Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

18 листопада 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства "Оператор Газорозподільної системи "Криворіжгаз" про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії. Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 листопада 2019 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Відповідач, який належним чином повідомлений про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, скористався своїм правом та направив до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд у задоволені позовних вимог позивача відмовити. Позивач, у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження, строк своїм правом подати відповідь на відзив не скористався. Згідно ст. 279 ЦПК України суд проводить розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з наступних підстав. Так судом встановлено що, позивач [PERSON] , є побутовим споживачем природного газу відповідно до ч. 1 ст.1 Закону України «Про ринок природного газу», а саме споживає газ з метою приготування їжі, за об`єктом споживання - квартира [ADDRESS] . Розподіл природного газу побутовому споживачу [PERSON] здійснює оператор газорозподільної системи Акціонерне товариство "Оператор Газорозподільної системи "Криворіжгаз" відповідно до «Типового договору розподілу природного газу» затвердженого постановою НКРЕКП № 2498 від 30 вересня 2015 року, фактом згоди приєднання до якого відповідно до п. 1.3 цього Договору, був сплачений рахунок Оператора ГРМ та споживання природного газу. У листопаді 2016 року на фасадному газопроводі будинку [ADDRESS] представниками ПАТ «Криворіжгаз» правонаступником якого є Акціонерне товариство «Оператор газорозподільних систем «Криворіжгаз», був встановлений загальнобудинковий вузол обліку природного газу, який прийнятий в експлуатацію 31.03.2017 року, підставою для встановлення загально будинкового вузла обліку природного газу на багатоквартирний будинок [ADDRESS] є виконання Плану розвитку газорозподільної системи ПАТ «Криворіжгаз» на 2016 - 2025 роки, дана обставина не заперечувалась відповідачем, що зазначено в відзиві на позовну заяву від 16.12.2019 року. З 01.04.2017 обсяги природного газу спожитого мешканцями, зокрема споживачу [PERSON] (за відсутності у споживача індивідуального лічильника газу) визначаються пропорційно кількості осіб, зареєстрованих у квартирі або іншому ізольованому житловому приміщені у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 16.05.2002 № 620. Отже, після встановлення вузла обліку природного газу на будинок та здійснення за ним нарахування, обсяг спожитого природного газу за об`єктом Позивача (квартира № 40) , зокрема за квітень, липень 2018 року збільшились з 14,20 (m3) до 32,54 (m3) та 39,47 (m3), що потягло за собою зміну сум нарахування за послуги газопостачання, що збільшило заборгованість позивача та 05.09.2017 на квартиру останнього було припинено розподіл природного газу. Відповідно до постанови НКРЕКП №1274 від 16.04.2015 про видачу ліцензії на розподіл природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ, ПАТ «Криворіжгаз» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ на території м. Кривий Ріг (крім житлового масиву Інгулець Інгулецького району в місті Кривий Ріг) та Криворізького району Дніпропетровської області в зоні розташування розподільних газопроводів, що перебувають у власності та користуванні ПАТ «Криворіжгаз». В Кодексі газорозподільних систем, затверджених постановою НКРЕКП № 2494 від 30.09.2015 року зазначено, що оператор ГРМ - суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління. ПАТ «Криворіжгаз», на теперішній час Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Криворіжгаз» є Оператором ГРМ. Згідно Кодексу ГРС та Типовим договором розподілу природного газу, затвердженим Постановою НКРЕКП № 2498 від 30.09.2015 року оператор ГРМ зобов`язаний забезпечити належний рівень комерційного обліку природного газу по споживачу, у тому числі формування загального об`єму та обсягу розподілу (споживання) природного газу споживачу за відповідний період; здійснювати перерахунок об`ємів (обсягів) розподіленого природного газу по об`єкту споживача відповідно до вимог Кодексу газорозподільних систем. Пунктом 13 розділу 3 Правил визначено, що розрахунки за послуги з газопостачання здійснюються на підставі даних Оператора ГРМ про об`єм (обсяг) газу, визначений за підсумками місяця за договором розподілу природного газу, укладеного між побутовим споживачем та Оператором ГРМ. Позивач [PERSON] , проживаючи в квартирі [ADDRESS] , споживав природний газ отримуючи його від підприємства розподільника природного газу АТ «Оператор газорозподільної системи «Криворіжгаз», за що сплачував відповідну плату за користування природним газом. Взаємини між сторонами регулюються нормами Конституції України, ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Як передбачено ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до ст.24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до ст. 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість. Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. Як передбачено ст. 21 цього ж Закону, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення. Відповідно до п. 3, 4, 7 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином. Як зазначено в преамбулі Закону України «Про житлово-комунальні послуги», цей Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Як передбачено ст. 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 01 січня 2021 року. Відповідно до п.4 гл.2 розділу IX Кодексу ГРС (Правила комерційного обліку природного газу в газорозподільній системі), комерційний вузол обліку встановлюється (організовується) в точці вимірювання, яка має збігатися з межею балансової належності (точкою комерційного обліку) між суміжними власниками газових мереж. Точка вимірювання - місце встановлення комерційного вузла обліку (п.4 гл.1 розділу І Кодексу ГРС). Межа балансової належності - точка розмежування газових мереж між сумісними власниками газових мереж за ознаками права власності чи користування, на якій відбувається приймання - передача природного газу. Отже, вузол комерційного обліку встановлюється в точці де відбувається приймання - передача природного газу. Відповідно до п.3.2. Типового договору, приймання - передача обсягу газу, належного Споживачу, а також перехід експлуатаційної відповідальності за стан газових мереж від Оператора ГРМ до Споживача відбувається на межі балансової належності об`єкта Споживача. Об`єкт побутового споживача - територіально відокремлена газифікована споруда (житловий будинок, квартира, майстерня, літня кухня тощо), що належить споживачеві на правах власності або користування (п.5 розділу І Правил постачання природного газу, затверджених постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2496). Позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 98850185 сформованого 29.09.2017 року. Таким чином, відповідно до умов Типового договору та Кодексу ГРС визначення фактичного об`єму природного газу спожитого побутовим споживачем позивачем [PERSON] повинно здійснюватись за допомогою комерційного вузла обліку природного газу, який повинен встановлюватись на межі балансової належності (в точці приймання - передачі) об`єкта яким в даному випадку є квартира позивача, якою є територіально відокремлюючі стіни квартири [ADDRESS] . Згідно глави 1 розділу 1 Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30 вересня 2015 року № 2494, оператор газорозподільної системи - суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління. Як встановлено судом позивач є споживачем природного газу, а відповідач АТ «Оператор газорозподільної системи «Криворіжгаз»є Оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням. Відповідно до ст. 14 ч.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Судом встановлено, що тарифи на газопостачання відносяться до першої групи. Згідно ст.19 ч.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Як передбачено ст. 20 ч.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 20 цього Закону, споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Відповідно до п. 1.3. Типового договору розподілу природного газу, затвердженого Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2498, цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов цього договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної споживачем заяви-приєднання за формою, наведеною у додатку 1 (для побутових споживачів) або у додатку 2 (для споживачів, що не є побутовими) до цього договору, яку в установленому порядку Оператор ГРМ направляє споживачу інформаційним листом за формою, наведеною у додатку 3 до цього договору, та/або сплата рахунка оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу. Як вбачається з матеріалів справи, позивач приєднався до цього типового договору розподілу природного газу, так як щомісячно споживає природний газ та щомісячно сплачує рахунки за спожитий природний газ. Права та обов`язки споживачів чітко визначені Типовим договором постачання природного газу споживачам, а саме Розділом IV. «Ціна, порядок обліку та оплати природного газу», Розділом V. «Права та обов`язки споживача» та Розділом VІ. «Права і обов`язки постачальника». Зміст типового договору, викладений в постанові Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2500, констатує, що права та обов`язки для всіх споживачів є ідентичними. Згідно п. 2.1. даного договору, ПАТ «Криворіжгаз» взяло на себе зобов`язання постачати природний газ споживачам, в необхідних об`ємах (обсягах), а споживачі в свою чергу взяли на себе зобов`язання своєчасно сплачувати вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Нормою ч. 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язків для виконання сторонами. Згідно із вимогами ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст.21 ч.2 п.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору. Згідно ст. 30 ч.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», державне регулювання цін/тарифів базується на таких основних принципах доступності житлово-комунальних послуг для всіх споживачів та рівності правових гарантій. Судом встановлено, що позивач проводив оплату газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних. Таким чином, відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачем та відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», зобов`язаний був забезпечити встановлення індивідуального лічильнику газу для населення, у квартирі позивача, в якій він використовує газ тільки для приготування їжі - до 1 січня 2018 року. А відповідно до підпункту (а) пункту 1 ч.1 ст.6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» ( із змінами, внесеними згідно із Законом № 2260-VIII від 21 грудня 2017 року суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 1 січня 2021 року. Суд вважає, що твердження відповідача що, законом не передбачено необхідність отримання згоди співвласників на встановлення вузла обліку природного газу, та те що встановлення будинкового обліку природного газу, потребує значно менших коштів, в зв`язку з чим ПАТ «Криворіжгаз» було проведено монтаж та введення в експлуатацію вузла обліку природного газу змонтованого на фасадному газопроводі багатоквартирного будинку [ADDRESS] за рахунок підприємства, оскільки ПАТ «Криворіжгаз» не може відступати від встановлених положень, є таким, що не звільняє його від обов`язку встановити в квартирі позивачки індивідуальний лічильник. При цьому, суд виходить з того, що тарифи формуються не позивачем, а належним органом, який при їх формуванні повинен був врахувати необхідні витрати, а позивач сумлінно виконував обов`язок щодо сплати отриманих послуг. Посилання представника відповідача на те, що НКРЕКП було затверджено розрахунок доцільності встановлення загальнобудинкових ВОГ згідно І Розділу Плану розвитку газорозподільної системи ПАТ «Криворіжгаз» на 2016-2025 роки, у якому встановлення будинкового ВОГ за адресою: будинок [ADDRESS] визнано доцільним, суд вважає таким, що не звільняє його від обов`язку встановити індивідуальний лічильник позивачу. При цьому, суд виходить з того, що позивач сумлінно виконував обов`язок щодо сплати отриманих послуг, а ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», який має вищу юридичну силу ніж рішення НКРЕКП, зобов`язує відповідача забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах в яких газ використовується тільки для приготування їжі. Також суд приймає до уваги, що відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення та ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», згідно якої державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян. Судом встановлено, що позивач висловив волевиявлення на встановлення індивідуального лічильнику газу, а тому це його волевиявлення не може бути порушеним. На переконання суду задоволення волевиявлення позивача буде відповідати зазначеній державній політиці в сфері житлово-комунальних послуг, забезпечить раціональне використання ресурсів та рівні можливості для позивача з отримання послуги по газопостачанню. На переконання суду, встановлення позивачу індивідуального лічильнику буде забезпечувати оплату ним саме того об`єму газу, який ним спожитий, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства як справедливість. Тому дії відповідача по монтажу та введенню в експлуатацію вузла обліку природного газу змонтованого на фасадному газопроводі багатоквартирного будинку [ADDRESS] , замість встановлення індивідуального лічильника позивача суперечить вимогам законодавства, порушує права позивача. Аналогічна по суті та за змістом правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 214/2435/17 провадження № 14-347цс18. Слід також зазначити, що відповідно до п.1 гл.4 розділу IX Кодексу ГРС, визначення фактичного об`єму споживання (розподілу) природного газу по об`єкту побутового споживача здійснюється на межі балансової належності між Оператором ГРМ і побутовим споживачем на підставі даних лічильника природного газу з урахуванням вимог цього Кодексу та договору. Відповідно до п.1 гл.5 розділу III Кодексу ГРС, межа балансової належності та експлуатаційної відповідальності між Оператором ГРМ та споживачем (суміжним суб`єктом ринку природного газу) визначається в акті розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін, що є невід`ємною частиною договору розподілу природного газу (або у передбачених цим Кодексом випадках технічній угоді про умови приймання-передачі газу ГРМ). Акт розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін в обов`язковому порядку має містити схему газопроводів з визначенням на них межі балансової належності, точки вимірювання (місця встановлення вузла обліку) та напрямів потоків природного газу. Отже, межа балансової належності та місце встановлення визначається актом укладеним між Оператором ГРМ та споживачем. Однак, розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін зі співвласниками не укладався, тобто межа балансової належності та місце встановлення приладу обліку не було визначене. Відповідно до п.7 гл.1 розділу X Кодексу ГРС роботи з розпломбування, випробування, вимірювання, зміни схеми комерційного вузла обліку, заміни типів ЗВТ без оформлення акта в присутності уповноважених осіб споживача та Оператора ГРМ не допускаються. Встановлюючи те, за чий рахунок повинно проводитися фінансування робіт з оснащення лічильниками газу, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. На думку суду саме на відповідача покладений обов`язок встановлення лічильників газу, тому саме відповідач повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт. Як встановлено судом, відповідач не вживав будь яких заходів для фінансування вказаних робіт за рахунок будь-якого бюджету, між позивачем та відповідачем вже укладений договір стосовно встановлення лічильника та оплати цих робіт і додаткового врегулювання це питання не потребує. На підставі викладеного суд приходить до переконання, що позовні вимоги щодо визнання незаконними дії Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Криворіжгаз» щодо встановлення вузла обліку природного газу на фасадному газопроводі багатоквартирного будинку [ADDRESS] , з метою його комерційного обліку є підставними, та в зв`язку з тим що дії відповідача в даному випадку були незаконними, суд дійшов висновку щодо зобов`язання відповідача здійснити перерахунок об`ємів природного газу по об`єкту побутового споживача [PERSON] - квартири [ADDRESS] відповідно до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 203 від 23.03.2016 року з 01.04.2017 року по 05.09.2017 року, оскільки позивач за час коли було встановлено відповідачем лічильник обліку природного газу на фасадному газопроводі багатоквартирного будинку [ADDRESS] , був вимушений сплачувати кошти за спожитий природний газ в явно завищеному розмірі, що потягло за собою зміну сум нарахування за послуги газопостачання, що знайшло своє доказове підтвердження в наданому суду розрахунку, який суд приймає як належний та допустимий доказ. Обраний позивачем спосіб захисту на думку суду є таким що відповідає вимогам статті 16 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11). У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31-32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France»), заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява «№ 20372/11). Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05, рішення від 07 липня 2011 року, яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року) ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з основоположних принципів демократичного суспільства, притаманне всім статтям Конвенції (пункт 33 рішення). Ведучи мову про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (пункт 54 рішення від 09 листопада 1999 року у справі «Шпачек s.r.o. проти Чеської Республіки» (Spacek s.r.o. v. the Czech Republic), заява № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (пункт 109 рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96). Коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується. Сам факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці (пункт 65 рішення від 17 лютого 2004 року у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98). У цьому зв`язку не можна недооцінювати завдання вищих судів у забезпеченні уніфікованого та єдиного застосування права (пункти 29-30 рішення від 24 березня 2009 року у справі «Тудор Тудор проти Румунії» (Tudor Tudor v. Romania), заява № 21911/03; пункти 34-37 рішення від 02 листопада 2010 року у справі «Стефаніка та інші проти Румунії» (Stefanica and Others v. Romania), заява № 38155/02). Таким чином, суд вважає, що позивач обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України, звернувся до суду за захистом своїх прав, як споживач, а саме про відновлення становища, яке існувало до порушення та визнання незаконними рішень відповідача, оскільки це торкається його майнового інтересу, в понятті ст. 177, 192 ЦК України, його особистого майна - грошових коштів які позивач був вимушений сплачувати, за завищеним тарифом споживання природного газу, необхідність зазначених додаткових витрат була викликана незаконними діями відповідача по встановленню загальнобудинкового лічильника. Таким чином, дослідивши письмові докази, суд на підставі ст. 12 ЦПК України згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається та ст. 13 ЦПК України згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved