Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-16 00:00:00

ПАТ КБ „Надра" звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між ВАТ КБ „Надра" (який в подальшому змінив назву на Публічне акціонерне товариство комерційний банк „Надра") та відповідачем [PERSON] 20.09.2007 року було укладено кредитний договір № 09/10/2007/840 К 2130, за яким позивач надав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 14400 доларів США (що на день надання кредиту було еквівалентно 30300 грн.) з умовою - сплати процентів за користування кредитом у розмірі 14,49 % річних. Кінцевий термін повернення кредиту - 05.06.2020 року. В забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору позивач 20.09.2007 року уклав договори поруки з [PERSON] та [PERSON], які взяли на себе зобов'язання відповідати солідарно в повному обсязі за невиконання або несвоєчасне виконання [PERSON] умов кредитного договору. Відповідач [PERSON] не виконує належним чином взяті на себе зобов'язання та не здійснює щомісячні погашення по кредиту, процентам за користування кредитом. Оскільки відповідач [PERSON] істотно порушує умови угоди та не виконує взяті на себе зобов'язання, позивач просив стягнути з відповідачів на користь позивача 22989,66 доларів США, що еквівалентно 183756,34 грн. за курсом НБУ на момент звернення до суду з позовом, із яких: 13937,24 доларів США (що еквівалентно 111400,36 грн.) - заборгованість по кредиту, 6332,93 доларів США (що еквівалентно 50619,13 грн.) - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1135,51 доларів США (що еквівалентно 9076,13 грн.) - пеня, 1440 доларів США (що еквівалентно 509,92 грн.) - штраф за порушення умов кредитного договору, 143,98 доларів США (що еквівалентно 1150,80 грн.) - комісія. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та про підтримання позову. Відповідач [PERSON] та представник відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] позов не визнали. Відповідач [PERSON] підтвердив факт укладення з позивачем відповідного кредитного договору, факт отримання кредитних коштів та вказав, що певний період часу не виконував зобов'язання за кредитним договором, в подальшому щомісячно почав сплачувати заборгованість, проте не погоджується з наданим банком розрахунком заборгованості. Представник відповідачів вказав, що позивач втратив право вимоги до поручителів через пропуск встановлених ч.4 ст. 559 ЦК України строків, крім того, представник відповідачів вважає, що сплив строк позовної давності і щодо вимог банку до позичальника [PERSON], оскільки банк скористався своїм правом на дострокове повернення кредиту та направив відповідну вимогу відповідачам ще в квітні 2009 року, а з позовом звернувся до суду лише 21.11.2012 року. Вважає також, що вимоги позивача про стягнення одночасно штрафу і пені є подвійною відповідальністю, крім того, вважає, що заборгованість відповідача є меншою, аніж розрахована банком, оскільки кошти не одразу зараховувались на позичковий рахунок відповідача, що могло збільшити розмір нарахованих процентів. Представник відповідача вважає, що позивач не довів правильність розрахунку заборгованості. Вислухавши пояснення відповідача [PERSON] та представника відповідачів, дослідивши наявні у справі матеріали (копію кредитного договору № 09/10/2007/840 К 2130 від 20.09.2007 року; копії договорів поруки № СБН 265-03 від 20.09.2007 року; розрахунок заборгованості станом на 05.09.2012 року; копію попередження-вимоги про дострокове повернення кредиту від 16.07.2012 року; копію іпотечного договору від 20.09.2007 року; копію заяви на видачу готівки №1 від 20.09.2007 року; копію вимоги-попередження №1904 від 22.04.2009 року; копію реєстру на відправлення рекомендованої кореспонденції від 28.04.2009 року; копію анкети-заяви на отримання кредиту під заставу нерухомості від 13.09.2007 року; копії квитанцій про погашення заборгованості; розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 20.05.2014 року; виписки та відомості про нарахування та сплату коштів на рахунках позичальника), суд, розглянувши спір між сторонами в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову. В судовому засіданні встановлено, що 20.09.2007 року між ВАТ КБ „Надра" (який в подальшому змінив назву на Публічне акціонерне товариство когмерційний банк „Надра") та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 09/10/2007/840 К 2130, за яким позивач надав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 14400 доларів США (що на день надання кредиту було еквівалентно 30300 грн.) з умовою - сплати процентів за користування кредитом у розмірі 14,49 % річних, щомісячної плати за управління кредитом в розмірі 0,1% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом. Кінцевий термін повернення кредиту - 05.06.2020 року. Відповідно до п. 3.3.2-3.3.3 кредитного договору позичальник мав щомісяця до 05 числа поточного місяця вносити банку мінімальний необхідний платіж в сумі 218,98 доларів США. Черговість зарахування коштів при наявності заборгованості по кредиту визначена п. 3.5 кредитного договору, при цьому, п. 3.6 кредитного договору надає банку право змінювати таку черговість зарахування коштів на свій розсуд. П. 4.2.4 кредитного договору передбачає право банку вимагати від позичальника дострокового виконання зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених договором, можливих штрафних санкцій, якщо позичальник не вніс чергового платежу. 20.09.2007 року банк уклав договори поруки № СБН 265-03 з [PERSON] та [PERSON], які взяли на себе зобов'язання відповідати солідарно в повному обсязі за невиконання або несвоєчасне виконання [PERSON] умов кредитного договору. З наданого позивачем розрахунку та з пояснень відповідача [PERSON] слідує, що останній протягом деякого часу не вносив передбачені кредитним договором обов'язкові щомісячні платежі, а саме: в період з вересня по жовтень 2008 року включно, з січня по вересень 2009 року включно, з грудня 2009 року по жовтень 2010 року включно, в січні 2011 року, з квітня 2011 року по вересень 2011 року включно та в листопаді 2011 року. В зв'язку з цим у відповідача [PERSON] виникла заборгованість по кредитному договору. Зазначені правовідносини врегульовані ст.ст. 526; 530 ч.1; 553, 554, 1050, 1054 ч.1 ЦК України, ст. 2 ЗУ „Про банки та банківську діяльність". Відповідно до ст. 2 Закону України „Про банки та банківську діяльність" банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Із ст. 526 ЦК України слідує, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 1050 ЦК України у разі невиконання позичальником обов'язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов'язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст.ст. 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Що стосується вимог позивача до поручителів [PERSON] та [PERSON] про стягнення з них в солідарному порядку з позичальником суми заборгованості, то вказані вимоги не підлягають задоволенню із тих причин, що відповідно до ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При цьому, укладені між банком та поручителями договори поруки від 20.09.2007 року не мають встановленого строку дії, а п. 5.3 договорів поруки лише зазначено, що дія цього договору закінчується належним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань по кредитному договору чи виконанням поручителем своїх зобов'язань згідно з умовами цього договору. Як вказано вище, кредитний договір і договори поруки передбачали право позивача вимагати дострокового повернення кредиту та, як слідує з наданих позивачем доказів, - банк таким правом скористався, направивши відповідну вимогу від 22.04.2009 року до позичальника та поручителів про необхідність дострокової сплати суми кредиту, відсотків та інших передбачених договором платежів, та надавши відповідачам строк для виконання вимог банку протягом семи днів з дати надіслання банком такого попередження (тобто з 28.04.2009 року). Таким чином, банк фактично змінив строк виконання основного зобов'язання. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Проте, позивач після застосування свого права на повернення кредиту достроково та пред'явлення відповідних вимог до поручителів (в квітні 2009 року) - протягом шести місяців з позовом до суду не звернувся, пред'явивши його лише в листопаді 2012 року, тому зобов'язання за договорами поруки припинилися і позивач втратив право вимоги до поручителів. Такі висновки суду випливають з правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 29.01.2014 року справа № 6-155цс13, яка є обов'язковою для суду. Заперечуючи проти вимог банку до позичальника, відповідач та представник відповідачів ставлять під сумнів вірність розрахунку заборгованості та вважають, що він позивачем не доведений. Суд не може погодитись з такою позицією відповідачів з наступних підстав. З докладних розрахунків позивача слідує, що заборгованість позичальника перед банком на час пред'явлення позову станом на 05.09.2012 року становила 22989,66 доларів США, із яких: 13937,24 доларів США - заборгованість по кредиту, 6332,93 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1135,51 доларів США - пеня, 1440 доларів США - штраф за порушення умов кредитного договору, 143,98 доларів США - комісія. Як вказано вище, протягом 2011-2014 років відповідач щомісячно здійснював оплати, у зв'язку з чим його заборгованість перед позивачем змінилась (фактично зменшилась) та відповідно до наданих банком докладних розрахунків станом на 20.05.2014 року становить 22548,71 доларів США, з яких: 13643,24 доларів США - заборгованість за кредитом, 6898,73 доларів США - заборгованість за процентами, 22,75 доларів США - комісія, 1440 доларів США - штраф за порушення умов кредитного договору та 543,99 доларів США - пеня. Розрахунки позивача є розгорнутими та докладними, підтверджені відповідними відомостями, наданими на розгляд суду, а відповідачами правильність розрахунку боргу банком не спростована та свого розрахунку на розгляд суду не надано. При цьому, предметом позову є вимоги щодо стягнення певної суми грошових коштів як заборгованості за договором, та оскільки з часу пред'явлення позову розмір боргу зменшився, то суд вважає, що слід оцінювати та вирішувати по суті саме питання стягнення тієї заборгованості, яка існує на теперішній час, а саме - станом на 20.05.2014 року і оскільки ця заборгованість у валюті зобов'язання, визначеній в кредитному договорі, зменшилась, то суд не виходить таким чином за межі позовних вимог. Вирішуючи заяву представника відповідачів про застосування до вимог позивача про стягнення з позичальника [PERSON] боргу за кредитом строку позовної давності, суд виходить з того, що після зміни банком строку виконання зобов'язання позичальник здійснював погашення по кредиту (це визнав сам позичальник, це підтверджується і наданими позивачем відомостями). Згідно з ч.1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Таким чином, подальші оплати позичальника за кредитом відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України свідчить про переривання перебігу строку позовної давності та з моменту кожної оплати перебіг строку позовної давності починався заново. Тому підстав для застосування строку позовної давності до вимог позивача про стягнення з позичальника [PERSON] боргу за кредитом суд не вбачає. Суд також не може погодитись з позицією представника відповідачів щодо подвійної відповідальності у вимогах банку про стягнення пені та штрафу. Відповідно до п.5.1 кредитного договору пеня в розмірі 1% нараховується у випадку прострочення строку сплати обов'язкового мінімального платежу, а також у випадку прострочення строку виконання зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати процентів та інших платежів (тобто за прострочення чи невиконання власне грошового зобов'язання). Натомість нарахування штрафу в розмірі 10% від суми кредиту передбачене п. 5.2 кредитного договору за порушення позичальником інших своїх обов'язків, які безпосередньо виконання грошового зобов'язання не стосуються, а саме обов'язків, передбачених п.п. 4.3.1 (забезпечення банку документами), 4.3.2 (щодо забезпечення зобов'язання заставою), 4.3.7 (щодо повідомлення про зміну місця проживання), 4.3.9 (щодо перевірки поточного фінансового стану) та 4.3.10 (щодо надання додаткового забезпечення). Таким чином, штраф та пеня в укладеному між сторонами договорі є відповідальністю за різні порушення умов договору, при цьому, позивачем в супереч вимогам ст. 60 ЦПК України не доведено наявність підстав для нарахування передбаченого п. 5.2 кредитного договору штрафу в розмірі 1440 доларів США, оскільки в позові та в наданих матеріалах відсутні будь-які фактичні дані про порушення позичальником якогось із обов'язків, передбачених п.п. 4.3.1, 4.3.2, 4.3.7, 4.3.9, 4.3.10. Тому підстав для стягнення з відповідача [PERSON] штрафу в сумі 1440 доларів США суд не вбачає. У зв'язку з цим, позов підлягає частковому задоволенню - з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором № 09/10/2007/840 К 2130 від 20.09.2007 року в сумі 21108, 71 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 247312,75 грн. (згідно з офіційним курсом НБУ станом на 20.05.2014 року 1 долар США = 11,716147 грн.), з яких: 13643,24 доларів США - заборгованість за кредитом, 6898,73 доларів США - заборгованість за процентами, 22,75 доларів США - комісія та 543,99 доларів США - пеня. В частині задоволення вимог про стягнення з [PERSON] штрафу в розмірі 1440 доларів США та стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів [PERSON] та [PERSON] належить відмовити. На підставі ст. 2 ЗУ „Про банки та банківську діяльність", ст.ст. 526; 530 ч.1; 533 ч.1,2; 553; 554; 559 ч.4; 1054 ч.1 ЦК України та

Outcome: partial