Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовними вимогами відповідно до яких просить визнати недійсним правочин про передачу [PERSON] квартири [ADDRESS] в статутний капітал Приватного підприємства „Лео-Тревел"; визнати недійсним п. 3 Рішення № 1/13 засновників Приватного підприємства „Лео- Тревел" від 02 серпня 2013 року в частині внесення до статутного капіталу Приватного підприємства „Лео-Тревел" квартири [ADDRESS]; визнати недійсним акт приймання-передачі внеску в статутний капітал від 02 серпня 2013 року про передачу в статутний капітал Приватного підприємства „Лео-Тревел" квартири [ADDRESS]; визнати недійсним п. 6.2 Статуту Приватного підприємства „Лео-Тревел" в частині формування статутного капіталу за рахунок внесення [PERSON] квартири [ADDRESS]; визнати незаконним та скасуванню повністю свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] індексний номер 91222026 від 09.09.2013 року видане державним реєстратором Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Гриб О.Б., витребувати від [PERSON] квартиру [ADDRESS] набуту за договором купівлі-продажу від 16 вересня 2013 року посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим за № 3486; зобов'язати [PERSON] передати [PERSON] квартиру [ADDRESS]; визнати недійсним договір іпотеки від 17 вересня 2013 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 3492; визнати припиненою іпотеку на квартиру [ADDRESS], яка виникла на підставі іпотечного договору іпотеки від 17 вересня 2013 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 3492; визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля SKODA OCTAVIA TOUR 1.8 2005 року випуску, шасі (кузова, рама) № [NUMBER] від 27 липня 2013 року - укладеного між [PERSON] та [PERSON]; розподілити майно набуте за час спільного проживання наступним чином: визнати за [PERSON] право власності на 3/4 частини квартири [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину SKODA OCTAVIA TOUR 1.8 I, 2005 року випуску, шасі (кузова, рама) № [NUMBER], визнати за [PERSON] право власності на телефон марки Vertu модель Constellation F серійний номер ( ІМЕІ ): [NUMBER]; визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину SKODA OCTAVIA TOUR 1.8 I, 2005 року випуску, шасі (кузова, рама) № [NUMBER] та витребувати від [PERSON] та зобов'язати повернути [PERSON] телефон марки Vertu модель Constellation F серійний номер ( ІМЕІ ): [NUMBER]. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали, просять його задоволити. Відповідач-1 [PERSON] та представники відповідача-1 [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні позов заперечили, просили відмовити в його задоволенні з підстав викладених у письмових запереченнях. Відповідач-2 Приватне підприємство «Лео-Тревел» у судове засідання не з'явився, не повідомив про причини неявки, хоча належно повідомлений про час та місце слухання справи, наслідки неявки. За таких обставин, суд вважає за можливе справу слухати у його відсутності. Представник Відповідача-3 [PERSON] [PERSON]. у судовому засіданні позов заперечив, просив відмовити в його задоволенні з підстав викладених у письмових запереченнях. Відповідач-4 державний реєстратор Львівського міського управління юстиції Гриб О.Б. у судове засідання не з'явилася, не повідомила про причини неявки, хоча належно повідомлена про час та місце слухання справи, наслідки неявки. За таких обставин, суд вважає за можливе справу слухати у її відсутності. Відповідач-5 [PERSON] у судове засідання не з'явилася, не повідомила про причини неявки, хоча належно повідомлена про час та місце слухання справи, наслідки неявки. За таких обставин, суд вважає за можливе справу слухати у її відсутності. Треті особи [PERSON], відділ державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб підприємців Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явилися, не повідомили про причини неявки, хоча належно повідомлені про час та місце слухання справи, наслідки неявки. За таких обставин, суд вважає за можливе справу слухати у їх відсутності. У судовому засіданні встановлено, 26 січня 2012 року [PERSON] разом із [PERSON], проживаючи однією сім'єю без реєстрації шлюбу придбали у [PERSON] за 1 287 757 гривень квартиру [ADDRESS] в місті Львові за договором купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу за реєстровим № 123. Покупцем оплачено продавцю 727 757 гривень за власні кошти до підписання договору, а суму 560 000 гривень оплачено за рахунок кредитних коштів отриманих у ПАТ «ФОЛЬКСБАНК». Згідно з пунктом 8 даного нотаріального договору купівля квартири [ADDRESS] в місті Львові вчинена за згодою [PERSON] , з яким [PERSON] проживає однією сім'єю. Також, 06 березня 2012 року Позивач та Відповідач-1 проживаючи однією сім'єю придбали автомобіль SKODA OCTAVIA TOUR 1.8 I, 2005 року випуску, шасі (кузова, рама) № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], який був зареєстрований на ім'я Позивача. 17 липня 2013 року Позивач видала Відповідачу-1 довіреність на розпорядження зазначеним автомобілем, посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровану в реєстрі за № 1575. На підставі зазначеної довіреності, 27 липня 2013 року Відповідач-1 діючи від імені Позивача відчужив зазначений автомобіль SKODA OCTAVIA TOUR 1.8 I, 2005 року випуску, шасі (кузова, рама) № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] [PERSON] (Відповідач-3), що підтверджується відповідною довідкою-рахунком. Крім цього, 29 липня 2013 року [PERSON] уповноважила [PERSON] представляти її інтереси з питань управління, користування та розпорядження квартирою [ADDRESS] на умовах попередньо їй відомих, та на оформлення (підписання) відповідних правочинів, з правом реєстрації права власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, вилучення обтяжень та інших речових прав на вищезазначену квартиру з правом представництва в фінансових установах з питань погашення кредиторської заборгованості та припинення (розірвання) кредитних та іпотечних договорів. У відповідності до зазначеної довіреності, 02 серпня 2013 року Відповідач-1 [PERSON] розпорядився квартирою [ADDRESS] шляхом внесення її у статутний капітал Приватного підприємства «Лео-Тревел», що підтверджується рішенням зборів учасників та актом приймання-передачі майна в статутний капітал. На підставі зазначених правочинів, 09 вересня 2013 року Приватне підприємство «Лео-Тревел» в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєструвало право власності на квартиру [ADDRESS]. Згодом, 16 вересня 2013 року Приватне підприємство „Лео-Тревел" (Відповідач 2) продало [PERSON] (Відповідач 3) квартиру [ADDRESS], відповідний договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим за № 3486. 17 вересня 2013 року [PERSON] (Відповідач 3) уклав договір позики з [PERSON] (Відповідач 5) та відповідно до договору іпотеки від 17 вересня 2013 року передав останній в заставу (іпотеку) квартиру [ADDRESS]. 06 серпня 2013 року Позивач скасувала довіреність на право розпорядження квартирою, що підтверджується витягом про реєстрацію в реєстрі довіреностей від 06.08.2013 року виданого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] Заслухавши пояснення позивача, його представника, відповідачів та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в позові слід відмовити повністю. Відповідно до пункту 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 N 9 реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Також, як зазначає, Верховний суд України, відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Окрім цього, відповідно до ч. 2 п. 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Відповідно до ч. 2 п. 22 цієї ж постанови суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. З матеріалів справи вбачається, що 16 вересня 2013 року Приватне підприємство „Лео-Тревел" (Відповідач 2) продало [PERSON] (Відповідач 3) квартиру [ADDRESS], відповідний договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрованим за № 3486. Позивачем не надано доказів того, що під час укладення договору купівлі-продажу Відповідач-3 знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець ПП „Лео-тревел" не мав права відчужувати майно, отже, відповідно до ст. 12 ЦК України, яка встановлює добросовісність набуття права власності, враховуючи, що [PERSON] придбав майно за оплатним договором, такий є добросовісним набувачем спірної квартири. Таким чином, враховуючи добросовісність набуття [PERSON] майна, суд розглядає дану справу за правилами ст. 388 ЦК України, а тому позовні вимоги, згідно з якими позивач просить визнати недійсним п. 3 Рішення № 1/13 засновників Приватного підприємства „Лео- Тревел" від 02 серпня 2013 року в частині внесення до статутного капіталу Приватного підприємства „Лео-Тревел" квартири [ADDRESS]; визнати недійсним акт приймання-передачі внеску в статутний капітал від 02 серпня 2013 року про передачу в статутний капітал Приватного підприємства „Лео-Тревел" квартири [ADDRESS]; визнати недійсним п. 6.2 Статуту Приватного підприємства „Лео-Тревел" в частині формування статутного капіталу за рахунок внесення [PERSON] квартири [ADDRESS]; визнати незаконним та скасуванню повністю свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] індексний номер 91222026 від 09.09.2013 року видане державним реєстратором Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Гриб О.Б., не підлягають задоволенню, адже подані за межею допустимих способів захисту порушеного права, у зв'язку з цим суд відмовляє в задоволені вищезазначених позовних вимог. Що стосується витребування майна від [PERSON] суд зазначає наступне. Статтею 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у випадках передбачених вказаною нормою права. Відповідно до положень зазначеної норми ЦК України особа має право витребувати майно від добросовісного набувача лише за наявності однієї із підстав: 1)якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) якщо майно було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно із ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 6 травня 2010 року, оскільки за ст. 388 ЦК добросовісне набуття можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. При цьому за змістом ст. 388 ЦК випадки витребування майна власником від добросовісного набувача можуть мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Ураховуючи вимоги ст.10 ЦПК України та виходячи зі змісту п. З ч. 1 ст. 388 ЦК власник зобов'язаний довести, що майно вибуло з його володіння чи володіння особи, якій він передав його, не з їхньої волі, а набувач - що він придбав майно за відплатною угодою й не знав і не міг знати про те, що придбаває майно в особи, якій не належить право його відчуження. Якщо майно вибуло з володіння власника за його волею (передано за договором іншій особі, яка його відчужила) він не має права вимагати повернення майна від добросовісного набувача. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі. Як уже було встановлено судом, 29 липня 2013 року Позивач видала Відповідачу-1 довіреність на представництво її інтереси з питань управління, користування та розпорядження квартирою [ADDRESS] на умовах попередньо їй відомих, та на оформлення (підписання) відповідних правочинів, з правом реєстрації права власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, вилучення обтяжень та інших речових прав на вищезазначену квартиру з правом представництва в фінансових установах з питань погашення кредиторської заборгованості та припинення (розірвання) кредитних та іпотечних договорів. Зазначена довіреність посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] за №1772. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, Позивач зазначила, що дану довіреність від 29 липня 2014 року вона видала [PERSON] з метою приєднання технічних приміщень до квартири, а також представляти інтереси в судах при вирішенні справ про приєднання приміщень до квартири [ADDRESS] та можливості передоручити такі повноваження юристам. У зв'язку з цим, зазначила, що [PERSON] не мав права розпоряджатися зазначеною квартирою. Однак, зазначені доводи не відповідають фактичним обставинам справи та наявним доказам, оскільки, як вбачається із тексту наведеної довіреності в ній відсутні повноваження на вчинення юридичних дій спрямованих на приєднання будь-яких приміщень до спірної квартири, як і не уповноважено [PERSON] представляти інтереси [PERSON] в судових органах, не те що би з питань приєднання приміщення, а взагалі з будь-яких інших питань. Із тексту довіреності від 29 липня 2013 року вбачається, що така була видана [PERSON] саме на управління, користування та розпорядження квартирою [ADDRESS]. Окрім цього, згідно із п. 1 Глави 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5) при вчиненні нотаріальних дій нотаріус зобов'язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Під час судового розгляду Позивач підтвердила, що перед підписанням довіреності нотаріус, роз'яснив їй наслідки видання довіреності саме такого змісту та роз'яснив зміст ст.ст. 240, 244, 245, 247-250 ЦК України. Таким чином, посвідчивши довіреність саме такого змісту нотаріус засвідчив волю позивача, що в ній викладена. Щодо пояснень позивача про те, що вона видала довіреність від 27.07.2014 року [PERSON], з правом передоручення, для того щоб останній міг передоручити юристам повноваження щодо приєднання приміщення до спірної квартири в судовому порядку, то такі судом до уваги не беруться, оскільки, згідно із ч. 1 ст. 240 ЦК України представник зобов'язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Таким чином, оскільки, такі повноваження [PERSON] згідно довіреності не надавалися, останній не зміг би передоручити юристам повноваження приєднання приміщення до спірної квартири в судовому порядку. Крім цього, встановлено, що 06 серпня 2013 року Позивач скасувала довіреність на право розпорядження квартирою, що підтверджується витягом про реєстрацію в реєстрі довіреностей від 06.08.2013 року виданого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] Згідно з ст. 247 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі: 1) закінчення строку довіреності; 2) скасування довіреності особою, яка її видала; 3) відмови представника від вчинення дій, що були визначені довіреністю; 4) припинення юридичної особи, яка видала довіреність; 5) припинення юридичної особи, якій видана довіреність; 6) смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. 7) смерті особи, якій видана довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. Частиною 3 ст. 247 ЦК України передбачено, що у разі припинення представництва за довіреністю представник зобов'язаний негайно повернути довіреність. Відповідно до ст. 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною. Особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність. Права та обов'язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася. Законом може бути встановлено право особи видавати безвідкличні довіреності на певний час. Твердження позивача про те, що [PERSON] знав про факт скасування довіреності з 08.08.2013 р. не підтверджується належними доказами у справі. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] повідомляла [PERSON] чи заінтересованих третіх осіб для представництва перед якими була видана довіреність, в тому числі, ВАТ „Львівобленерго", ЛКП „Львівводоканал", ВАТ «Львівгаз», ЦОСПП ЛД ВАТ «Укртелеком», ОСІБ, ПАТ „ФОЛЬКСБАНК", Реєстраційну службу управління юстиції тощо про скасування довіреності. Суд критично оцінює покази свідків [PERSON] та [PERSON], оскільки, [PERSON] зазначила, що позивач повідомляла [PERSON] про скасування довіреності по телефону і це їй відомо зі слів позивача. Щодо свідка [PERSON], то даний свідок перебуває з [PERSON] у ворожих стосунках, про що остання не заперечувала, і на думку суду, може бути зацікавлена у вирішенні даної справи на користь позивача оскільки є її матір'ю. Згідно на п.п. 6.4. п. 6 Глави 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5) повідомлення особи, яка видала довіреність, представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність, про скасування довіреності може бути оформлено нотаріусом згідно з цим Порядком шляхом передавання відповідної заяви. Таким чином, позивач могла передати заяву про скасування довіреності через нотаріуса, однак такого не зробила. Ст. 244 ЦК України встановлює, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] існувала домовленість про те, що [PERSON] повністю оплачує кредит за позивача, а остання в свою чергу видає йому довіреність на право розпорядження спірною квартирою, вказане, зазначено і в тексті самої довіреності, яку видала [PERSON], зокрема, [PERSON] уповноважила [PERSON] представляти її інтереси в фінансових установах з питань погашення кредитної заборгованості та припинення (розірвання) кредитних та іпотечних договорів. Дана обставина підтверджується тим, що [PERSON] діючи в інтересах Позивача, повністю погасив її заборгованість за кредитним договором у ПАТ „ФОЛЬКСБАНК" в розмірі 241 614 грн. (30 000 дол. США). Крім цього, відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права і обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини, зокрема і інші юридичні факти. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Рішення про передачу майна в статутний капітал, що оформлене протоколом від 02.08.2013 р. по своїй правовій природі є правочином, адже відповідно до ст. 202 ЦК України є підставою виникнення правовідносин власності. Вказаний правочин про передання майна в статутний капітал приватного підприємства в контексті ст. 626 ЦК України є домовленістю засновників, спрямованих на виникнення правовідносин власності. Згідно ст. 128 ЦК України право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.2 ст. 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення відповідної дії. Таким чином, розпорядження [PERSON] квартирою № [ADDRESS], відповідно до виданої [PERSON] довіреності від 27.07.2014 року, відбулося 02.08.2013 року на підставі рішення засновників ПП «Лео-Тревел» №1/13 та акту приймання-передачі внеску в статутний капітал ПП «Лео-Тревел» від 02.08.2013 р., згідно з якими [PERSON] передав, а ПП «Лео-Тревел» прийняв в статутний капітал квартиру [ADDRESS]. в м.Львові. Також, суд звертає увагу на ч. 3 ст. 249 ЦК України відповідно до якої, права та обов'язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася. Враховуючи, що правочин по внесенню майна в статутний капітал ПП «Лео-Тревел» відбувся до скасування довіреності - 02.08.2013 р., на момент укладення правочину, а також після його укладення [PERSON] не знав та не міг знати про скасування довіреності, юридичні наслідки, що виникли на підставі вказаного правочину зберігають чинність для позивача [PERSON] Суд не приймає до уваги твердження Позивача про те, що внесення майна в статутний капітал не є розпорядження майном, а отже, Відповідач-1 вийшов за межі наданих йому повноважень, з тих причин, що згідно із позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, що наведена в листі від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна (абз. 8 п. 1). Таким чином, на думку суду, [PERSON] мав усі права відповідно до наданої йому довіреності на розпорядження майном, зокрема і шляхом його внесення в статутний капітал ПП «Лео-Тревел». Також судом встановлено, що 27 липня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] від імені якої на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 17 липня 2013 року діяв [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу автомобіля SKODA OCTAVIA TOUR 1.8 L, 2005 року випуску, що підтверджується відповідною довідкою-рахунком органів МРЕВ ДАІ у Львівській області, яка міститься в матеріалах справи. Відповідно до зазначеного договору купівлі-продажу авто [PERSON] передала, а [PERSON] прийняв у власність автомобіль SKODA OCTAVIA TOUR 1.8 L, 2005 року, шасі (кузова, рама) № [NUMBER]. [PERSON] вказує, що зазначений автомобіль був проданий [PERSON] [PERSON], однак згідно з ч. 1 ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Таким чином, саме [PERSON] продала [PERSON] автомобіль SKODA OCTAVIA TOUR 1.8 L, 2005 року, шасі (кузова, рама) № [NUMBER], а тому доводи Позивача про те, що відповідачі мали умисел позбавити позивача права власності на автомобіль спростовуються наявними в матеріалах справи доказами (довіреність видана [PERSON] на розпорядження автомобілем SKODA та довідка-рахунок купівлі-продажу автомобіля SKODA). Крім цього, судом не приймається до уваги твердження Позивача про те, що [PERSON] не передавав [PERSON] автомобіль у власність та на цій підставі правочин є фіктивним. Відповідно до пункту 24 Постанови пленуму ВСУ „ Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009р. для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Про те, як вбачається із вище викладеного, автомобіль був переданий [PERSON] у власність [PERSON], оскільки, за зазначений автомобіль між сторонами проведений розрахунок, автомобіль знятий з реєстрації за попереднім власником та зареєстрований за новим на праві власності уповноваженими органами ДАІ, що підтверджує визнання державою переходу права власності та передачі майна за договором. Щодо особливо цінного телефона Vertu, а саме пояснень Позивача про те, що Відповідач-1 подарував їй особливо цінну річ - телефон Vertu модель Constellation F, яким вона користувалася близько двох років, а відповідно до ч.2 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя, а від так, такий коштовний телефон є її особистою власністю і таким чином вказаний телефон є особистою власністю подружжя, то вказане пояснення не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. Так, відповідно до ч. 1. ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною 4 ст. 719 ЦК України встановлено, що договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається у письмовій формі. З матеріалів справи вбачається, що жодних договорів дарування телефону Vertu модель Constellation F між сторонами не укладалося. Даний телефон Vertu [PERSON] придбав на прохання та кошти своєї матері. Зазначене підтверджується відповідною накладною № 1171 від 05.09.2011року та договором комісії та враховуючи те, що в той час, його мати перебувала за межами України, до її повернення, передав телефон Vertu в тимчасове користування (позичку) [PERSON] Доказів, які б спростовували зазначене позивач не надала. Згідно з ст. 827 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Таким чином, між сторонами було укладено договір позички телефону Vertu, згідно з яким [PERSON] передав зазначене майно на визначений термін в безоплатне користування [PERSON] Суд критично оцінює покази свідка [PERSON] про те, що даний телефон був подарований Позивачу на іменини, оскільки така є близькою подругою Позивача, крім цього, суд звертає увагу на норму ст. 218 ЦК України в якій встановлено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору іпотеки та визнання іпотеки припиненою, а також вимог про визнання за позивачем та відповідачем-1 права власності на квартиру та автомобіль, то такі являються похідними від вимоги про витребування майна та до задоволення не підлягають. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed