Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-17 00:00:00

Позивач звернулась з вищезазначеною позовною заявою до суду та просить суд: - визнати недійсним Договір іпотеки №061006-USD-ІП від 06 жовтня 2006 р., посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 3236, укладений між нею та Публічним акціонерним товариством "Банк Кредит Дніпро"; - зняти заборону за №784181 на відчуження квартири за номером [ADDRESS], накладену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровану в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна; - припинити іпотеку за №784127 в Державному реєстрі іпотек, накладену на квартиру за номером [ADDRESS] на підставі Договору іпотеки №061006-USD-ІП від 06 жовтня 2006 р., посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 3236, укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством "Банк Кредит Дніпро"; - припинити іпотеку за №2605519 в Державному реєстрі іпотек, накладену на об'єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] на підставі Договору іпотеки №150104 - USD-ІП від 19 лютого 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №143, укладеного між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством "Банк Кредит Дніпро". В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що 06 жовтня 2006 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством комерційним банком "Кредит-Дніпро", правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство "Банк Кредит Дніпро" було укладено договір іпотеки №061006-USD-ІП, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 3236. Цього ж дня, 06 жовтня 2006 р., у зв'язку з посвідченням вищевказаного договору, нотаріусом на підставі ст.73 Закону України "Про нотаріат" накладена заборона відчуження заставного майна до припинення строку дії договору іпотеки. Договір іпотеки укладався в якості забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за договором про надання кредитної лінії №061006-USD від 06 жовтня 2006 р., укладеного [PERSON] з ПАТ "Банк Кредит Дніпро". Предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] та складається з: 1, 3, 5, 6 - житлові кімнати, 2, 4 - коридори, 7 - комора, 8 - санвузол, 9 - туалет, І - балкон, ІІ - тераса. Однак договір іпотеки не був погоджений у встановленому порядку Органом опіки та піклування, завданням якого є захист прав неповнолітніх та малолітніх дітей при вирішенні питання розпорядження майном, яким вони володіють чи користуються. У квартирі, яка є предметом застави за договором іпотеки, на час укладання договору і на теперішній час проживає малолітня дитина [PERSON], та що у зв'язку з неповерненням коштів за договором про надання кредитної лінії № 061006-USD від 06 жовтня 2006 р., може стати позбавлення малолітньої дитини єдиного місця проживання - квартири, що є предметом застави за договором іпотеки. З огляду на викладене, позивач просить суд задовольнити позов та визнати договір іпотеки № 061006-USD-ІП від 06 жовтня 2006 р., посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаірального округу [PERSON] за реєстровим № 3235 недійсним у зв'язку з тим, що при його укладенні ПАТ "Банк Кредит Дніпро", в порушення вимог Закону України "Про охорону дитинства", Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" не встановлено факту права користування предметом іпотеки малолітньої дитини та не отримано для цього дозволу Органу опіки та піклування, чим порушено право малолітньої дитини. Ще однією підставою для визнання недійсним договору іпотеки позивач зазначає відсутність необхідного обсягу у неї цивільної правоздатності при укладанні договору іпотеки, що є порушенням ст.5 Закону України "Про іпотеку". На момент укладання договору іпотеки право власності позивача не було зареєстровано згідно ст.182 ЦК України, проте нотаріусом при посвідченні договору іпотеки, документів, що підтверджують реєстрацію права власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, не було витребувано. Таким чином, позивач вважає, що при укладанні договору іпотеки були допущені порушення діючого законодавства, що надає підстави для визнання його недійсним. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. Представник відповідача ПАТ "Банк Кредит Дніпро", в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про день слухання справи сповіщений належним чином. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про день слухання справи сповіщений належним чином. Заслухавши позивача та дослідивши матеріали справи в їх сукупності суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлено, що 06 жовтня 2006 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством комерційним банком "Кредит-Дніпро", правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство "Банк Кредит Дніпро" було укладено договір іпотеки № 061006-USD-ІП, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 3236. Цього ж дня, 06 жовтня 2006 р., у зв'язку з посвідченням вищевказаного договору, нотаріусом на підставі ст. 73 Закону України "Про нотаріат" накладена заборона відчуження заставного майна до припинення строку дії договору іпотеки. Договір іпотеки укладався в якості забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за договором про надання кредитної лінії № 061006-USD від 06 жовтня 2006 р., укладеного [PERSON] з ПАТ "Банк Кредит Дніпро". Предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] та складається з: 1, 3, 5, 6 - житлові кімнати, 2, 4 - коридори, 7 - комора, 8 - санвузол, 9 - туалет, І - балкон, ІІ - тераса. У вищезазначеній квартирі, на час укладання договору іпотеки була зареєстрована, проживала і на теперішній час зареєстрована і проживає малолітня дитина [PERSON], 2005 року народження. При дослідженні матеріалів справи судом також встановлено, що згідно відомостей з доданої позивачем до позовної заяви копії виписки з будинкової книги, крім [PERSON], правом користування квартирою володіє також малолітня [PERSON], 2011 року народження, яка зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] з дня народження разом із своїм батьком, [PERSON], [INFO] та приходиться позивачці племінницею. Суд приймає до уваги пояснення позивача, що передана в іпотеку квартира є єдиним житлом, що належить позивачу і в разі невиконання нею своїх зобов'язань за договором іпотеки банк матиме змогу одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки - квартири, де проживають малолітні діти. Відповідно до ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Статею 204 ЦК України встановлена презумпція дійсності правочину, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч. 4 ст. 177 Сімейного кодексу України дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається в разі гарантування збереження її права на житло. Згідно із частиною 3 ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства" батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Згідно ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна. Відповідно до ч. 1 ст. 39 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Системний аналіз положень ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", ст. ст. 17, 18 Закону України "Про охорону дитинства" дає підстави для висновку про те, що попередній дозвіл органу опіки та піклування при відчуженні нерухомого майна, право власності або право користування яким, в разі використання його як житла, має дитина, надається лише в разі, коли власниками відчужуваного майна є батьки або особи, які їх замінюють, а також, коли останні укладають угоди від імені неповнолітніх. Чинним законодавством не передбачено обмежень при реалізації права власника на розпорядженні майном в залежності від того, чи мають право на користування ним інші особи, зокрема, малолітні, якщо власники не є їх батьками або особами, що їх замінюють. Враховуючи, що позивачем над [PERSON], 2005 року народження, не було встановлено опіку чи піклування, вона приходиться дитині бабусею, договір іпотеки укладався саме позивачем, а не матір'ю малолітньої [PERSON], суд доходить висновку, що ст. 177 СК України, ч. 3 ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства", ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" не можуть бути застосовані до даних правовідносин, тому суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні цієї частини позовних з підстав зазначених позивачем. Задовольняючи позовні вимоги суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 5 Закону України "Про іпотеку", предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Судом встановлено, що п. 1.3. договору іпотеки визначено, що предмет іпотеки належить іпотекодавцю ([PERSON].) на підставі договору купівлі-продажу від 06.10.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 3232. Відповідно п. 1.6. п.п. "а", "б", "г" договору іпотеки, іпотекодавець гарантує, що на дату укладення договору іпотеки предмет іпотеки є його власністю, вільний від застав та інших обмежень; іпотекодавець має необхідні за законодавством України правоздатність та дієздатність для укладення та виконання положень цього Договору; іпотекодавець має повне і виключне право власності на весь предмет іпотеки. Відповідно до ст. 657 ЦК України (у редакції до 01 січня 2013 року) договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч.3, ч.4 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно ч.1,ч.2 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відповідно до п.3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України", до 01 січня 2013 року державна реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна проводилась реєстраторами бюро технічної інвентаризації, створеними до набрання чинності цим Законом та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Відповідно п. 38 розділу 3 "Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 р., із змінами станом на 15.08.2005 року, договори про відчуження та заставу (іпотеку) майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, які підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється, та в передбачених законодавством випадках державну реєстрацію прав на це майно. Такі документи нотаріус приймає лише за наявності відмітки (штампу) про реєстрацію відповідних прав та витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, що є невід'ємною частиною правовстановлювального документа. Судом встановлено, що право власності на квартиру, що є предметом іпотеки, було зареєстровано позивачем 29 листопада 2006 р. Суд приймає до уваги пояснення позивача, що в зв'язку з її юридичною необізнаністю, документів, що підтверджують реєстрацію права власності на квартиру, що є предметом іпотеки при укладанні договору іпотеки нею не надавалося, оскільки їх ще не існувало, а нотаріусом при посвідченні договору іпотеки їх не було витребувано, проте, в порушення норм чинного законодавства України, договір іпотеки було укладено та нотаріально посвідчено навіть при відсутності повного обсягу її цивільної правоздатності. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що позивач належним чином довів свої позовні вимоги в даній частині. Також, судом прийняті до уваги пояснення позивача про наявність в Державному реєстрі іпотек запису про обтяження квартири іпотекою за № 2605519 від 17 листопада 2005 року, накладене приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], згідно якого боржником є [PERSON] (іпн. [NUMBER]), а обтяження вчинене на користь ПАТ "Банк Кредит Дніпро". Виходячи з аналізу положень договору купівлі-продажу квартири від 06 жовтня 2006 р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 3232 (п.6), продавець стверджує, що на момент укладення цього договору вказана вище квартира не заставлена. В судовому засіданні позивач надала на огляд оригінал листа, а також судом при досліджені матеріалів справи встановлено наявність копії листа ПАТ "Банк Кредит Дніпро" за вих. №6/21/1-183 від 11.01.2014 р. на ім'я [PERSON] (до одруження - [PERSON]), згідно якого останню повідомлено, що між ПАТ "Банк Кредит Дніпро" та [PERSON] було укладено кредитний договір № 150104-USD від 15 січня 2004 р., забезпеченням за яким виступала квартира за адресою: [ADDRESS]. ПАТ "Банк Кредит Дніпро" повідомлено, що кредит було повністю погашено 05 вересня 2006 року. Також в даному листі зазначено, що відповідач не може надати підтвердження зняття заборон з даної квартири. За таких обставин, враховуючи відсутність у відповідача фінансових претензій до [PERSON], неможливістю банку належним чином підтвердити зняття обтяжень з предмету забезпечення на ім'я [PERSON], в зв'язку з виконанням нею кредитних зобов'язань перед ПАТ "Банк Кредит Дніпро" в повному обсязі, здійснення факту реалізації [PERSON] даної квартири позивачу та її передачу в іпотеку відповідачу, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги позивача в частині припинення іпотеки за № 2605519. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений при подачі позову до суду судовий збір у розмірі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved