Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу із позовом до ДП «Адідас-України» про стягнення суми не отриманої вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. В обґрунтування свої позовних вимог [PERSON], у своїй позовній заяві зазначив, що 15 лютого 2007 року між ним та ДП "Адідас України" в особі директора пана Мартіна Шенкланда був укладений трудовий договір на підставі якого його було призначено на посаду продавця-консультанта в магазин ДП "Адідас-Україна" № 52; розташованого за адресою: Україна, Дніпропетровська область місто Кривий Ріг, вулиця Лєрмонтова, будинок № 37. На зазначеному підприємстві він пропрацював до 03 липня 2009 року. На підставі наказу по ДП «Адідас-України» № 115/19-ВК від 01 липня 2009 року, був звільнений 03 липня 2009 року за п.6 ст. 36 Кодексу Законів про працю України - відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці. Роботодавець відповідно до ст. 44 КЗпП України повинен був виплатити йому вихідну допомогу в розмірі не менше середньомісячного заробітку. Однак, не зважаючи на вимоги чинного законодавства, Роботодавцем вихідну допомогу виплачено не було. 13 грудня 2013 року, він звернувся до відповідача з вимогою виплатити належну йому при звільненні вихідну допомогу і тим самим провести із ним остаточний розрахунок, але відповідь на зазначене звернення від відповідача на сьогоднішній день не надійшла. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата для нарахування вихідної допомоги, обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Такими місяцями перед звільненням є травень та червень 2009 року, однак враховуючи, що протягом травня та червня місяців він не працював так як перебував на лікарняному, відповідно до абзацу 4 пункту 2 Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи коли він працював та отримував заробітну плату, а саме березень та квітень 2009 року. Відповідно до п.3 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включається: основна заробітна плата та виробничі премії. Відповідно до п.8 Порядку для цього треба визначити середньоденну заробітну плату (діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів - частина 1 п.8), а потім помножити отриману середньоденну заробітну плату, на середньомісячне число робочих днів за цих два місяці. Його середньоденна заробітна плата, розрахована за цей період, на дату звільнення складає 99 гривень, із розрахунку: (366 грн. + 18,2 грн. + 597,60 грн. + 1294,98 грн.) / (8 днів + 15 днів) = 2276,78 / 23 = 99 грн. де: 366 грн. - заробітна плата за березень 2009 року; 18,2 грн. - премія, що підлягали виплаті за березень 2009 року; 597,60 грн. - заробітна плата за квітень 2009 року; 1294,98 - премія, що підлягали виплаті за квітень 2009 року; 8 днів - кількість робочих днів в березні 2009 року, 15 днів - кількість робочих днів в квітні 2009 року, У березні було 8 робочих днів, а у квітні - 22 робочих днів. Середньомісячне число робочих днів за цих два місяці -15. Тобто, його середньомісячний заробіток, для розрахунку належної йому суми вихідної допомоги при звільненні, склав 1485 гривень із розрахунку 99 грн. середньоденної заробітної плати 15 робочих днів = 1485 гривень. Таким чином відповідач незаконно не виплатив йому при звільненні 1485 грн. вихідної допомоги. На період 03 лютого 2014 року період затримки становить 1152 робочих днів. Його середньоденна заробітна плата на дату звільнення 03 липня 2009 року складає 99 гривень. Таким чином, на 03 лютого 2014 року, відповідач повинен сплатити йому 114048 гривень - середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, із розрахунку: 1152 робочих днів * 99 гривень = 114048 гривень Невиплата відповідачем належної йому при звільнення вихідної допомоги порушило не тільки його права визначенні чинним законодавством, а й завдало йому значних моральних страждань. Враховуючи його фізичний стан, супроводжений виробничої травмою, отриманої на зазначеному підприємстві, він постійно зазнавав значних грошових витрат пов'язаних з його лікуванням у різних установах Дніпропетровської області, в залежності від цього сума вихідної допомоги у розмірі 1485 гривень, яку він не отримав від підприємства була достатньо значною для нього. Останні кошти він мав намір витрати на лікування, однак у зв'язку з порушенням відповідачем його законних прав на отримання належної вихідної допомоги, він був позбавлений цієї можливості, а відтак змушений був позичати кошти на лікування у близьких та знайомих, що принижувало його гідність та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Тому він просить суд постановити рішення яким стягнути з ДП «Адідас-Україна» на його користь вихідну допомогу у розмірі 1485 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 03 липня 2009 року по день постановлення рішення, моральну шкоду у розмірі 4000 гривень, та стягнути з ДП «Адідас-Україна» судові витрати по справі. Позивач та представник позивача [PERSON], у судовому засіданні,кожен окремо, позовні вимоги підтримали у повному обсязі посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві. Представник відповідача в справі у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та суду зазначив що, як стверджує позивач розрахунок при звільненні був проведений з ним 07 липня 2009 року. Даний факт також було достовірно встановлено рішенням Подільського районного суду міста Києва від 16 грудня 2011 року та рішенням Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня 2012 року у справі № 22-ц269036712012р. за позовом [PERSON] до Дочірнього підприємства «Адідас-Україна» про стягнення сум не отриманої заробітної плати, премії, середнього заробітку за час затримки під час розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди. Позовна давність почала спливати з моменту проведення розрахунку при звільненні з [PERSON]- з 07 липня 2009 року, коли йому стало відомо, які саме суми були йому сплачені, а отже, останнім днем для звернення до суду було саме 07 жовтня 2009 року, позивач у позовній заяві про поважність причин пропуску позовної давності не зазначає та взагалі вважає його не пропущеним, хибно посилаючись Рішення Конституційного суду України № 4-рп/2012 року від 22 лютого 2012 року, яким зазначено що, забезпечення прав і свобод потребує, зокрема законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору, як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. При цьому, учасниками трудових правовідносин, які підлягають захисту згідно з нормами чинного законодавства є як працівник, так і роботодавець. Тому представник відповідача просив суд відмовити позивачу у задоволенні позову, застосувавши позовну давність до позовних вимог [PERSON]. Судом в судовому засіданні встановлено: 15 лютого 2007 року між позивачем та ДП "Адідас України" в особі директора пана Мартіна Шенкланда, був укладений трудовий договір, на підставі якого позивача призначено на посаду продавця-консультанта в магазин ДП "Адідас-Україна" № 52; розташованого за адресою: Україна, Дніпропетровська область місто Кривий Ріг, вулиця Лермонтова, будинок № 37. На зазначеному підприємстві позивач пропрацював до 03 липня 2009 року. На підставі наказу по ДП «Адідас-України» № 115/19-ВК від 01 липня 2009 року позивач був звільнений 03 липня 2009 року за п.6 ст. 36 Кодексу Законів про працю України - відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці. Згідно рішення Подільського районного суду міста Києва від 16 грудня 2011 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня 2012 року у справі № 22-ц269036712012р. за позовом [PERSON] до Дочірнього підприємства «Адідас-Україна» про стягнення сум не отриманої заробітної плати, премії, середнього заробітку за час затримки під час розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди, встановлено що, момент проведення розрахунку при звільненні з [PERSON]- є 07 липня 2009 року. Згідно п.п. 2 - 4 статті 267 Цивільного кодексу України заява про захист цивільного права має бути прийнята судом до розгляду незалежно від сплаву строку позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно статті 258 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Згідно ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України встановлено спеціальну позовну давність у виді скороченої а саме передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Статтею 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Зважаючи на викладене позовна давність із зверненням до суду [PERSON] до ДП «Адідас-України» про стягнення суми не отриманої вихідної допомоги, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні почала спливати з моменту проведення розрахунку при звільненні з [PERSON]- з 07 липня 2009 року, коли йому стало відомо, які саме суми були йому сплачені. Позивач та представник позивача в судовому засіданні наголошували , що текучий баланс був роздрукований відповідачем 23 липня 2009 року. Позивач надав копії заяв про звернення до органів прокуратури, як в липні 2009 року так і в листопаді 2011 року з питанням нарахування та виплати йому заробітної плати. Відповідно до частини 5 статті 267 Цивільного кодексу України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Але позивач не ставив питання про поновлення строку, не надавав суду доказів в підтвердження того, що строк позовної давнини пропущено ним із поважної причини,тому суд вважає можливим застосувати строк позовної давнини до позовних вимог [PERSON], і вважає його пропущеним без поважної причини, а тому вважає що в задоволенні позову [PERSON] до ДП «Адідас-України» про стягнення суми не отриманої вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди повинно бути відмовлено у повному обсязі.

Outcome: dismissed