Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування збитків за невиконання зобовязання. В обґрунтування позову позивач зазначила, що близько року тому почала спілкуватися з відповідачем, з яким була знайома ще з 90-х років, в мережі «Однокласники» та дізналася, що він працює в туристичній фірмі «Dream Trips» і є розповсюджувачем туристичних маршрутів за кордон. Далі в позові зазначила, що на свій ювілей 10.04.2017 року вона планувала поїхати по турпутівці за кордон, відповідач запевнив її, що в туристичній фірмі «Dream Trips» можна придбати путівку відносно недорого, з якісним сервісом, та вибрати цікавий маршрут. Згідно усного договору про придбання путівки, вона 17.01.2017 року перерахувала відповідачу частину грошових коштів в сумі 5600 грн. на його банківську карту у «ПриватБанк» № 5468742046941407 для купівлі туристичної путівки. Залишок коштів на путівку вона повинна була перерахувати після остаточного узгодження туру та його вартості. Запланований початок туру мав припадати на період до 10.04.2017 року, тобто строк придбання путівки був обумовлений до 10.04.2017 року. Як зазначила далі позивач у тексті позовної заяви, відповідач наполегливо доводив обставини, що підтверджували необхідність заздалегідь передати йому достатні грошові кошти. Оскільки вона особисто знала відповідача і не мала підстав не довіряти йому, то погодилася на такі умови і перевела частину вартості путівки, все, що мала на той час на банківських картках. Остаточну суму вона планувала перевести з кредитної картки після зясування вартості туру. Перемовини з відповідачем відносно дати, країни і вартості туру тривали до 10.02.2017 року по телефону та електронною поштою, але далі перемовин діло не дійшло. Після 10.02.2017 року відповідач взагалі відмовився від виконання взятих на себе зобовязань, натякаючи на те, що вона шахрайським шляхом зняла значну суму коштів з його картки, на яку сама раніше перераховувала гроші. Таке звинувачення було надіслане їй відповідачем в мережі Інтернет. У відповідь нею було направлено відповідачу електронною поштою декілька листів, на які він не відповів. В подальшому вона змушена була звернутися до відповідача по телефону з проханням повернути їй кошти, однак відповідач відмовився це зробити. Далі з позовної заяви слідує, що позивач 09.03.2017 року звернулася до Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області стосовно неповернення відповідачем коштів. За результатами звернення було надано відповідь та Висновок про результати розгляду її заяви з рекомендацією звернутись до суду. Висновок містить посилання на надане відповідачем пояснення та визнання ним перерахування нею частини вартості путівки на його банківську картку для придбання путівки за кордон, що підтверджує факт укладання між ними договору доручення. Також у висновку зазначено, що відповідач звернувся до органу поліції з заявою про порушення кримінального провадження та встановлення особи, яка без його відома зняла з його картки гроші. На даний час, відповідач взагалі припинив спілкування з нею, строк виконання зобовязання за договором минув, путівку відповідач не придбав, повертати кошти відмовляється. Прохає стягнути з відповідача на її користь кошти у сумі 5600 грн. збитків, спричинених їй невиконанням зобовязань за договором доручення по придбанню туристичної путівки. До початку розгляду справи по суті позивач надала заяву (а.с.15), згідно якої просила присудити стягнення з [PERSON] на її користь понесених витрат, повязаних з подачею позову до суду в загальній сумі 1217 грн. на підставі ст. 89 ЦПК України. Відповідач через канцелярію суду 27.07.2017 року подав заперечення на позов (а.с.28-31), в яких зазначив, що позов є необґрунтованим з наступних підстав. Факт, що він є працівником компанії «Dream Trips» чи повідомляв про наявність трудових відносин з даною компанією, не відповідає дійсності. Він є членом клубу «Dream Trips» з наявними можливостями по пошуку та придбанню на вигідних умовах туристичних путівок, через що він згодився на прохання позивача допомогти їй у бронюванні відповідної путівки з її ініціативи. Оскільки таке бронювання має певну вартість, то витрачати власні кошти він не мав наміру, так як не отримував від цього жодної фінансової вигоди. Зазначив, що договір доручення, на який спирається позивач, по своїй суті є правочином, що виконується в майбутньому, а отже письмова форма для нього є обовязковою. Він не мав жодних повноважень щодо укладання правочинів від позивача, таких як довіреність чи будь-які інші письмові документи, тому даний випадок підпадає під застереження ч. 2 ст. 237 ЦК України. Всі подальші відносини щодо оформлення поїздки мали бути здійсненні позивачем особисто або представником за відповідним договором у порядку, визначеному чиним законодавством. Кошти були передані лише для оплати бронювання поїздки, яке він міг зробити від свого імені з подальшим переданням права використати це бронювання позивачу. Як зазначив далі позивач в своїх запереченнях, твердження позивача про порушення ним будь-яких зобовязань також не відповідають дійсності. Далі зазначив, що позивач у своїй заяві посилається на термін бронювання поїздки, ніби обумовлений при укладенні договору, проте конкретні строки не були визначені і не закріплені в жодному документі, а тому вважає дане зобовязання безстроковим. Зазначив, що оскільки даний правочин вимагає письмової форми, то і його зміна та розірвання також вимагають такої форми, тоді як позивачем не було надіслано жодного письмового документа з підписом (зробленим власноруч, електронним тощо), яким би він повідомляв про вимогу повернення коштів. Реагувати на будь-які інші повідомлення він не мав можливості, оскільки вони не відповідають закону та це могли призвести до нового непорозуміння. Вказав, що 10.07.2017 року він добровільно повернув кошти та взяв з позивача розписку про їх отримання, що було зроблено з власної волі та не є визнанням вини за невиконання зобовязань, а було здійснено з причини викрадення у нього цих коштів шляхом шахрайських дій з його картковим рахунком, з якого було надіслано кошти невідомій особі як слідує з документів, наданих банком [PERSON]. Прохає відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати покласти на позивача. В судових засіданнях від 04.10.2017 року та 17.10.2017 року позивач заявлені вимоги підтримала в повному обсязі. Пояснила, що неодноразово телефонувала відповідачу та писала йому в соціальних мережах, аби він повернув їй кошти, але він зробив це лише після подання нею позову до суду. Про те, що вона подала позов до суду відповідачу було відомо з їх спілкування по телефону, тому вона прохає стягнути з нього понесені витрати для звернення до суду та проїзд. Підтвердила, що кошти від відповідача отримала, про що склала розписку, тому претензій за кошти в сумі 5600 грн. вона не має. Зазначила, що станом на 17.10.2017 року остаточні її вимоги щодо судових витрат складають 1386,44 грн.. Відповідач в судових засіданнях як первісні позовні вимоги, так і уточнені не визнав повністю. При цьому пояснив, що він не є співробітником туристичного клубу, жодних жорстких термінів позивачем зазначено не було, вона лише говорила про намір звернутись до суду, але дати судового засідання по телефону не повідомляла. З його картки зникли кошти, в архіві банку йому показали рух цих коштів по картці і там було зазначено прізвище [PERSON]. Зазначив, що не спілкувався з позивачем у мережі Вайбер. Кошти, які він отримав від позивача повернув їй добровільно, а не через звернення її до суду. Не спростував отримання ним повідомлень та листів від позивача через електронні засоби звязку, але вважав, що позивач не довела прочитання їх саме ним, а не сторонніми особами. Заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно виписки по картці/рахунку 4731212700953085 і додатковим рахункам договору за період 17.01.2017 17.01.2017 КБ «Приватбанк», наданої 06.04.2017 року [PERSON], 17.01.2017 року з рахунку 4731212700953085 переведено на картку ПриватБанку через «Приват 24» 1909,55 грн. Отримувач: [PERSON] (а.с. 5). Згідно виписки по картці/рахунку 5168757201782440 і додатковим рахункам договору за період 17.01.2017 17.01.2017 КБ «Приватбанк», наданої 06.04.2017 року [PERSON], 17.01.2017 року з рахунку 5168757201782440 переведено на картку ПриватБанку через «Приват 24» 3718,59 грн. Отримувач: [PERSON] (а.с. 6). Відповідно до роздруківки переписки в мережі Інтернет, від 10.02.2017 року між позивачем та відповідачем, останнім [PERSON] було надіслано роздруківку про переведення грошових коштів з картки для виплат **1407 на її імя невстановленої до тепер особи в сумі 6500 грн., 2750 грн. та 870 грн. (а.с. 7). Згідно висновку про результати звернення [PERSON] до Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області від 09.03.2017 року, звернення [PERSON] припинено та вважається таким, що не містить ознак кримінального правопорушення (а.с. 8). Про свої наміри щодо звернення до суду позивач повідомила відповідача через засоби електронного звязку 08.04.2017 року (а.с.51-52). Позов був предялений до суду 13.06.2017 року. Після виконання вимог ст. 122 ЦПК України судом за даним позовом було відкрито провадження відповідно до ухвали від 06.07.2017 року. Кримінальне провадження за зверненням відповідача не закрите, знаходиться на стадії досудового розслідування. Будь-яких обставин за даним кримінальним провадженням на час подій, які є предметом розгляду даної справи не встановлено (а.с.63-75). Відповідно до ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та правочини. Зі змісту ст.13 ЦК України випливає, що особа здійснює цивільні права у межах, наданих договором, а при здійсненні цивільних прав зобовязана утримуватися від дій, які б могли порушити права інших осіб. Статтею 16 ЦК України передбачається, зокрема, відшкодування збитків, як один із способів захисту цивільних прав особи. Ст. 203 ЦК України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину . Так, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам . Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності . Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Статтею 206 ЦК України визначено перелік правочинів, які можуть вчинятися усно. Зокрема, згідно ч. 1 зазначеної статті, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Як слідує з ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Статтею 208 ЦК України визначено правочини, які належить вчиняти у письмовій формі : правочини між юридичними особами; правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Згідно ч. 1 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Відповідно до ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту отримання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді на укладення такого договору. Ст. 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У зв'язку з зазначеним, з метою захисту своїх прав позивач була змушена звернутися до суду. Після відкриття провадження по справі під час розгляду справи, а саме 10.07.2017 року відповідачем на користь позивача було сплачено грошові кошти у розмірі 5600,00 гривень, що підтверджується поясненнями обох сторін. Вказане свідчить про часткове визнання первісного позову відповідачем, а саме в частині суми основного боргу. Відповідач як в судовому засіданні, так і в своїх заперечення не заперечував факту спілкування з позивачем щодо придбання (бронювання) туристичної путівки для останньої на більш вигідних умовах. Також, він підтвердив отримання ним коштів від позивача саме на вказані потреби. Наміри осіб були викладені в листах, в яких були визначені відповідні умови. Позивачем були сплачені кошти в якості предоплати послуг та виконання домовленостей. Також відповідач зазначав, що лише обставини щодо викрадення коштів з його банківського рахунку послугували причинами неповернення ним коштів позивачу, а не заперечення ним відносин з нею. Посилання відповідача на те, що він особисто не читав листи та смс-повідомлення позивача спростовуються встановленими обставинами справи, а тому суд ставиться до них критично та приймає їх як спосіб захисту. За таких обставин, суд вважає, що були наявними правові підстави для задоволення первісного позову позивача. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Так, скориставшись власним диспозитивним правом, [PERSON] звернулася до суду. При цьому, при поданні позовної заяви нею було сплачено судовий збір у розмірі 640,00 гривень та 500 гривень за правову допомогу, а також понесені були витрати на проїзд до місця знаходження Гуляйпільського районного суду Запорізької області та поштові витрати. За тих обставин, що відповідачем були сплачені їй кошти в розмірі 5600 грн., вона звернулася до суду з відповідною заявою на підставі ч. 1 ст. 89 ЦПК України (а.с.19). Порядок відшкодування судових витрат встановлений главою 8 ЦПК України. Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно до ст.89 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред'явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення всіх понесених ним у справі витрат з відповідача. В свою чергу, п. 38 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» передбачає, що визнання відповідачем позову не є підставою для звільнення його від сплати судових витрат. Як було зазначено вище, відповідно до положень ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. При цьому до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать в тому числі витрати на правову допомогу. На разі, позивач надала укладений між нею та гр. [PERSON] договір про надання правової допомоги від 25.05.2017 року. З договору вбачається, що [PERSON] має вищу юридичну освіту та здійснює свою професійну діяльність в галузі права. На підтвердження виконання умов договору позивачем надано акт приймання-передачі робіт за договором про надання правової допомоги від 05.06.2017 року, відповідно до якого [PERSON] провела оплату за виконані роботи [PERSON] в повному обсязі на суму 500,00 грн.. Ці роботи полягали в підготовці позовної заяви, надання реквізитів для сплати судових витрат та інформації щодо їх розміру, а також надання консультаційних послуг щодо ведення судового процесу у суді першої інстанції. Інші документи на підтвердження витрат на правову допомогу суду не надані. До витрат на правову допомогу можуть бути віднесені тільки витрати, пов'язані з розглядом цивільної справи. На це вказує і Постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». Так, відповідно до п. 47 цієї Постанови право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 9, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-п/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі ІІІ Закону України від 02 червня 2011 року № 3460-VI "Про безоплатну правову допомогу", положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (стаття 12, 42, 56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 зазначеної Постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів) (п. 48 Постанови Пленуму). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до інформації про фізичну особу, яку сформовано на запит суду, [PERSON] припинила свою підприємницьку діяльність в галузі права з 25.06.2015 року (а.с.82-85). Таким чином, відомості, які зазначені в договорі між нею та позивачем про надання правової допомоги від 25.05.2017 року щодо здійснення цією особою професійної діяльності в галузі права не відповідають дійсності. Будь-якого розрахунку витрат та будь-яких квитанцій (касових ордерів) про зарахування відповідної суми на рахунки особи, яка є стороною зазначеного договору суду не надано. За встановлених обставин, суд вважає, що підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення витрат на правову допомогу немає. Щодо витрат повязаних з явкою позивача до суду. Як зазначалося вище, відповідно до ст. 79 ЦПК України відшкодуванню підлягають, зокрема, витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду. В п. 46 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснено, що виплата сум сторонам та їх представникам, свідкам, спеціалістам, перекладачам, експертам передбачає відшкодування витрат, понесених ними у зв'язку з переїздом до іншого населеного пункту та явкою до суду, у порядку, передбаченому ст. 85 і 86 ЦПК. Відповідно до ч. 5 ст. 86 ЦПК України, граничний розмір компенсації витрат, пов'язаних із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Граничний розмір компенсації витрат у даному випадку визначається постановою Кабінету Міністрів України N 590 від 27.04.2006р. «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави». Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути транспорті витрат, понесених нею на проїзд до суду та зворотно у розмірі: 13,80 грн. (а.с.53) + 10,92 грн. + 13,80 грн. (а.с. 76) + 10,92 (а.с.96) = 49,44 грн.. Під добовими розуміються витрати на харчування, міський проїзд та інші витрати, пов'язані і перебуванням в іншому населеному пункті. Відповідно до Інструкції про службові відрядження добові виплачуються за кожний день (включаючи день від'їзду та приїзду) перебування працівника у відрядженні в межах України, враховуючи вихідні, святкові й неробочі дні та час перебування в дорозі (разом з вимушеними зупинками). Оскільки, добові виплачуються особам, які перебувають у відрядженні, в стягненні коштів в сумі 120 грн. належить відмовити. При цьому, також судом враховується, що позивач не перебувала протягом всієї доби, або більшої її частини в судовому засіданні. Щодо стягнення 77,00 грн. як витрат за поштові відправлення (надіслання позову та заяв до суду), квитанції щодо яких долучені до матеріалів позовної заяви, суд приходить до висновку, що в цій частині вимоги не підлягають задоволенню, оскільки вказані витрати не є витратами, пов'язаними з розглядом справи в розумінні ст. 79 ЦПК України.\~\~

Outcome: partial