Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просить дозволити їй без згоди батька [PERSON] виготовлення проїзного документа для виїзду за межі України для дитини [PERSON] та дозволити їй тимчасові поїздки за кордон з дитиною [PERSON] без згоди та супроводу другого з батьків. Свої позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] у неї з відповідачем [PERSON] народилася дитина [PERSON] В 2008 році відповідач [PERSON] поїхав з дому на заробітки та з того часу додому не повертався. Відповідач [PERSON] не надавав жодної допомоги на виховання та утримання спільної доньки. Про факт зникнення чоловіка вона зверталася до правоохоронних органів. 26 червня 2014 року було винесено постанову про закриття кримінального провадження. Також зазначила, що відповідач [PERSON] такими своїми діями, як уникнення будь-якого спілкування з рідним, не надання допомоги на виховання та матеріальне забезпечення дитини, ненадання згоди на виїзд дитини за кордон на оздоровлення та лікування, ак також для участі у художній самодіяльності, перешкоджає їй у забезпеченні сталого розвитку дитини, забезпечення її природніх потреб у відпочинку та лікуванні та всестороннього розвитку особистості, а тому просить позов задовольнити. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з»явилася, однак подала суду заяву, у якій позовні вимоги підтримала та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та не заперечила проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки не повідомив, а тому суд зі згоди представника позивачки ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Так, у судовому засіданні встановлено, що батьками дитини [PERSON], [INFO], являються: батько - [PERSON] та мати - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим виконкомом Т.Реметівської сільської ради Перечинського району Закарпатської області від 24 травня 2005 року. Також встановлено, що батько дитини [PERSON] - [PERSON] уже з 2008 року не спілкується з рідними, не надає допомоги на виховання та матеріальне забезпечення дитини [PERSON], місце його перебування невідоме, що підтверджується постановою про закриття кримінального провадження від 26 червня 2014 року. Згідно ст. 33 Конституції України гарантується право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну. Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). Із вказаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4), а також аналогічні положення ст.1 спеціального законодавчого акту - Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України". Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. В судовому засіданні встановлено, що малолітня [PERSON] проживає разом з матір»ю [PERSON], так як батько дитини [PERSON] уже тривалий час не проживає разом з родиною. Відповідно до ст. 4 ч. 2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно із Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими Постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року, за наявності заперечень одного з батьків паспорт/проїзний документ дитини може бути оформлено на підставі рішення суду (п.18). Відповідно до п. 1 ч. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою КМУ № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України" від 27 січня 1995 року встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. У статті 141 Сімейного кодексу України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Отже, враховуючи вищенаведене та те, що бажання позивачки отримати дозвіл на виготовлення проїзного документа та виїзд за кордон неповнолітньої дитини узгоджується з її правами та обов'язками, що передбачені Сімейним кодексом України, а також те, що оскільки відповідач не надає таку згоду добровільно, що фактично порушує права як дитини, так і матері, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає до задоволення. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача, що відповідає положенням ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved