Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що між ПАТ «Полтава-банк» та відповідачем [PERSON] 12.06.2008 року був укладений іпотечний кредитний договір № 431 строком на 120 місяців з 12.06.2008 року по 12.06.2018 року зі сплатою 18 % річних, та щомісячної комісії в розмірі 0,7 % від залишку на суму кредиту, на умовах визначених цим договором. Крім того, з метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, 12.06.2008 року між ПАТ «Полтава-банк» та відповідачем [PERSON] був укладений договір іпотеки. Позивач взяті на себе зобов'язання виконав, а відповідач взяті на себе зобов'язання належним чином не виконує та станом на 24 грудня 2014 року має заборгованість в сумі 130 332 грн. 37 коп., в зв'язку з чим позивач був змушений звернутися до суду. 04.02.2015 року позивач надав до суду заяву про зміну позовних вимог, в якій вказав суму заборгованості по кредитному договору № 431 від 12.06.2008 року станом на 02.02.2015 року в розмірі 140 529 грн. 45 коп., посилаючись на те, що кредитний договір не розірвано, позичальник свої зобов'язання перед банком не виконав й фактично користується отриманим кредитом, подача позовної заяви в суд не є підставою для припинення нарахування відсотків, штрафів по кредитному договору. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Відповідачі, будучи належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, не повідомивши суду про причини своєї неявки. Статтею 224 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд приходить до висновку про можливість заочного розгляду даної справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, за наступних обставин. Статтею 11 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільно процесуального кодексу України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Так, в судовому засіданні встановлено, що згідно умов кредитного договору № 431 від 12.06.2008 року Публічним акціонерним товариством «Полтава-банк» надано кредит [PERSON] в сумі 45 000 грн. 00 грн. строком 120 місяців з 12.06.2008 року по 12.06.2018 року зі сплатою 18% річних та щомісячної комісії в розмірі 0,7% від залишку на суму кредиту, на умовах визначених цим договором (а.с.30-32). В пункті 1.2 кредитного договору вказано, що повернення кредиту позичальником здійснюється наступним шляхом: - кредит позичальник погашає щомісячно, згідно графіку оплати кредитної заборгованості (додаток №1 до цього договору); - нарахування процентів та комісій за користування кредитом проводиться Банком щомісячно, не пізніше, 25 (двадцять п'ятого) числа кожного місяця; - сплата процентів та комісій за користування кредитом здійснюється Позичальником щомісячно не пізніше 25 (двадцять п'ятого) числа кожного місяця. Відповідно до п.5.2. кредитного договору позичальник зобов'язується: забезпечити повернення одержаного кредиту та відсотків за користування кредитом відповідно умов даного договору. Сплату відсотків та комісії за користування кредитом сплачувати щомісячно, згідно графіку оплати кредитної заборгованості (Додаток №1), шляхом безготівкового перерахування або готівкою в касу банка; сплатити банку суму пені, штрафу а також суму збитків у випадках передбачених п.п.6.2,6.3. цього Договору. Згідно п.5.3.1 банк має право у разі виникнення простроченої заборгованості по кредиту, або прострочення сплати процентів по ньому, стягувати пеню згідно п.п. 6.2, 6.3 цього договору, або достроково стягнути заборгованість за кредитом, письмово попередивши про це позичальника за 10 днів. Пунктом 6.2 кредитного договору передбачено, що при порушенні строків погашення основної суми кредиту або при неповній сплаті позичкової заборгованості, при порушенні строків погашення нарахованих процентів або при неповній сплаті нарахованих процентів, при порушенні строків погашення нарахованої щомісячної комісії або при неповній сплаті нарахованої щомісячної комісії, позичальник сплачує банку суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. В пункті 6.3 кредитного договору вказано, що при порушенні строку погашення основної суми кредиту або при неповній сплаті позичкової заборгованості, при порушенні строків погашення нарахованих процентів або при неповній сплаті нарахованих процентів банк, при порушенні строків погашення нарахованої (щомісячної) комісії або при неповній сплаті нарахованої (щомісячної) комісії банк має право нарахувати та стягнути пеню в розмірі до 1 (одного) відсотка від суми несплаченого платежу, за кожен день прострочення але не нижче подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня. На підставі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.610 ЦК України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до положення ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним свого зобов'язання. Статтею 536 ЦПК України визначено, що за користування чужими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором. Статтею 546 ЦК України передбачена можливість забезпечення виконання зобов'язання неустойкою. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, а згідно п. 3 цієї статті, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового стягнення за кожен день прострочення виконання. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Крім того, судом встановлено, що 12.06.2008 року між ПАТ «Полтава-банк» та [PERSON] укладено іпотечний договір, відповідно якого, в забезпечення повернення [PERSON] в строк встановлений вимогою банку, а при відсутності такої вимоги, не пізніше 12 червня 2018 року грошових коштів отриманих за кредитним договором № 431 від 12.06.2008 року у сумі 450 000 грн. 00 коп. зі сплатою 18% процентів річних, та щомісячної комісії в розмірі 0.7% відсотка від залишку суми кредиту, та зі сплатою одноразової комісії в розмірі 0,99 % від початкової суми кредиту на умовах визначених кредитним договором, неустойки, передбачених основним зобов'язанням, відшкодування витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і звернення стягнення на предмет іпотеки, витрат на утримання і збереження предмета іпотеки, витрат на страхування предмета іпотеки, збитків завданих порушенням основного зобов'язання чи умов цього іпотечного договору [PERSON], в подальшому іпотекодавець, передає в іпотеку ПАТ «Полтава-банк», в подальшому «іпотекодержателю» квартиру [ADDRESS], яка стане власністю Іпотекодавця в майбутньому, та майнові права на неї, іпотечною вартістю 195 210 грн. 00 коп.. Майнові права на дану квартиру належать [PERSON] на підставі Договору №04-122 про участі в Фонді фінансування будівництва, укладеного між ПАТ «Полтава-банк» та ТОВ «Інвестиційна компанія «Полтавабудінвест» від 27.12.2007 року, зі змінами та доповнення до цього договору від 27.05.2008 року (а.с. 35-36). Пунктом 1.2 передбачено, що після закінчення будівництва житлового будинку по [ADDRESS], введення його в експлуатацію та одержання свідоцтва про право власності, квартира продовжує бути предметом іпотеки, відповідно до умов цього договору. На підставі п.2.3.2. договору, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання Основного зобов'язання у випадках передбачених кредитним договором № 431 від 12.06.2008 року, та (або) у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених цим іпотечним договором, а у разі невиконання основного зобов'язання звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно п.2.3.5. договору, заставодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, у випадках, передбачених умовами іпотечного договору у разі порушення з боку іпотекодавця своїх обов'язків, а також у момент настання строку виконання будь-якого основного зобов'язання іпотекодавця ці зобов'язання не будуть виконані, а саме: при несплаті, або частковій несплаті в строк сум процентів за користування кредитом, та (або) при повному або частковому неповерненні суми кредиту у встановлені строки відповідно до кредитного договору вказаного в пункті 1.1. цього іпотечного договору. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку встановленому цим Законом. Так, частиною 4 статті 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Згідно ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. В статті 40 вищевказаного закону передбачено, що звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. На підставі ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначені на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимог, якщо інше не встановлене договором. Відповідач [PERSON] зобов'язання за кредитним договором №431 від 12.06.2008 року належним чином не виконує, та має прострочену заборгованість перед ПАТ «Полтава-банк», яка станом на 02.02.2015 року становить 140 529 грн. 45 коп., яка складається з: · заборгованості по тілу кредиту - 26 401 грн. 00 коп.; · прострочених відсотків 9 985 грн. 52 коп.; · комісії і розмірі 4 816 грн. 23 коп.; · пені з розрахунку 1% річних відповідно до умов п.6.3 кредитного договору 99 326 грн. 70 коп.. 28 березня 2013 року за вих. № 015-023/955 відповідачу [PERSON] позивачем було надіслано вимогу про усунення порушення зобов'язань по кредитному договору (а.с.14). Крім того, 17 червня 2014 року за вих. № 005-006/1652 [PERSON] та [PERSON] позивачем було надіслано вимогу про повернення кредиту на підставі порушення кредитних зобов'язань по кредитному договору № 431 від 12.06.2008 року та виселення з житла, що є предметом іпотеки. У пункті 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", звертається увага на те, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Відповідно до п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", суди мають виходити з того, що не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду. В разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі, іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб визначений п. 3 договору іпотеки - є обґрунтованими, а позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у обраний позивачем спосіб. При цьому суд, при ухвалені рішення, враховує положення п. 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", відповідно до яких, резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як ст. 39 ЗУ «Про іпотеку», а так і положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] необхідно стягнути понесені позивачем судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved