Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом до Відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції, посилаючись на те, що Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.06.2011 року у цивільній справі №2-2170/2011 за позовом [PERSON] до Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання права власності на нерухоме майно, визнано за нею [PERSON], право власності на житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 221,2 кв.м., житловою - 64,5 кв.м. з відповідними господарськими будівлями і спорудами. При намаганні зареєструвати своє право власності через реєстратора - нотаріуса їй було повідомлено, що це зробити неможливо, так як в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна на житловий будинок [ADDRESS] накладено арешт. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 18.03.2016 p.,запис до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про арешт житлового будинку [ADDRESS], внесено за реєстраційним номером обтяження №65263 від 14.07.2004 р. реєстратором Києво-Святошинською районною державною нотаріальною конторою (08150, Київська обл., Києво-Святошинський район, м.Боярка, вул.Б.Хмельницького, 113) на підставі обтяження: постанови №2-680 від 11.12.2000 р. Державної виконавчої служби у Києво-Святошинському районі. Власником цього майна зазначений [PERSON]. В подальшому 02.03.2016 року позивач звернулась із заявою до Державної виконавчої служби у Києво-Святошинському районі про зняття арешту з даного житлового будинку, однак отримала відповідь від 15.03.2016 року за №1461, що згідно Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, на виконанні у Відділі не перебувають та не перебували виконавчі провадження боржником за якими був [PERSON]. Також зазначено, що припинити обтяження, а саме: арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №65263 від 14.07.2004 року, щодо майна [PERSON] за адресою: [ADDRESS], у Відділу ДВС Києво-Святошинського РУЮ не має можливості. Дане питання Відділ рекомендує вирішувати у судовому порядку. Відсутність виконавчого провадження в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень, боржником за яким був [PERSON] можна пояснити що дане виконавче провадження було відкрите раніше чим створений цей реєстр, враховуючи, що постанова №2-680 про накладення арешту винесена Державною виконавчою службою Києво-Святошинському районі від 11.12.2000 р. Виходячи з листа відповіді Відділу ДВС на заяву позивача матеріали виконавчого провадження відносно боржника [PERSON] не збереглися і на даний час відсутні, що унеможливлює зняття арешту з даного житлового будинку безпосередньо відповідачем. Тобто, це питання необхідно вирішувати в судовому порядку. Що стосується [PERSON], на майно якого відповідачем постановою №2-680 від 11.12.2000 р. був накладений арешт, то він помер [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим 02.2001 р. відділом ЗАГС Боярського міськвиконкому Києво-Святошинського району Київської області. Отже, виконавче провадження, боржником за яким виступав [PERSON] мало бути закінченим ще у 2001 році, або з підстави фактичного виконання повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом (п.8 ст.49 Закону), або смерті боржника (п.8 ст.49 Закону), наслідком чого повинно було бути зняття відповідачем арешту накладеного на майно боржника. Однак, в порушення вимог ч.1 ст.50 Закону України "Про виконавче провадження" відповідачем накладений арешт на майно боржника не був знятий. Крім того, слід зазначити, що [PERSON] ніколи не був власником майна на яке накладений арешт, що підтверджується рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.06.2011 року у цивільній справі №2-2170/2011 за позовом [PERSON] до Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання права власності на нерухоме майно - житловий будинок [ADDRESS] і тільки проживав та був зареєстрований за даною адресою, тому накладення арешту на житловий будинок було незаконним. Так, даним судовим рішенням було встановлено, що у 1950 році власником цього будинковолодіння став батько позивачки [PERSON] Після його смерті у 1976 році право власності було оформлено на матір позивачки у справі - [PERSON], тобто видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті чоловіка на 1/2 частину житлового будинку з відповідними надвірними будівлями [ADDRESS] на право власності на частку в спільному майні подружжя на іншу 1/2 частину вказаного домоволодіння. Рішенням виконкому Боярської міської ради народних депутатів від 25 квітня 1978 року [PERSON] було надано дозвіл на проведення ремонту тлового будинку [ADDRESS] з добудовою та частковим внутрішнім переплануванням, що раніше мав адресу [ADDRESS]. 02 червня 1976 року [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно заповіла [PERSON] [INFO] року [PERSON] померла. Судом також встановлено, що з дня смерті матері зивачка [PERSON] одноособово протягом останніх 29 років відкрито і безперервно тодіє та користується усім будинковолодінням [ADDRESS]. Отже, згідно встановлених судом обставин, право власності на даний житловий будинок за [PERSON] не оформлялось. Таким чином, порушуються права позивача щодо права власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] так як із-за накладеного та не знятого арешту позивач не має можливості провести державну реєстрацію його права власності та розпоряджатись даним майном, тому позивач вимушена звернутись до суду з заявою про зняття з нього арешту. Тому просила зняти арешт з житлового будинку [ADDRESS], накладений Постановою №2-680 від 11.12.2000 року Державної виконавчої служби у Києво-Святошинському районі, реєстраційний номер обтяження 65263 від 14.07.2004 16:57:23. У судове засідання позивач не з»явилась надіслала до суду заяву, згідно якої просила слухати справу за її відсутності, позовні вимоги підтрималаа у повному обсязі, просила позов задоволити. Представник відповідача Відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції не з»явилась. Про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду невідомі. За письмовою згодою позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦК України, внаслідок неявки осіб, які беруть участь у розгляді справи, фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалася. Суд, перевіривши матеріали справи та наявні у ній докази, знаходить, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. У ст. 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Згідно статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права або обмежений у його здійснені. Як вбачається зі статті 1 протоколу №11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1. ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК Українипередбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК Українипередбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження",особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Судом встановлено, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.06.2011 року у цивільній справі №2-2170/2011 за позовом [PERSON] до Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання права власності на нерухоме майно, визнано за нею [PERSON], право власності на житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 221,2 кв.м., житловою - 64,5 кв.м. з відповідними господарськими будівлями і спорудами, що підтверджується відповідно рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.06.2011 року. Як вбачається з матеріалів справи, при намаганні зареєструвати своє право власності через реєстратора - нотаріуса позивачу було повідомлено, що це зробити неможливо, так як в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна на житловий будинок [ADDRESS] накладено арешт,що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21.08.2010 року за вих. №18123/02-31 та листом ВДВС Києво-Святошинського РУЮ за №1461 від 15.03.2016 року. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 18.03.2016 pоку,запис до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про арешт житлового будинку [ADDRESS], внесено за реєстраційним номером обтяження 65263 від 14.07.2004 р. реєстратором Києво-Святошинською районною державною нотаріальною конторою (08150, Київська обл., Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул.Б.Хмельницького, 113) на підставі обтяження: постанови №2-680 від 11.12.2000 р. Державної виконавчої служби у Києво-Святошинському районі. Власником цього майна зазначений [PERSON]. В подальшому, як вбачається з матеріалів справи 02.03.2016 року позивач звернулась із заявою до Державної виконавчої служби у Києво-Святошинському районі про зняття арешту з даного житлового будинку, однак отримала відповідь від 15.03.2016 року за №1461, що згідно Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, на виконанні у відділі не перебувають та не перебували виконавчі провадження боржником за якими був [PERSON], що підтверджується листом ВДВС Києво-Святошинського РУЮ за №1461 від 15.03.2016 року. Окрім того, із зазначеного листа ВДВС Києво-Святошинського РУЮ за №1461 від 15.03.2016 року вбачається, що припинити обтяження, а саме: арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №65263 від 14.07.2004 року, щодо майна [PERSON] за адресою: [ADDRESS], у Відділі ДВС Києво-Святошинського РУЮ не має можливості. Дане питання Відділ рекомендує вирішувати у судовому порядку. Виходячи з листа відповіді Відділу ДВС на заяву позивача матеріали виконавчого провадження відносно боржника [PERSON] не збереглися і на даний час відсутні, що унеможливлює зняття арешту з даного житлового будинку безпосередньо відповідачем, тобто це питання необхідно вирішувати в судовому порядку. Також, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON], на майно якого відповідачем постановою №2-680 від 11.12.2000 р. був накладений арешт, то він помер [INFO] року що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим 02.2001року відділом ЗАГС Боярського міськвиконкому Києво-Святошинського району Київської області. Отже, виконавче провадження, боржником за яким виступав [PERSON] мало бути закінченим ще у 2001 році, або з підстави фактичного виконання повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом (п.8 ст.49 Закону), або смерті боржника (п.8 ст.49 Закону), наслідком чого повинно було бути зняття відповідачем арешту накладеного на майно боржника. Однак, в порушення вимог ч.1 ст.50 Закону України "Про виконавче провадження" відповідачем накладений арешт на майно боржника не був знятий. Крім того, слід зазначити, що [PERSON] ніколи не був власником майна на яке накладений арешт, що підтверджується рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.06.2011 року у цивільній справі №2-2170/2011 за позовом [PERSON] до Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання права власності на нерухоме майно - житловий будинок [ADDRESS] і тільки проживав та був зареєстрований за даною адресою, тому накладення арешту на житловий будинок було незаконним. Так, даним судовим рішенням було встановлено, що у 1950 році власником цього будинковолодіння став батько позивачки [PERSON] Після його смерті у 1976 році право власності було оформлено на матір позивачки у справі - [PERSON], тобто видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті чоловіка на 1/2 частину житлового будинку з відповідними надвірними будівлями [ADDRESS] на право власності на частку в спільному майні подружжя на іншу 1/2 частину вказаного домоволодіння. Рішенням виконкому Боярської міської ради народних депутатів від 25 квітня 1978 року [PERSON] було надано дозвіл на проведення ремонту житлового будинку [ADDRESS] з добудовою та частковим внутрішнім переплануванням, що раніше мав адресу [ADDRESS]. 02 червня 1976 року [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно заповіла [PERSON] [INFO] року [PERSON] померла. Судом також встановлено, що з дня смерті матері позивачка [PERSON] одноособово протягом останніх 29 років відкрито і безперервно тодіє та користується усім будинковолодінням [ADDRESS]. Отже, згідно встановлених судом обставин, право власності на даний житловий будинок за [PERSON] не оформлялось. Вказане рішення набрало законної сили 30.06.2011 року. Таким чином, порушуються права позивача щодо права власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] так як із-за накладеного та не знятого арешту позивач не має можливості провести державну реєстрацію його права власності та розпоряджатись даним майном, тому позивач вимушена звернутись до суду з заявою про зняття з нього арешту. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. Зважаючи на викладене, оскільки державним виконавцем, арешт знятий не був, тобто не було виконано норми чинного закону. Згідно із ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК Українипередбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Згідно із ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Згідно із ч. 5 ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження", у незавершеному виконавчому провадженні арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно порушується право приватної власності позивача, внаслідок чого вона позбавлена змоги в повному об'ємі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на житловий будинок, суд не вбачає, оскільки боржник [PERSON] помер, а виконавчого провадження у виконавчій службі, щодо нього не перебували та не перебувають. Враховуючи викладені обставини, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними і підлягають задоволенню.

Outcome: approved