Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-19 00:00:00

Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовною заявою до [PERSON] , про стягнення заборгованості у розмірі 52335 гривні 87 копійок за кредитним договором № б/н від 06 червня 2012 року, яка станом на 10грудня 2019 року складається з наступного: 1892 гривні 81 копійка - заборгованість за кредитом; 318 гривень 08 копійок - це три проценти річних, нараховані на заборгованість за кредитом у розмірі 1892 гривні 81 копійка, у зв`язку із прострочкою виконання обов`язку щодо їх своєчасного повернення; 47153 гривні 75 копійок - заборгованість за пенею; 500 гривень 00 копійок - сума штрафу (фіксована частина), 2468 гривень 23 копійки - сума штрафу (процентна складова) та судових витрат в розмірі 2102 гривні 00 копійок. В судове засідання сторони не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Представник позивача у поданому клопотанні просив розглянути справу без участі представника позивача. Відповідач у встановлений їй строк правом на подачу відзиву на позов не скористалася, але подала заяву в якій також просила розглянути справу без її участі, проти стягнення з неї пені та штрафу заперечувала. За таких обставин, а також в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позиції учасників справи. Позиція позивача полягала в тому, що між банком та відповідачем був укладений договір про надання банківських послуг, зобов`язання за яким банком були виконані шляхом відкриття відповідачу рахунку, видачі платіжної картки, та кредитування рахунку до встановленого кредитного ліміту. А відповідач свої зобов`язання по поверненню кредиту, сплаті процентів за його користування та інших платежів у строки встановлені договором, не виконала. Тому у банка виникло право вимоги до відповідача щодо повернення кредиту, сплати процентів у зв`язку із прострочкою виконання зобов`язання. А оскільки договором передбачено також і право банка на нарахування та стягнення неустойки (пені та штрафу) за невиконання грошових зобов`язань, банк користуючись своїм правом просить стягнути і її. Відповідач правом на подачу відзиву на позов не скористалася, і будь-які докази суду не надала; проти стягнення з неї пені та штрафу заперечувала. Оцінка суду. На основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) 06 червня 2012 року , звернулась до публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (код ЄДРПОУ: 14360570) шляхом підписання та подання заяви, якою по суті, просила відкрити їй поточний рахунок, оформити платіжну картку з бажаним кредитним лімітом та отримувати кредит (а.с.16,17,18-23,24-34,35,38,40-41). Підписавши заяву від 06 червня 2012 року, [PERSON] також підтвердила, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, який вона зобов`язується виконувати (а.с.16,17,18-23,24-34). За договором про надання банківських послуг, публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" взяв на себе зобов`язання відкрити [PERSON] поточний рахунок, видати їй платіжну картку (а за бажанням видати додаткові картки), та здійснювати платежі з рахунка, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитувати рахунок) з урахуванням встановленого кредитного ліміту (який банк може змінювати в односторонньому порядку за певною процедурою) та у розмірі здійснених нею або її довіреною особою операцій за допомогою карток, а [PERSON] взяла на себе зобов`язання повернути кредит, сплатити проценти за його користування у строки та порядку, передбаченому цим договором, зокрема: щомісячним платежем в розмірі 7% від суми заборгованості (а з 01 квітня 2014 року 5%) та сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 30 % річних (а з 01 вересня 2014 року - 34,8%, з 01 квітня 2015 року - 43,2%) до 25 числа місяця слідуючого за розрахунковим (а.с.16,17). Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" відкрив [PERSON] поточний рахунок, випустив платіжну картку, та кредитував її рахунок, яка у повному обсязі та у вказаний строк не повертала отриманий кредит, та не сплачувала процентів за користування кредитними коштами (а.с.6-9,10-16,57-62). Як наслідок, 13 лютого 2020 року, акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, що виникла за договором про надання банківських послуг від 06 червня 2012 року, станом на 10 грудня 2019 року через невиконання нею взятих на себе зобов`язань (а.с.1-5,52-54). Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем акціонерним товариством комерційний банк "ПРИВАТБАНК" та відповідачем [PERSON] виникли цивільні (зобов`язальні) правовідносини у сфері споживчого кредитування, в яких позивач виступає кредитодавцем (виконавцем послуги кредитування через поточний рахунок), а відповідач споживачем (отримувачем вказаної послуги), та в межах яких виник спір щодо права позивача, як кредитора у цьому зобов`язанні, отримати виданий йому кредит, сплату процентів за його користування, а також неустойку з порушення грошових зобов`язань по договору, при цьому і у достроковому порядку. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Положення пункту 1 та 22 частини 1 статті 92 Конституції України гарантують, що права людини і громадянина, його основні обов`язки, а також засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України. Зокрема, положення частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) визначають, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, в силу положень частини другої статті 509, пункту першого частини другої статті 11 та частини першої статті 629 ЦК України зобов`язання можуть виникати з договорів, які стають обов`язковими для виконання сторонами, що їх уклали. Виходячи з положень частини першої статей 1054, 1055 ЦК України та пунктів 22,23 частини першої статті 1, частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-ХІІ від 12 травня 1991 року, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем (банком або іншою фінансової установою) та споживачем (фізичною особою) у письмовій формі, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими процентами у розмірі та порядку, що передбачений договором. При цьому, з огляду на положення статті 207 ЦК України, такий договір може бути укладений шляхом обміну сторонами одним або декількома документами, в яких зафіксовано його зміст, та які підписані обома сторонами: споживачем, як однією стороною договору, та уповноваженим на це представником кредитодавця із скріпленням печаткою кредитодавця, як другою стороною договору. А користуючись положеннями статті 628 вказаного кодексу, сторони мають право укласти договір, в якому будуть міститись елементи різних договорів (змішаний договір), тоді до відносин сторін у такому договорі, застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Так, 06 червня 2012 року, [PERSON] та публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" уклали змішаний договір про надання банківських послуг, за яким (в частині умов договору, що стосуються кредитування рахунка) банк взяв на себе зобов`язання відкрити [PERSON] поточний рахунок, видати їй платіжну картку (а за її бажанням додаткові картки), та здійснювати платежі з рахунка, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитувати рахунок) з урахуванням встановленого кредитного ліміту (який банк може змінювати в односторонньому порядку за певною процедурою) та у розмірі здійснених нею або її довіреною особою операцій за допомогою карток (а.с.16,17,18-23,24-34). І банк, взяті на себе зобов`язання виконував (а.с.6-9,10-16,57-62). Виходячи з положень частин першої статей 526, 529 та 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу; кредитор має право приймати від боржника виконання його обов`язку частинами, якщо це встановлено договором; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зокрема, за договором про надання банківських послуг, [PERSON] взяла на себе зобов`язання повернути кредит, сплатити проценти за його використання у строки та порядку, передбаченому цим договором, зокрема: щомісячним платежем в розмірі 7% від суми заборгованості (а з 01 квітня 2014 року 5%) та сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 30 % річних (а з 01 вересня 2014 року - 34,8%, з 01 квітня 2015 року - 43,2%) до 25 числа місяця слідуючого за розрахунковим (а.с.16,17). Відповідно до положень частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання (виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання). Виходячи з документів наданих позивачем, зокрема: розрахунку заборгованості за договором (а.с.6-9,10-15) та випискою по рахунку (а.с.57-62), [PERSON] взяті на себе зобов`язання належним чином не виконувала. У зв`язку з чим, у неї як позичальника, станом на 10 грудня 2019 року, дійсно утворилась заборгованість із повернення кредиту у розмірі 1892 гривні 81 копійка. І дійсно, на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, банк має право вимагати сплати на свою користь не тільки вказаного боргу, а й сплати трьох процентів річних від простроченої суми боргу, за весь час прострочки сплати вказаного боргу. І суд погоджується із тим, що станом на 10 грудня 2019 року розмір таких процентів склав 318 гривень 08 копійок, як правилно обраховано позивачем (а.с.10-15). Тож зважаючи на відсутність в матеріалах справи доказів, які б доводили зворотне, суд вважає доведеним факт порушення відповідачем взятих на себе грошових зобов`язань у вигляді повернення кредиту частинами щомісячно, на підставі договору про надання банківських послуг від 06 червня 2012 року, а тому і доведеним факт порушення права позивача, як кредитора у цих зобов`язаннях, на отримання від відповідача кредиту та трьої процентів процентів річних, обрахованих на цю суму, у зв`язку із прострочку виконання свого обов`язку по поверненню кредиту. Тому, матеріально-правову вимогу позивача до [PERSON] про стягнення з неї такої заборгованості: 1892 гривні 81 копійка - заборгованість за кредитом; 318 гривень 08 копійок - три проценти річних, нараховані на борг у розмірі 1892 гривні 81 копійка, у зв`язку із прострочкою виконання обов`язку щодо їх своєчасного повернення, слід визнати обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до положень частини першої статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. З огляду на положення пункту третього частини першої статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до положень частини першої статті 624 цього ж кодексу, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно з частиною другою статті 551 цього ж кодексу, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Зокрема, договором про надання банківських послуг сторони передбачили, що при порушенні позичальником будь-яких строків платежів по будь-якому грошовому зобов`язанню, передбаченому договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 гривень та 5% від суми позову. Виходячи з документів, наданих позивачем, зокрема: розрахунку заборгованості за договором (а.с.6-9,10-15), та виписки по рахунку [PERSON] (а.с.57-62) позичальник, зобов`язання щодо строків платежів по поверненню кредиту та сплаті процентів порушує понад 30 днів. У зв`язку з чим у банка, на підставі договору, виникло право нарахувати, а у [PERSON] , як позичальника, виник обов`язок сплатити неустойку у вигляді пені у розмірі 47153 гривні 75 копійок та штрафу у розмірі 2968 гривень 23 копійки, з яких: 500 гривень - фіксована складова; 2468 гривень 23 копійки - процентна складова. Перевіряючи наявність підстав для присудження на користь банку вказаних грошових коштів у вигляді пені та штрафу, суд виходить з наступного. Відповідно до положень частини 1 статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Згідно положень «Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України №1275-р від 02 грудня 2015 року (яке не є скасованим), місто Рубіжне Луганської області входить у вказаний перелік. А відповідач, з 14 жовтня 2003 року має зареєстроване місце проживання у цьому місті. Також суд враховує, що відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Разом з цим, Указ президента України №116/2018 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 30 квітня 2018 року «Про широкомасштабну антитерористичну операцію в Донецькій та Луганській областях», який суд також враховує, не містить відомостей про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України, а текст рішення Ради національної безпеки і оборони України від 30 квітня 2018 року «Про широкомасштабну антитерористичну операцію в Донецькій та Луганській областях», яке введено в дію цим указом, не оприлюднене та додане для службового користування. Тож оскільки позивач застосував неустойку (тобто як штраф, так і пеню) у період після 14 квітня 2014 року та на суму прострочену до сплати після 14 квітня 2014 року, а вказаними нормативно-правовими положеннями запроваджена і продовжує діяти заборона на таке нарахування і стягнення, у задоволенні позовних вимог, в частині стягнення з позивача пені та штрафу, слід відмовити. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню тільки частково, у розмірі 2210 гривень 89 копійок, з яких: 1892 гривні 81 копійка - заборгованість за кредитом; 318 гривень 08 копійок - три проценти річних, нараховані на заборгованість за кредитом у розмірі 1892 гривні 81 копійка, у зв`язку із прострочкою виконання обов`язку щодо їх своєчасного повернення. У задоволенні решти позовних вимог, слід відмовити. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на це та те, що судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2102 гривні, які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.42), але позов підлягає задоволенню частково, тобто тільки на суму 2210 гривень 89 копійок, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто у розмірі 88 гривень 80 копійок. Отже,

Outcome: partial