Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

У листопаді 2019 року позивач - [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до Шпитьківської сільської ради про визнання права власності за набувальною давністю на 1/2 житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 2000 року та станом на даний час постійно проживає, відкрито та безперервно користується житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] , у якому Ѕ частини належить йому відповідно до свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою київською обласною державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 2-2940 від 26.08.1992 р., а Ѕ частини належала його братові - [PERSON] , померлому [INFO] . Як зазначає позивач, за час проживання у вказаному будинку, ним було зроблено поточний ремонт, він самостійно сплачує комунальні платежі, підтримує належний стан вказаного домоволодіння та за його замовленням було розроблено проект газопостачання даного житлового будинку та отримано технічні умови. На підставі викладеного, позивач просив визнати за ним право власності на 1/2 житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] за набувальною давністю в порядку ст. 344 Цивільного кодексу України. З метою повного всебічного та об`єктивного розгляду даної справи, судом, за клопотанням позивача, витребувано технічну документацію на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , а також документи, що підтверджують право власності на вказаний об`єкт; матеріали спадкової справи після [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] ; інформацію щодо реєстрації актових записів про шлюб та народження дітей [PERSON] , а також інформацію стосовно того, чи визнавалась спадщина після померлого [PERSON] відумерлою. Представник позивача подав письмові пояснення по справі, у яких підтримав позов та просив позов задовольнити повністю. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.10.2020 р. закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до Шпитківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання права власності за набувальною давністю на житловий будинок та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні на 11.11.2020 р. Представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, причини неявки суду не повідомив, у зв`язку з чим суд вважає за можливе справу слухати у його відсутність за належними доказами, які містяться в матеріалах справи. Згідно ч. 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. На підставі ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України справа розглянута за відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами. При розгляді справи судом встановлено, що житловий будинок загальною площею 77,1 кв.м. з яких 42, 0 кв.м. загальної житлової площі, за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної спільної часткової власності - [PERSON] (1/2 частини будинку) та [PERSON] (1/2 частини будинку) відповідно до свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за № 2-2940 від 26.08.1992 р. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 07.02.2000 року, виданим Відділом реєстрації смерті у місті Києві. Як зазначає сам позивач та підтверджується актом від 19.03.2019 р., складеним депутатом Шпитьківської сільської ради [PERSON] , жителями села Горбовичі - Костюченко Любов Миколаївною та [PERSON] та засвідченим секретарем Шпитьківської сільської ради, [PERSON] з 2000 року та по теперішній час постійно проживає в [ADDRESS] зі своєю сім`єю. Як вбачається з матеріалів справи, за час проживання у вказаному будинку, позивач справно сплачує комунальні платежі, підтримує належний стан вказаного домоволодіння, за його замовленням розроблено проект газопостачання житлового будинку та отримано технічні умови. При цьому, судом встановлено, що 18.12.1999 р. [PERSON] склав заповіт, відповідно до якого належне йому майно залишив дружині - [PERSON] , що підтверджується матеріалами спадкової справи № 483. Також з матеріалів спадкової справи вбачається, що 07.09.2001 р. та 01.03.2005 р. державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори видано [PERSON] видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом - на квартиру [ADDRESS] та 33 простих іменних акцій Закритого акціонерного товариства «Медтехсервіс» загальною номінальною вартістю 5 318, 94 грн. відповідно. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом - на Ѕ житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] не отримувала, однак з матеріалів спадкової справи вбачається, що остання на момент смерті [PERSON] була зареєстрована та проживала разом з чоловіком за адресою - [ADDRESS] , а відтак - відповідно до ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України є такою, що фактично прийняла спадщину. В той же час, судом встановлено, що [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується листом Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції. У зв`язку з необхідністю встановити склад спадкоємців [PERSON] , а також прийняття/неприйняття ними спадщини, ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.10.2020 р. витребувано від П`ятої київської державної нотаріальної контори матеріали спадкової справи після [PERSON] (у разі - якщо така справа відкривалась), [INFO] , померлої [INFO] ; від Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації документально підтверджені відомості про місце реєстрації [PERSON] [INFO] станом на 24.09.2009 р. та осіб, які були зареєстровані з [PERSON] станом на 24.09.2009 р. Відповідно до листа П`ятої київської державної нотаріальної контори № 2025/01-16 від 08.10.2020 р. спадкова справа до майна [PERSON] не заводилась. Відповідно до Положення про Єдиний реєстр заповітів та спадкових справ, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 17.10.2000 р. № 51/5 Єдиний реєстр - це комп`ютерна база даних, що містить відомості про заповіти та спадкові справи. Відповідно до п. 1.4. Положення реєстратор Єдиного реєстру - державні нотаріальні контори, державні нотаріальні архіви, приватні нотаріуси, які уклали відповідні угоди з Адміністратором і мають доступ до Єдиного реєстру через комп`ютерну мережу Міністерства юстиції України. Реєстратор здійснює реєстрацію посвідчення, зміни, скасування заповітів, зміни місця зберігання заповітів, заведення спадкових справ, видачу свідоцтв про право на спадщину, списання спадкових справ до архіву та зміни місця зберігання спадкових справ, а також приймає на реєстрацію заяви про посвідчення, зміну, скасування заповітів, зміну місця зберігання заповітів, заведення спадкових справ, видачу свідоцтв про право на спадщину, списання спадкових справ до архіву та зміну місця зберігання спадкових справ від інших державних нотаріальних контор, державних нотаріальних архівів, приватних нотаріусів, які не є Реєстраторами, заповідачів (у випадку, передбаченому пунктом 2.2.4 цього Положення), перевіряє за даними Єдиного реєстру наявність або відсутність заповітів та спадкових справ, видає довідки про наявність або відсутність заповітів та спадкових справ. Тобто, як державні нотаріальні контори, так і приватні нотаріуси мають доступ до Єдиного реєстру, незалежно від місця відкриття спадкової справи. Відповідно до інформації, наданої Солом`янською районною в місті Києві державною адміністрацією, у період з 02.06.1995 р. по 09.10.20001 р. [PERSON] була зареєстрована за адресою - [ADDRESS] . Відповідно до листа Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації № 108-13111 від 15.10.2020 р. за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації та інформацією з Реєстру територіальної громади, відомості про реєстрацію місця проживання [PERSON] станом на 24.09.2009 р. в Реєстрі територіальної громади міста Києва відсутні. Відповідно до Положення про інформаційну систему «Реєстр територіальної громади міста Києва», затвердженого рішенням Київської міської ради від 21.09.2017 р. № 40/3047 завданням Реєстру територіальної громади міста Києва є забезпечення органів реєстрації, на які покладені функції реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб на території міста Києва, засобами автоматизації процесів формування та ведення реєстру територіальної громади міста Києва відповідно до вимог нормативно-правових актів України, актуалізації даних в Єдиному державному демографічному реєстрі, обміну відомостями між реєстрами інших територіальних громад України у частині реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичної особи у разі її вибуття з однієї адміністративно-територіальної одиниці та прибуття до іншої адміністративно-територіальної одиниці. Тобто, всі органи реєстрації мають однаковий доступ до Реєстру територіальної громади міста Києва, не залежно від місця реєстрації особи. Згідно з ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно володіла чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. У розумінні цієї статті володілець має бути визнаний таким, що добросовісно заволодів нерухомим майном, якщо не буде доведено, що він, набуваючи майно у володіння, знав або повинен був знати про незаконність такого набуття, зокрема про те, що особа, у якої він придбав майно, не мала права його відчужувати: тобто якщо не спростовується факт його добросовісності як обов`язкової умови володіння з метою набуття права власності. Частиною 4 статті 344 Цивільного кодексу України визначено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 397 Цивільного кодексу України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. У постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справи "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07.02.2014 р. вказано, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07.02.2014 року можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 Цивільного кодексу України, а також ч. 4 ст. 344 Цивільного кодексу України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Враховуючи викладене, належним відповідачем у даному випадку є територіальна громада в особі Шпитьківської сільської рада, у підпорядкуванні якої знаходиться село Горбовичі. Тож, оскільки спадкова справа після померлої [PERSON] не заводилась та відсутні відомості щодо осіб, зареєстрованих з нею на момент смерті, спадкоємці останньої не встановлені, за 20 років, які минулі з дня смерті [PERSON] та 11 років, які минули з моменту смерті [PERSON] ніхто не скористався правом оформлення спадщини та не заявив свої вимоги щодо спірного майна, в той час як позивач протягом 20-ти років продовжує вільно та відкрито користуватись та володіти спірним майном, одноособово здійснюючи його утримання та несучи витрати на його ремонт та підтримання у належному стані, оскільки відповідач підтвердив, що спадщина після померлого [PERSON] відумерлою не визнавалась, суд дійшов висновку, що заявлені у даній справі вимоги не порушують інтереси третіх осіб. Таким чином, у даному провадженні сторонами та судом вчинено всі дії для встановлення обставин, які мають значення для правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті та зібрано достатньо належних та допустимих доказів добросовісності та відкритості володіння позивачем спірним майном. Будь-яких доказів на спростування доводів позивача відповідачем не надано. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: approved