Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

У лютому 2021 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до державного нотаріуса Семенівської державної нотаріальної контори Полтавської області про зобов`язання нотаріуса внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. [PERSON] просила зобов`язати державного нотаріуса Семенівської державної нотаріальної контори Полтавської області видати свідоцтво про право на спадщину за законом на майно померлого [INFO] [PERSON] , а саме на земельну ділянку розміром 1,74 га, розташовану на території Семенівської селищної ради (бувша територія Липнягівської сільської ради Семенівського району Полтавської області), яка належала померлому на підставі державного акту серія ПЛ № 212661 на право власності на земельну ділянку, скасувавши постанову державного нотаріуса Семенівської державної нотаріальної контори Полтавської області від 05.03.2019 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Ухвалою Семенівського районного суду Полтавської області від 16.02.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Позивачка [PERSON] у позовній заяві просила справу розглядати без її участі. Представник позивачки [PERSON] подав клопотання про розгляд справи без його участі. Відповідач державний нотаріус Семенівської державної нотаріальної контори Полтавської області в судове засідання не з`явилася, заявою від 21.05.2021 просила розглянути справу за її відсутності, заперечувала проти задоволення позову. Відзивом від 11.03.2021 вказала, що позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем першої черги за законом, яка прийняла спадщину померлого [INFO] [PERSON] , останнім місцем якого було [ADDRESS] . 08.06.2013 в Семенівській державній нотаріальній конторі було відкрито спадкову справу № 200/2013 на майно [PERSON] , дата смерті [INFO] , на підставі заяви [PERSON] . Інших заяв про прийняття спадщини чи відмову від прийняття спадщини у даній спадковій справі немає. Заповітів [PERSON] не складав. 04.06.2013 року [PERSON] подала до нотаріальної контори у спадкову справу сертифікат на право на земельну частку (пай) серія РН № 816528, виданий [PERSON] Семенівською районною державною адміністрацією у 2002 році на земельну частку (пай) розміром 2,0 умовних кадастрових гектарах у землях КСП "Липнягівське" Липнягівської сільської ради Семенівського району Полтавської області та витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, видану Відділом Держземагенства у Семенівському районі Полтавської області в якому правовстановлюючим документом на спадковий об`єкт було вказано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії РН № 816528. На підставі поданих спадкоємцем державним нотаріусом Семенівської державної нотаріальної контори 04.07.2013 року [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну частку (пай) розміром 2,0 умовних кадастрових гектарів у землях КСП "Липнягівське" Липнягівської сільської ради Семенівського району Полтавської області. 05.03.2019 [PERSON] звернулася до Семенівської державної нотаріальної контори у зв`язку з виявленням факту, що за життя [PERSON] взамін сертифіката на право на земельну частку (пай) серія РН №816528 (який [PERSON] разом з іншими документами подала 04.07.2013 року нотаріусом і на підставі якого їй було видано відповідне свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну частку (пай) отримав у 2005 році державний акт серії ПЛ № 212661 на право на земельну ділянку, розташовану на території Липнягівської сільської ради Семенівського району Полтавської області, яка була йому виділена в натурі площею 1,74 га з цільовим призначенням - ведення товарного сільськогосподарського виробництва з присвоєнням їй кадастрового номера. Таким чином, спадкоємцем [PERSON] у 2013 році було надано нотаріусу неналежні документи, на підставі яких і було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, видати ще одне свідоцтво про право на спадщину на те саме майно, яке змінило правовий статус неможливо. Згідно з постановою виконуючої обов`язки державного нотаріуса Семенівської державної нотаріальної контори Решти С.М. від 05.03.2019 року за вих. № 14/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, відповідно до вимог ст. ст. 47.49 п. 2 Закону України "Про нотаріат" відмовлено [PERSON] , [INFO] , місце проживання: [ADDRESS] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, яка перебувала у власності [PERSON] , дата смерті [INFO] , по спадковій справі № 200/2013, оскільки це суперечить нормам ст. 181, ст. 190 ЦК України. [PERSON] подала позовну заяву про зобов`язання нотаріуса внести зміни до свідоцтва про право на спадщину в порядку ст. 1300 ЦК України, однак ця стаття регулює відносини між кількома спадкоємцями у випадках коли один із спадкоємців вже отримав свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно, у даному випадку [PERSON] є єдиним спадкоємцем. Відповідно до ст. 1300 ЦК України за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це осадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У випадках встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про прав на спадщину. Статтею 1300 ЦК України не містить у собі норм, які б встановлювали право замінювати один вид спадкового майна, що має статус рухомого майна на інше майно (у даному випадку на нерухоме майно - земельну ділянку) оскільки це суперечить ст. ст. 181, 190 ЦК України (а.с. 27-29). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що [INFO] помер чоловік позивачки [PERSON] - [PERSON] (а.с. 10), який проживав в смт Семенівка Семенівського району Полтавської області (а.с. 9). Позивачка [PERSON] є єдиною спадкоємицею за законом після смерті свого чоловіка, яка прийняла спадщину шляхом подання відповідної письмової заяви до нотаріуса (а.с. 43). 04.07.2013 позивачка звернулася до Семенівської державної нотаріальної контори з метою оформлення після смерті свого чоловіка спадщини, яка складається із земельної частки (паю) розміром 2,00 в умовних кадастрових гектарах, розташованої на території Липнягівської сільської ради Семенівського району Полтавської області право на яку підтверджується сертифікатом на право на земельну частку (пай) серія РН № 816528, який на той час був у позивачки на руках. Відповідно до листа відділу у Семенівському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 25.02.2019 за № 12/145-19, що згідно книги реєстрації сертифікатів на земельну частку (пай) КСП "Липнягівське" Семенівського району Полтавської області за [PERSON] рахується сертифікат серія РН № 816528, реєстраційний № 557 від 02.08.2002. Також вказано що на даного громадянина виданий державний акт, серія ПЛ № 212661від 18.05.2005 року, реєстраційний номер 010556200193. Земельна ділянка знаходиться на території Липнягівської сільської ради (а.с. 12). [PERSON] оформила право на спадщину на вказане майно та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене 04.07.2013 року нотаріусом Семенівської державної нотаріальної контори, яке зареєстроване у реєстрі за номером 163 (а.с. 82). В лютому 2019 року при укладенні договору оренди на належну позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину земельну частку (пай) з`ясувалося, що при житті [PERSON] замість сертифікату серія РН № 816528 на земельну частку (пай) розміром 2,00 в умовних кадастрових гектарах, розташовану на території Липнягівської сільської ради Семенівського району Полтавської області у 2005 році державний акт серія ПЛ № 212661 на право власності на земельну ділянку розміром 1,74 га, розташовану на території Липнягівської сільської ради Семенівського району Полтавської області (а.с. 13). Про отримання [PERSON] державного акту на право власності на земельну ділянку позивачці не було відомо, і вона вважала що єдиним існуючим правовстановлюючим документом на належну померлому земельну частку (пай) сертифікат на право на земельну частку (пай) серія РН № 816528. Отже, позивачем при оформленні спадщини помилково було подано до нотаріуса Семенівської державної нотаріальної контори неналежні документи, внаслідок чого нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) розміром 2,00 в умовних кадастрових гектарах, розташовану на території Липнягівської сільської ради Семенівського району Полтавської області, право [PERSON] на яку підтверджується сертифікатом на право на земельну частку (пай)серія РН № 816528. 05.03.2019 позивачка звернулась до Семенівської державної нотаріальної контори з метою оформлення земельної ділянки розміром 1,74 га, розташованої на території Липнягівської сільської ради Семенівського району Полтавської області в якості спадкового майна, але їй було відмовлено в оформленні спадкових прав в зв`язку з тим, що оскільки в 2013 році позивачем було надано до нотаріуса неналежні документи, на підставі яких і було видано свідоцтво про право на спадщину, неможливо видати свідоцтво про право на спадщину на те саме спадкове майно, яке змінило статус (а.с. 7). Таким чином позивач вважає, що внесення змін до свідоцтва про право на спадщину є єдиним належним способом захисту порушеного права. Проаналізувавши спірні правовідносини, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог і необхідність відмови в їх задоволенні у повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Аналогічний за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі N 638/2304/17 (провадження N 61-2417сво19). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Позивачка звернулась до суду з позовною заявою про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину за законом та просила зобов`язати державного нотаріуса Семенівської державної нотаріальної контори видати свідоцтво про право на спадщину за законом, скасувавши постанову державного нотаріуса Семенівської державної нотаріальної контори від 05.03.2019 про відмову у вчиненні нотаріальних дій. Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину в судовому порядку може мати місце у разі, коли відсутня згода спадкоємців на внесення змін до свідоцтва, а також існують інші обставини, що позбавляють можливості внести такі зміни в нотаріальному порядку. Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину регулюється статтею 1300 ЦК України та є самостійним способом захисту. Що стосується вимог позивача про зобов`язання державного нотаріуса Семенівської державної нотаріальної контори видати свідоцтво про право на спадщину за законом на майно померлого [INFO] [PERSON] , а саме земельну ділянку розміром 1,74 га, розташовану на території Семенівської селищної ради, то суд зазначає що такий спосіб захисту не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки порядок видачі свідоцтва про право на спадщину визначено статтею 67 Закону України «Про нотаріат», а видача свідоцтва про право на спадщину за законом - статтею 68 Закону України «Про нотаріат», а отже, суд не може зобов`язати нотаріальну контору видати свідоцтво про право на спадщину, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону України «Про нотаріат».( Аналогічна позиція викладена у Постанові ВС від 19.03.2018 у справі № 754/16825/15-ц). Щодо скасування постанови державного нотаріуса Семенівської державної нотаріальної контори від 05.03.2019 року суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, якщо: 1) вчинення такої дії суперечить законодавству України. 05.03.2019 [PERSON] звернулася до Семенівської державної нотаріальної контори у зв`язку з виявленням факту, що за життя [PERSON] взамін сертифіката на право на земельну частку (пай) серія РН №816528 (який [PERSON] разом з іншими документами подала 04.07.2013 року нотаріусом і на підставі якого їй було видано відповідне свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну частку (пай), отримав у 2005 році державний акт серії ПЛ № 212661 на право на земельну ділянку, розташовану на території Липнягівської сільської ради Семенівського району Полтавської області, яка була йому виділена в натурі площею 1,74 га з цільовим призначенням - ведення товарного сільськогосподарського виробництва з присвоєнням їй кадастрового номера. Оскільки спадкоємцем [PERSON] у 2013 році було надано нотаріусу неналежні документи, на підставі яких і було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, видати ще одне свідоцтво про право на спадщину на те саме майно, яке змінило правовий статус неможливо. Згідно з постановою виконуючої обов`язки державного нотаріуса Семенівської державної нотаріальної контори Решта С.М. від 05.03.2019 року за вих. № 14/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, відповідно до вимог ст. ст. 47.49 п. 2 Закону України "Про нотаріат" відмовлено [PERSON] , [INFO] , місце проживання: [ADDRESS] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, яка перебувала у власності [PERSON] , дата смерті [INFO] , по спадковій справі № 200/2013, оскільки це суперечить нормам ст. 181, ст. 190 ЦК України. Отже, враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для скасування вище зазначеної постанови. Крім того, відповідно до ст.17 Закону «Про нотаріат» державна нотаріальна контора є юридичною особою, яка створюється та реєструється у встановленому законом порядку. Очолює державну нотаріальну контору завідуючий, який призначається із числа осіб, які мають свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю, тобто державний нотаріус. Отже, державний нотаріус представляє юридичну особу, в якій працює і не може бути одноосібним належним відповідачем у даній справі. За вказаних обставин, аналізуючи підстави заявлених позовних вимог, обраний позивачем спосіб захисту, норми цивільного права у їх застосуванні до правовідносин, що склалися між сторонами, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] . У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного і

Outcome: dismissed