Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-24 00:00:00

Позивач звернувся в Ленінський районний суд м. Кіровограда з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором зазначишив, що 01.03.2007 року між філією Кіровоградське обласне управління ВАТ «Ощадбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 110, згідно з яким останньому було надано кредит в сумі 90 535 доларів США на 84 місяці з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 01.03.2014 року, з відсотковою ставкою 12 % річних. Але всупереч умовам вказаного договору [PERSON] безпідставно припинив сплачувати основний кредит та відсотки за його користування, у звязку з чим виникла заборгованість у позичальника [PERSON] перед філією-Кіровоградське обласне управління АТ "Ощадбанк", яка становила 96 657,77 дол. США в еквіваленті 770 497,76 грн., а саме: основний борг 34 489 дол. США в еквіваленті 274932,95 грн., прострочений борг 33 548,11 дол. США в еквіваленті 267 425,40 грн., відсотки 594,29 дол. США в еквіваленті 4737,36 грн., пеня на прострочений борг та на прострочені відсотки 223 402,05 грн. В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору 01.03.2007 року між [PERSON], [PERSON] та ВАТ "Державний ощадний банк України" в особі філії-Кіровоградське обласне управління укладено тристоронній договір поруки № 120, відповідно до якого [PERSON] зобов'язався відповідати по зобов'язаннях за кредитним договором № 110 від 01.03.2007р. солідарно та у тому ж обсязі, що і [PERSON] Також в забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору 01.03.2007 року між [PERSON], [PERSON] та ВАТ "Державний ощадний банк України" в особі філії-Кіровоградське обласне управління укладено тристоронній договір поруки № 119, відповідно до якого [PERSON] зобов'язався відповідати по зобов'язаннях за кредитним договором № 110 від 01.03.2007р. солідарно та у тому ж обсязі, що і [PERSON] В обгрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що з метою досудового врегулювання спору, філія-Кіровоградське обласне управління ВАТ "Ощадбанк" неодноразово повідомляла позичальника та поручителів про необхідність погашення боргу. 15.06.2011 року відповідачам направлялись листи-вимоги про виникнення заборгованості по наданому кредиту та необхідність її погашення, але заборгованість не сплачена та з боку відповідачів не вжито жодних заходів, щодо її погашення. Позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на користь банку заборгованість у розмірі 770 497,76 грн. та судові витрати по справі. В подальшому, а саме 23.09.2014 року позивачем до суду подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованність у розмірі 2 033 432, 17 грн., з яких: прострочений борг - 913 412, 19 грн., відсотки - 295 596, 88 грн., пеня на прострочений борг та на прострочені відсотки - 824 423, 10 грн., а також судовий збір. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та посилаючись на викладені в заяві обставини, позовні вимоги просила задовольнити. Представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнала, надала письмові заперечення проти позову, в задоволенні якого просила відмовити. Крім того, представник відповідачів надала заяву, відповідно до якої у спірних правовідносинах просила застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог стосовно відповідачів [PERSON] та [PERSON] Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. 01.03.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України» та відповідачем-1 було укладено кредитний договір № 110 відповідно до п. 1. 1. якого Банк зобов'язується надати Позичальнику на умовах вказаного Договору Кредит в сумі: 90535 дол. США, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використати та повернути Кредит в сумі 90535 дол. США, сплатити відсотки, визначені вказаним Договором. Відповідно до п. 1.3 Кредитного договору кредит надавався шляхом перерахування коштів в іноземній валюті з кредитного рахунку Позичальника на поточний рахунок Продавця товару: ПП [PERSON] на підставі платіжного доручення Позичальника, для здійснення оплати за автомобіль марки Тойота Ленд Круизер Сигнус, згідно документу: договору купівлі-продажу № 11 рахунок - фактура № 11 від 27.02.2007 року. На виконання вимог п. 1.3, п. п. 1.4.1 Кредитного договору, 01.03.2007 року між відповідачем-1 та позивачем було укладено договір застави зазначеного вище транспортного засобу, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1068. Відповідно до п. 1.1. договору застави транспортного засобу цей договір забезпечує виконання відповідачем-1 зобов'язання за кредитним договором № 110 від 01.03.2007 року та за будь-яким додатковим договором до нього, укладеним між Заставодержателем і Заставодавцем. На виконання вимог п.п. 1.4.2 Кредитного договору транспортний засіб було застраховано, що підтверджується договором добровільного страхування наземного транспортного засобу, що є предметом застави від 01.02.2007 року № 06-3VZ/18-143-01231. 28.09.2007 року автомобіль у відповідача-1 було викрадено. На підставі рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24.02.2010 року справа № 290/10 було задоволено частково позовні вимоги прокурора м. Кіровограда, який діяв в інтересах ПАТ «Державний ощадний банк України» та стягнуто з товариства з додатковою відповідальністю СК «Альфа-Гарант» на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» від імені якого діє Кіровоградське обласне управління 431 800 грн. страхового відшкодування. На момент настання страхового випадку заборгованості (окрім поточної заборгованості за тілом кредиту) за Кредитним договором відповідач -1 не мав, що було встановлено рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24.02.2010 року. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Згідно зі ст. 2 ЗУ «Про страхування», яка кореспондується зі ст. 984 ЦК України страховиками визнаються фінансові установи, які створені у формі акціонерних, повних, командитних товариств або товариств з додатковою відповідальністю згідно з Законом України "Про господарські товариства" з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом, а також одержали у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності. У відповідності до ч.1 ст. 3 ЗУ «Про страхування» страхувальниками визнаються юридичні особи та дієздатні фізичні особи, які уклали із страховиками договори страхування або є страхувальниками відповідно до законодавства України. Відповідно до ч.3 ст. 3 ЗУ «Про страхування», яка кореспондується з ч. 2 ст. 985 ЦК України страхувальники мають право при укладанні договорів особистого страхування призначати за згодою застрахованої особи фізичних осіб або юридичних осіб (вигодонабувачів) для отримання страхових виплат, а також замінювати їх до настання страхового випадку, якщо інше не передбачено договором страхування. Згідно з п. п 1.7.2. Договору страхування вигодонабувач зобов'язаний вказати рахунки на які страховик перераховує страхове відшкодування у випадку, якщо останнє буде направлене на погашення заборгованості за кредитом. У відповідності до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Згідно зі ст. 8 ЗУ «Про заставу» у разі випадкового знищення або випадкового пошкодження предмета застави заставодавець на вимогу заставодержателя зобов'язаний надати рівноцінний предмет або, якщо це можливо, відновити знищений чи пошкоджений предмет застави. Вказана норма кореспондується з п. 2.7 договору застави автомобіля від 01.03.2007 р. У якому зазначено, що у разі, якщо Предмет застави, який не передано Заставодержателю, буде знищено, пошкоджено або зіпсовано, Завтаводавець повинен надати йому заміну. При відсутності заміни Заставодержатель задовольняє свої вимоги за рахунок сум страхового відшкодування, а у разі його нестачі - з іншого майна Заставодавця. Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Відповідно до п. 2.13 Договору застави у разі настання страхового випадку предметом застави стає право вимоги до страховика. Згідно договору при відсутності заміни заставодержатель задовольняє свої вимоги за рахунок сум страхового відшкодування, а у разі його нестачі - з іншого майна. Тобто, внаслідок викрадення застрахованого транспортного засобу, предметом застави, стягнення на який може звернути кредитор у разі невиконання боржником зобов'язання, є сума страхового відшкодування, що, в свою чергу не суперечить вимогам ч. 2 ст. 593 ЦК України на підставі якої рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24.02.2010 року було визнано припиненим договір застави транспортного засобу. 28.09.2007 р. Страхувальник відповідно до умов договору страхування повідомив СК «Альфа-Гарант» про страховий випадок, що встановлено рішенням Ленінського райсуду м. Кіровограда від 24.02.2010 по справі № 2-90/10 09.10.2007 р. на виконання п. 4.10 Договору страхування Страхувальник передав, а керуючий Кіровоградської філії ТДВ СК «Альфа-Гарант» прийняв другий комплект ключів від автомобіля та брелок сигналізації, що встановлено рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24.02.2010 р. по справі № 2-90/10, яке набрало законної сили. Відповідно до п. п 1.5.3 Умов страхування Страховик зобов'язаний до здійснення страхового відшкодування надіслати Вигодонабувачу запит для отримання від останнього рішення щодо реквізитів, за якими слід перераховувати страхове відшкодування в частині, що не перебільшує загальної суми заборгованості за Кредитним договором. Відповідно до п. 1.5.5 Умов страхування Страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування виключно на підставі письмового повідомлення Вигодонабувача, який розпоряджається страховим відшкодуванням в межах заборгованості за кредитом. Повідомлення Вигодонабувача відбулося, що підтверджується перепискою керуючого Кіровоградської філії ТДВ СК «Альфа-Гарант» з начальником філії Кіровоградського обласного управління ВАТ «Державний Ощадний банк України», яка мала місце 02 жовтня 2007 року. Зокрема, на запит ТДВ СК «Альфа-Гарант» вигодонабувач направив інформацію щодо питань, які вимагались страховиком, повідомив про залишок за кредитним договором. Крім того, в поясненнях страхової компанії міститься посилання на повідомлення страхувальника про настання страхового випадку 28 вересня 2007 року. Ці обставини встановлені рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24.02.2010 р. по справі № 2-90/10. Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24.02.2010 року встановлено, що вартості заставного майна достатньо для покриття заборгованості за кредитним договором з чим погоджувався і банк. Таким чином, в рішенні від 29.11.2012 р., яке оскаржувалося в апеляційному суді Кіровоградської області, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що на момент викрадення автомобіля відповідач -1 не мав заборгованості і шкоди банку не завдавав. Шкода банку завдана несвоєчасно проведеною виплатою страхового відшкодування, що мала місце з боку страхової компанії «Альфа-Гарант». Крім того, вигодонабувач не вчиняв дій, направлених на отримання страхового відшкодування, а 28.01.2008 р. звернувся з позовом до суду, і лише 27.02.2008 р. на адресу ТДВ СК «Альфа-Гарант» направив претензію. Отримавши відповідь на претензію 18.03.2008 р. вигодонабувач мав підстави для звернення з позовом до суду, проте своїм правом не скористався, чим штучно створив заборгованість за Кредитним договором, який було мною виконано. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. На виконання вимог Кредитного договору та на вимогу Банку відповідачем-1 були укладені Договір застави, Договір страхування транспортного засобу та договори поруки з [PERSON] та [PERSON] відповідно до кожного з них вимоги Банку за Кредитним договором забезпечувались або шляхом звернення стягнення на заставлене майно (пп 1.1. Договору Застави), або шляхом зарахування коштів сплачених на відшкодування страхового випадку (п. 1.7.2 Договору страхування). На підставі рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24.02.2010 року вимоги Банку було задоволено шляхом стягнення страхового відшкодування у зв'язку з чим, відповідачем-1, як Страхувальником були виконані умови і Кредитного договору і Договору страхування транспортного засобу. Разом з тим, у справі 2-90/10, яка розглядалася Ленінським районним судом м. Кіровограда, прокурором Ленінського району м. Кіровограда в інтересах ВАТ «Державний ощадний банк України» позовні вимоги було сформульовано наступним чином: «Постановити рішення, яким достроково розірвати кредитний договір та стягнути з [PERSON] на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість по наданому кредиту». З урахуванням уточнень поданих позивачем, остаточні позовні вимоги заявлялись наступні: «Постановити рішення, яким стягнути з [PERSON] на користь Відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії-Кіровоградське обласне управління ВАТ «Ощадбанк» кредитну заборгованість у розмірі 461 041,72 грн. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь Відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії-Кіровоградське обласне управління ВАТ «Ощадбанк» страхове відшкодування у сумі» 431 800,00 грн. Вказаний позов було заявлено на всю суму кредитної заборгованості. Судом було встановлено, що суми страхового відшкодування - 431 800,00 грн. на момент виникнення у позивача права на її отримання, вистачило б для погашення всієї заборгованості за кредитним договором - 423 961.53 грн. З урахуванням того, що на момент настання страхового випадку заборгованості по кредитному договору у [PERSON] не було, тому судом було відмовлено у задоволенні позовних вимог прокурора до [PERSON] Відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 липня 2014 року встановлено, що вирішуючи спір щодо стягнення заборгованості також із поручителів, судам слід перевірити обсяг їх відповідальності за вищевказаними договорами поруки, враховуючи те, що строк звернення із вимогою до поручителів розпочався з дня настання страхового випадку (крадіжки автомобіля)». Автомобіль було викрадено 28 вересня 2007 року. 24.02.2010 року Ленінським районним судом м. Кіровограда було проголошено рішення у справі № 2-90/10 відповідно до якого позовні вимоги прокурора Ленінського району м. Кіровограда в інтересах держави уповноваженим органом якого виступає ВАТ „Державний ощадний банк України" задоволено частково. Суд вирішив стягнути з товариства з додатковою відповідальністю СК „Альфа Гарант" на користь ВАТ „Державний ощадний банк України" від імені якого діє Кіровоградське обласне управління 431 800 грн. страхового відшкодування та визнано таким, що припинено договір застави автомобіля, укладений 01.03.2007 року та зареєстрований в реєстрі за номером 1068. Рішення суду набрало законної сили. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Відповідно до ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Пунктом 4.1 договору поруки № 119 від 01.03.2007 р., укладеним між ВАТ «Державний Ощадний банк України» та [PERSON] встановлено, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов'язань по Кредитному договору не пред'явить вимоги до Поручителя. Пунктом 4.1 договору поруки № 120 від 01.03.2007 р., укладеним між ВАТ «Державний Ощадний банк України» та [PERSON] встановлено, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов'язань по Кредитному договору не пред'явить вимоги до Поручителя. Враховуючи, що у справі № 2-90/10, що розглядалася Ленінським районним судом м. Кіровограда аналогічний позов прокурора м. Кіровограда в інтересах держави, уповноваженим органом, якої виступало ВАТ «Державний Ощадний Банк України» про стягнення заборгованості за кредитним договором було заявлено лише до [PERSON] та СК «Альфа-Гарант», а позов ПАТ «Державний Ощадний Банк України» про стягнення заборгованості за кредитним договором з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у справі 1111/6916/12,2/1111/1666/12, що розглядалась Ленінським районним судом м. Кіровограда було подано лише в кінці липня 2011 року, тому позивачем було пропущено шестимісячний строк пред'явлення вимоги до поручителів, так як відповідно до договору поруки не встановлено інший строк, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог до поручителів - [PERSON] та [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст. 11 ЦПК України про диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущення. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, суд дійшов висновку про необгрунтованість позову в частині стягнення заборгованості з [PERSON] та наявності правових підстав для відмови в задоволенні позову щодо стягнення заборгованості з [PERSON] та [PERSON] з підстав застосування строків позовної давності.

Outcome: dismissed