Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-26 00:00:00

Короткий зміст позовних\~ вимог. Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 50 741,24 грн. та судові витрати. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 23.12.2010 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] було укладено кредитний договір б/н, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 4000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27.60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Однак, взятих на себе зобов'язань відповідач не виконував, в результаті чого виникла заборгованість, яка станом на 05.11.2017 року становить 50741,24 грн., і яка складається з заборгованості за кредитом 3941,72 грн., заборгованості по процентах за користування кредитом 40707,08 грн., заборгованість за пенею та комісією 3200 грн; штраф (фіксована частина) 500 грн., штраф (процентна складова) 2392,44 грн. Процесуальні дії вчинені судом. 24.11.2017 року направлено запит до Відділу АДР Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області щодо реєстрації місця проживання відповідача, що містяться в картотеці реєстраційного обліку, відповідь на який судом отримано 07.12.2017 року. 14.12.2017 року провадження в зазначеній справі відкрито, призначено судове засідання на 23.01.2018 року. 23.01.2018 року судове засідання відкладено за клопотання відповідача на 16.02.2018 року. 16.02.2018 року судове засідання відкладено за заявою представника відповідача [PERSON] [PERSON] на 02.03.2018 року. 02.03.2018 року представником відповідача подано заяву щодо витребування у позивача оригіналів та (або) належно завірених копій письмових доказів, у звязку з чим судове засідання відкладено на 27.03.2018 року. 27.03.2018 року судове засідання відкладено за заявою відповідача та клопотанням представника позивача на 24.04.2018 року. 04.04.2018 року представником відповідача [PERSON] [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву, згідно якого останній просить в задоволені позовних вимог позивача відмовити, заперечивши укладення та підписання 04.12.2013 року кредитного договору з банком та здійснення платежів на виконання його умов. 24.04.2018 року представником позивача ПАТ КБ ПриватБанк [PERSON] подано до суду відповідь на відзив, згідно якого просить суд задовольнити вимоги позивача в повному обсязі. 24.04.2018 року судове засідання відкладено за заявою представника відповідача на 17.05.2018 року. 17.05.2018 року розгляд справи відкладено на 25.06.2018 року. 25.06.2018 року розгляд справи відкладено. Задоволено клопотання представника відповідач а про витребування доказів на 04.09.2018 року. 31.07.2018 року на адресу суду надійшла довідка про видачу кредитних карток відповідачу. 04.09.2018 року розгляд справи відкладено у звязку з перебуванням головуючої на амбулаторному лікуванні на 25.09.2018 року. 25.09.2018 року справа слухалась, в судовому засіданні оголошено перерву у звязку з раптовим припиненням електроенергії в Дрогобицькому міськрайонному суді Львівської області на 27.09.2018 року. Доводи учасників справи. У поданій відповіді на відзив, позивач зазначає, [PERSON] став клієнтом ПАТ КБ «Приватбанк» 23.12.2010 року, а саме 23.12.2010 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] було укладено кредитний договір б/н, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 4000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27.60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. [PERSON] було отримано кредитну картку «Універсальна». 04.12.2013 року відповідачу було переоформлено кредитну карту на престижну кредитну картку "Універсальна Gold" відповідно до [PERSON] якої, [PERSON] отримав у розмірі 4000.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27.60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При оформленні кредиту, заява на отримання кредиту підписується повнолітньою дієздатною особою, яким підтверджується, що Позичальник ознайомлений з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що Заява, Умови надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифами складають між ним та Банком Договір про надання банківських послуг. В судовому засіданні представник ПАТ КБ «Приватбанк» - [PERSON] позов підтримала та просить його задоволити. Додатково доповнила, що згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №б/н від 23.12.2010 року, вбачається що відповідач [PERSON] здійснював погашення вже наявної заборгованості, останнє таке погашення мало місце 21.03.2015 року. Щодо тверджень представника відповідача про те, що [PERSON] видавалась кредитна карта класу «Універсальна», а по факту заборгованість наявна вже по іншій карті класу "Універсальна Gold" вказала, що в даному випадку відбулось переоформлення класу карти, яке було здійснено на вимогу клієнта, а саме відповідача [PERSON] про що свідчить його фото із картою, яке долучено до матеріалів справи. Разом з тим, у банку відсутні будь яке підтвердження того, що саме [PERSON] звертався та як наслідок розписався за отримання кредитної карти іншого класу. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні вказав на те, що [PERSON] не отримував престижної кредитної картки класу "Універсальна Gold", а тому в нього не могло виникнути будь якої заборгованості. Більше того, з доказів представлених банком неможливо ідентифікувати ані номеру кредитної картки, ані її класу, а тим більше особи якій вона видана. Звертає увагу суду також і на те, що в матеріалах справи відсутні будь які належні, допустимі та достовірні докази на підтвердження протилежного, що в свою чергу свідчить про те, що в [PERSON] відсутні будь які невиконані зобовязання перед банком. Стислий виклад обставин встановлених судом. Судом встановлено, що 23.12.2010 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] було укладено кредитний договір б/н, відповідно до Анкети заяви, з памяткою клієнта про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг», Правил користування платіжною карткою та «Тарифами Банку», на підставі якого відповідач отримав кредитну карту «Універсальна». Відповідно до [PERSON] у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27.60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Із розрахунку заборгованості наявної в матеріалах цивільної справи за кредитним договором №б/н від 23.12.2010 року, вбачається що відповідач [PERSON] здійснював погашення заборгованості, останнє таке погашення мало місце 21.03.2015 року. Позиція суду. Правовідносини, що виникли між сторонами ґрунтуються на вимогах норм\~ЦК України\~щодо зобовязань та їх виконання. Відповідно до ст.ст.1054,1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти; кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно ст.ст.\~526,\~530 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до\~ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Поняття «суд, встановлений законом», стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (див. mutatismutandisрішення Європейського суду з прав людини у справі «Сокуренко і Стригун проти України» («Sokurenko and Strygun v. Ukraine») від 20 липня 2006 року, заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24). Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п'ята статті 263 ЦПК України). Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету [PERSON] Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. … Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов'язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandisрішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23). Згідно заяви анкети про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку від 23.10.2010 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] було укладено кредитний договір б/н, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 4000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27.60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. [PERSON] було отримано кредитну картку «Універсальна», а.с. 7 (зворот) - 8. Суд приймає до уваги посилання представника відповідача на те, що [PERSON] було отримано саме кредитну карту «Універсальна», заборгованості за якою як ствердила в судовому засіданні представник позивача [PERSON] немає («…заборгованості по старій картці немає»). Разом з тим, суд не бере до уваги посилання представника позивача [PERSON] в судовому засіданні безпосередньо та посилання, які містяться у відповіді на відзив від 24.04.2018 року на те, що 04.12.2013 року [PERSON] було переоформлено кредитну карту на престижну кредитну карту "Універсальна Gold" оскільки, позивачем не подано жодних належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження протилежного, хоча такі витребовувались ухвалою суду від 25.06.2018 року. Крім того, судом не може братись до уваги надана позивачем довідка про те, що саме відповідачу [PERSON] було надано кредитну карту №5168742313737136, дата відкриття 04.12.2013 року термін дії 08/17, оскільки з даної довідки неможливо встановити яку саме кредитну карту було надано відповідачу («Універсальна» чи «Універсальна Gold»), більше того, позивачем не надано доказів про те, що саме [PERSON] отримав таку карту. Поряд з цим, в судовому засіданні представник позивача вказала, що згідно правил надання банківських послуг відповідач повинен був би розписатись за отримання картки підвищеного класу, однак такі докази в банку відсутні. Не заслуговують на увагу і твердження представника позивача [PERSON] що підтвердженням факту отримання [PERSON] кредитної карти «Універсальна Gold» може слугувати фото останнього з карткою в руках, адже вимогами чинного ЦПК України встановлено, що належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування ж в даній справі факт укладення кредитного договору та наявність заборгованості [PERSON] за таким кредитним договором від 04.12.2013 року. Разом з тим, суд доходить висновку, що виконаний банком розрахунок заборгованості не є належним доказом, який би доводив обґрунтованість вимог позивача. Представлена позивачем виписка по особовому рахунку [PERSON], за відсутності самого факту доведення укладення кредитного договору, не свідчить про заборгованість саме [PERSON] перед позивачем. Так, відповідно до змісту частини першої статті 1050 ЦК України з урахуванням статей 526, 527, 530 ЦК України, банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором. З урахуванням того, що на вимогу суду банк не надав оригіналу кредитного договору від 04.12.2013 року, заперечень відповідача та його представника щодо укладення такого договору відповідачем та не здійснення позичальником платежів за договором, суд доходить висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт укладення 04.12.2013 року кредитного договору між ним та відповідачем та наявність у відповідача заборгованості у розмірі, вказаному у розрахунку За таких обставин суд не знаходить підстав для задоволення позову. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України та ст. 4 Закону України "Про судовий збір" вимога позивача щодо стягнення з відповідача на користь ПАТ КБ „Приватбанк сплачений судовий збір у розмірі 1600 грн. задоволенню не підлягає, оскільки у разі відмови у позові судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed