Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-01 00:00:00

\~ \~ \~ \~У лютому 2019 року Акціонерне товариство "Укрсоцбанк", правонаступник якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», звернулося до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Павлоградський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про звільнення майна з-під арешту, в якій просило суд звільнити з-під арешту нерухоме майно, яке належить АТ «Альфа-Банк», а саме: будинок, загальною площею 85,1 кв.м, житловою площею 40,7 кв.м, сарай, убиральню, душ, колодязь, огорожі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що накладений Павлоградським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в рамках виконавчого провадження № 48156376. В обґрунтування заявленого позову позивач посилався на те, що 20.12.2007 року між [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк» було укладено Кредитний договір № 206/07, за умовами якого відповідач отримав кошти у розмірі 23 000,00 доларів США. Також, 20.12.2007 року між [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк» було укладено іпотечний договір про забезпечення основного зобов`язання, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку належне йому на праві власності майно, а саме: будинок, загальною площею 85,1 кв.м, житловою площею 40,7 кв.м, сарай, убиральню, душ, колодязь, огорожі, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку із систематичним невиконанням відповідачем умов кредитного договору, позивачем було розпочато процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, та 30.11.2018 року право власності на майно було зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк». Однак, АТ «Укрсоцбанк» стало відомо, що реалізувати власне майно на даний час неможливо, оскільки 05.11.2015 року Павлоградським міськрайонним\~відділом державної\~виконавчої служби\~Південно-Східного\~міжрегіонального управління\~Міністерства юстиції\~(м.\~Дніпро)\~в рамках\~виконавчого провадження\~№ 48156376 накладено арешт на нерухоме майно відповідача, в тому числі на спірний будинок. АТ "Альфа-Банк" є правонаступником АТ "Укрсоцбанк" внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ "Укрсобанк" до АТ "Альфа-Банк". Накладений арешт на житловий будинок іпотекодавця є порушенням прав позивача як власника будинку та є підставою його звернення з даним позовом до суду. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2019 року відкрито провадження у цивільній справі та розгляд справи призначено у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. \~ \~ \~ \~У судове засідання представник позивача не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. \~ \~ \~ \~Відповідач у судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Відомостей про неможливість з`явитися у судове засідання відповідач суду не надала. \~ \~ \~ \~Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, не повідомив суд про причини не явки, був належним чином повідомлений про день та час розгляду справи. \~ \~ \~ \~Суд, на підставі ст. 281 ЦПК України, ухвалив розглядати справу заочно. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатній і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного висновку. Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)\~як розподілити\~між сторонами\~судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)\~чи є\~підстави для\~скасування заходів\~забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Згідно із ст. 12 ЦПК України \~Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 20.12.2007 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», та [PERSON] укладено договір кредиту № 206/07, за умовами якого відповідач отримала кошти у розмірі 23 000,00 доларів США. 20.12.2007 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», та [PERSON] укладено іпотечний договір № 206/07, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань перед іпотекодержателем за договором кредиту № 206/07, укладеним між іпотекодавцем та іпотекодержателем 20.12.2007 року, нерухоме майно, а саме: будинок, загальною площею 85,1 кв.м, житловою площею 40,7 кв.м, сарай, убиральню, душ, колодязь, огорожі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно статті 4 Іпотечного договору, іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із способів, зокрема, на підставі рішення суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок забезпечених іпотекою зобов`язань, в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», тощо. 05.11.2015 року на підставі постанови державного виконавця ВДВС Павлоградського міськрайонного управління юстиції Ломаєвої С.М. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 48156376 від 22.07.2015 року накладено арешт на майно боржника [PERSON] , зокрема, на будинок, загальною площею 85,1 кв.м, житловою площею 40,7 кв.м, сарай, убиральню, душ, колодязь, огорожі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На підставі Повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, 343/18 від 17.10.2018 року, виданого АТ «Укрсоцбанк», державним реєстратором 130.11.2018 року зареєстровано право власності АТ «Укрсоцбанк» на будинок, загальною площею 85,1 кв.м, житловою площею 40,7 кв.м, сарай, убиральню, душ, колодязь, огорожі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до пункту другого частини першої ст. 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч. 1 та 2 ст. 321 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про заставу» в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. У статті 19 Закону України «Про заставу» передбачено, що за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України). За положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону України «Про іпотеку». Зокрема, частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. При цьому, за змістом частини шостої статті 3 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Відповідно до частини сьомої статті 3 Закону України «Про іпотеку» пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 17 жовтня 2018 року у справі № 6-13цс14, звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки. Порядок скасування арешту, накладеного в межах виконання рішення, встановлений статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» (що діяв на час накладення арешту та заборони на відчуження згідно оскаржуваної Постанови державного виконавця), відповідно до частини другої якої у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Порядок скасування арешту, накладеного в межах виконання рішення, встановлений статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» (що діяв на час накладення арешту та заборони на відчуження згідно оскаржуваної Постанови державного виконавця) відповідно до частини п`ятої якої у інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору є звільнення з-під арешту нерухомого майна: будинку, загальною площею 85,1 кв.м, житловою площею 40,7 кв.м, сараю, убиральні, душу, колодязя, огорожі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що накладений за постановою ВДВС Павлоградського МРУЮ про арешт майна боржника № 48156376 від 22.07.2015 року, з огляду на порушення вказаним забезпеченням прав позивача АТ «Укрсоцбанк» як власника квартири, який не є боржником в межах виконавчого провадження. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для звільнення з-під арешту нерухомого майна, а саме: будинку, загальною площею 85,1 кв.м, житловою площею 40,7 кв.м, сарай, убиральні, душа, колодязя, огорожі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що накладений за постановою ВДВС Павлоградського МРУЮ про арешт майна боржника № 48156376 від 22.07.2015 року, - оскільки вказане нерухоме майно на час накладення арешту перебувало під іпотекою АТ «Укрсоцбанк», тобто під забороною відчуження до виконання боржником [PERSON] кредитних зобов`язань перед АТ «Укрсоцбанк», передбачених договором кредиту № 206/07, тому накладення арешту на таке майно є порушенням прав Банку-іпетокодержателя на переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки. Крім того, ураховуючи також те, що арешт накладено на нерухоме майно, що належить на праві власності позивачу, останній як власник майна відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, може вимагати усунення будь-яких порушень в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном, не будучи боржником за виконавчим провадженням. 10.09.2019 року Загальними зборами акціонерів АТ "Альфа-Банк" та єдиним акціонером АТ "Укрсоцбанк" затверджено рішення про реорганізацію АТ "Укрсоцбанк" шляхом приєднання до АТ "Альфа-Банк". Згідно Рішення № 5/2019 єдиного акціонера АТ "Укрсоцбанк" від 15.10.2019 року, було затверджено Передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків АТ "Укрсоцбанк", які зазначені у передавальному акті, виникає АТ "Альфа-Банк" з дати, визначеної у Передавальному акті, а саме з 15.10.2019 року. Протоколом № 4/2019 позачергових загальних зборів акціонерів АТ "Альфа-Банк" від 15.10.2019 року було вирішено затвердити Передавальний акт (п. 2.1. протоколу). Таким чином, 15 жовтня 2019 року відповідно до підпункту "г" пункту 11 частини 4 статті 1 ЗУ "Про спрощення процедур реорганізації та капіталізації банків", пунктів 3.1., 5.3. Постанови Правління НБУ № 189 від 27.06.2008 року "Про затвердження положення про особливості реорганізації банку за рішенням його власників", було затверджено Передавальний акт, у відповідності до якого АТ "Альфа-Банк" у порядку правонаступництва набуває всіх прав за передавальними йому активами (включаючи права за договорами забезпечення, у тому числі поруки), а також набув обов`язків боржника за вимогами кредиторів (вкладників) за переданими зобов`язаннями без необхідності внесення змін до відповідних договорів. Таким чином, АТ "Альфа-Банк" є правонаступником АТ "Укрсоцбанк" внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ "Укрсобанк" до АТ "Альфа-Банк". Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до висновку, що в межах заявлених позовних вимог, позов підлягає задоволенню повністю. Крім цього, відповідно до вимог ч. 2\~ст. 141 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, отже суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрат, понесених ним, щодо сплати судового збору.

Outcome: approved