Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила визнати дії відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» не законними, встановити факт прострочення кредитора, розірвати кредитний договір. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали у повному обсязі, наполягали на його задоволенні з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, пояснила, що позивач не виконує умови договору, не сплачує в повному обсягу відповідні платежі, має заборгованість тому позову не підлягає задоволенню. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до п.2,3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК (1618-15) суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" Оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Під судовим рішенням, зазначеним у частині третій статті 61 ЦПК, мається на увазі будь-яке судове рішення, яким справа вирішується по суті, яке ухвалює суд у порядку цивільного судочинства (рішення, в тому числі й заочне, або ухвала, а також судовий наказ), у порядку господарського судочинства - відповідно до Господарського процесуального кодексу України, у порядку адміністративного судочинства - відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України. За змістом частини третьої статті 14, частини третьої статті 61, частини другої статті 223 ЦПК особи, які не брали участі в цивільній, господарській або адміністративній справі, в якій судом ухвалено відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої цивільної справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цими судовими рішеннями. У даному випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів. Отже судом не досліджуються та не встановлюються обставини встановлені судовим рішенням в порядку цивільного судочинства по справі № 2703/9914/2012 від 22.02.2013 яке набрало законної сили 05.03.2013 року яке ухвалено щодо тих самих сторін. Відповідно до зазначеного рішення встановлено, що 14.03.2008 року між [PERSON] та АКБ соціального розвитку «УкрСоцбанк» був укладений кредитний договір № 185/87853 (надалі - кредитний договір), відповідно до умов якого останній були надані кредитні кошти в сумі 87550,00 доларів США на строк до 13.11.2019 року з виплатою 11,75 % річних за користування кредитними коштами. Відповідно до графіку погашень кредиту та наданими позивачем квитанціями остання сплачувала кредит з 2008 по 2012 рік відповідно до вказаного графіку, що не спростовано відповідачем. Згідно пояснень представника відповідача та що вбачається з листів відповідача про направлення вимоги про сплату заборгованості від 11.06.2009 року (вих. № 35-05-11/25-17363), від 03.09.2009 року (вих. № 35-05-11/25-25602), від 05.01.2010 року (вих. № 35.05.-11/26-34), від 20.12.2010 року (вих. № 08.4-09/96-702), від 21.12.2010 року (вих. № 08.4-09/96701), від 15.02.2010 року (вих. № 35.05-11/26-5331), від 23.07.2010 року (вих. № 5.05-11/26-32367), що відсоткова ставка за кредитним договором була збільшена з 11,75 % до 14 % в грудні 2008 року, що також не заперечувалось сторонами. Як було встановлено судом, відповідачем було збільшено відсоткову ставку за кредитним договором, однак на підтвердження обставини направлення відповідно до зазначених умов кредитного договору додаткової угоди позивачу, її отримання останньою та надання згоди на таке збільшення, відповідачем не надано жодного доказу. За таких обставин, суд доходить висновку, що відповідачем не дотримані умови кредитного договору, тому збільшення відсоткової ставки з 11,75 % до 14 % є неправомірним. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 04.07.2012 року (справа № 6-58ц12). Отже діючим цивільним законом не передбачено такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів як визнання дій юридичної особи щодо збільшення відсоткової ставки по кредитному договору та нарахуванню договірних штрафів незаконними. Однак, враховуючи, що судом встановлені неправомірні дії відповідача щодо збільшення відсоткової ставки та нарахування штрафних санкцій, належним способом захисту порушених прав позивача є в даному випадку відновлення становища, яке існувало до порушення прав позивача, а саме, зобов'язання ПАТ „Укрсоцбанк" в особі Залізничного відділення Київської міської філії здійснити перерахунок відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, нарахованих після збільшення відсоткової ставки до 14 % за кредитним договором. Таким чином вимога позивача щодо відновлення становища, яке існувало до порушення прав позивача, а саме, зобов'язання ПАТ „Укрсоцбанк" в особі Залізничного відділення Київської міської філії здійснити перерахунок відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, нарахованих після збільшення відсоткової ставки до 14 % за кредитним договором, підлягає задоволенню. Отже судом не досліджуються обставини та наявність заборгованості у період 2008-2012 років, оскільки відповідно до рішення Ленінського районного суду міста Севастополя № 2703/9914/2012 від 22.02.2013 про визнання незаконними дій по підвищенню процентної ставки такої заборгованості не було. Відповідач 19.09.2013 року подав до суду письмові заперечення до позову (а.с.74-87) з розрахунком заборгованості позивача. Із наведеного розрахунку вбачається наявність заборгованості позивача перед банком, але суд не приймає зазначений розрахунок як належний, оскільки він складений із врахуванням відсоткової ставки у розмірі 14% річних, що суперечить рішенню суду по справі № 2703/9914/2012 від 22.02.2013 та свідчить про не виконання відповідачем зазначеного рішення в частини перерахунку заборгованості та здійснених платежів з урахуванням ставки у розмірі 11.75%. Відповідно до наданих позивачем квитанцій (а.с.121-128) позивач у 2013 році сплачував заборгованість у повному обсягу згідно затвердженого графіку із врахуванням ставки 11.75%. Відповідно до ст.60 ЦПК України Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач не надав належних доказів про наявність заборгованості позивача, тому суд погоджується з розрахунком та доводами позивача про відсутність такої заборгованості. Відповідно до ст.526, 527 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Відповідно до ст.14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до квитанції № FJB13147955300073 від 27.05.2013 позивач сплатила на рахунок відповідача 47512,00 доларів США (379763,42 грн.) що складає заборгованість за зобов'язанням в повному обсягу з урахуванням ставки 11.75%. (а.с.129) У той же день, позивач направила відповідачу заяву про виконання договору у повному обсягу з вимогою про дострокове розірвання договору. (а.с.128) на яку відповідач не відповів. За таких умов, позовні вимоги про розірвання кредитного договору підлягають задоволенню у зв'язку з його виконанням. Відповідно до ч.2 п.3 Постанови № 14 від 18.12.2009 Пленуму Верховного суду України "Про судове рішення у цивільній справі" Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Відповідно до ст.3 ЗУ "Про іпотеку" іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до ст.17 ЗУ "Про іпотеку" іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Таким чином, суд припиняючи дію основного зобов'язання одночасно припиняє договір іпотеки укладений між позивачем та відповідачем та задовольняє позовну вимогу про вилучення запису із Єдиного державного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна. Щодо вимоги про визнання виконавчого напису таким що не підлягає виконанню, суд відмовляє у задоволені зазначеної вимоги, оскільки позивачем не надано належних доказів вчинення такого напису або його виконання. Відповідно до ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачу - пропорційно до частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачу відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже з відповідача підлягає до стягнення судовій збір у розмірі 229,40 грн. Щодо стягнення судових витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, суд зазначає наступне. Згідно з ч.1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем в підтвердження надання їй правової допомоги не надано жодного належного доказу. Отже, судові витрати, пов'язані з наданням правової допомоги, не підтверджені належними доказами, тому не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: partial