Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON] звернулась до Краматорського міського суду Донецької області з позовом, в якому просила стягнути з відповідача [PERSON], майнову шкоду в сумі 12337,88 грн., моральну шкоду в сумі 2000 грн., суму витрат по проведенню експертизи у розмірі 450 грн., та витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилалась на те, що 29.09.2015 року приблизно о 19 годині автомобіль «NISSAN QASHQAI», реєстраційний номер [NUMBER], який належить їй на праві власності, отримав механічні пошкодження внаслідок зіткнення з велосипедом, яким керував відповідач. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 01 лютого 2016 року з урахуванням ухвали про виправлення помилки від 03 березня 2016 року, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відмовлено. Додатковим рішенням Краматорського міського суду від 03 березня 2016 року стягнуто з [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп. З вказаним рішенням суду позивач не погодилась та подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, порушення норм матеріального права. В обґрунтування доводів скарги посилається на те, що судом неправильно дано класифікацію події, що призвела до заподіяння її автомобілю механічних пошкоджень - а саме суд визначив цю подію як дорожньо-транспортну пригоду в понятті Правил дорожнього руху, в загальних положеннях яких вказано, що дорожньо-транспортна пригода - подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки. Проте, її автомобіль, «NISSAN QASHQAI», реєстраційний номер [NUMBER], в момент наїзду на нього позивача, який керував велосипедом, стояв, в ньому ніхто не знаходився, її син підійшов до автомобіля після події. Таким чином, вважає, що дану подію треба класифікувати не як дорожньо-транспортну пригоду, а як протиправні дії третіх осіб, які призвели до нанесення матеріального збитку. Суд не зважив на те, що відповідно до матеріалів Краматорського міського відділу ГУ МВС України в Донецькій області вина відповідача доведена у повному обсязі, є причинний зв'язок між діями відповідача та матеріальною шкодою, що є підставою для стягнення даної шкоди. Представник позивача [PERSON] в апеляційному суді підтримав доводи скарги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] до апеляційного суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом направлення судової повістки та відправлення телефонограми, яка отримана ним особисто 13 квітня 2016 року та зареєстрована в Журналі телефонограм за номером [NUMBER] (а.с.120). Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення з таких підстав. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення. Судом першої інстанції визнано встановленим, що 29.09.2015 року приблизно о 19 год. 00 хв. біля магазину «Антик» по вул. Шкадінова у м. Краматорську, між автомобілем «NISSAN QASHQAI», реєстраційний номер [NUMBER], який належить позивачці та велосипедом, яким керував відповідач, відбулось зіткнення, в результаті чого автомобіль отримав механічні пошкодження. Згідно листа № 13/9422 від 01.10.2015 року наданого Головним управлінням МВС України в Донецькій області Краматорським міським відділом в діях [PERSON], який пошкодив автомобіль, не вбачається складу злочину, передбаченого ст.194 КК України(а.с.6). Відповідно до висновку №145/15 від 07.10.2015 року вартість ремонтно-поновлювальних робіт автомобіля «NISSAN QASHQAI», реєстраційний номер [NUMBER], складає 12337,88 грн.(а.с. 30-39). Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що в зв'язку з вищевказаними подіями не складався протокол про адміністративне правопорушення, відсутня постанова або вирок суду, які б встановили місце дії та чи вчинені вони відповідачем. За таких обставин позов в частині стягнення матеріальної шкоди не доведений, тому не підлягає задоволенню. В зв'язку з тим, що основні позовні вимоги не задоволені, то суд дійшов висновку і про відмову у задоволені вимог про відшкодування моральної шкоди та понесених судових витрат. Проте, апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції. Апеляційний суд вважає, що довід скарги про безпідставне застосування судом вимог статей 1187, 1188 ЦК України і не застосування вимог статті 1166 ЦК України є обґрунтованим. Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність певного роду, провадження якої створює підвищену ймовірність заподіяння шкоди через неможливість повторного контролю за нею людиною, а також діяльність із використання, транспортування, збереження предметів, речовин та інших об'єктів виробничого, господарського або іншого призначення, які мають такі самі властивості. Згідно роз'яснень, викладених у пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 01.03.2013, № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов'язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Оскільки зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших об'єктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об'єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК, особою, яка її завдала (наприклад, коли пасажир, відчиняючи двері автомобіля, що не рухався, спричинив тілесні ушкодження особі, яка проходила поруч). Відповідно до п. 1.10 ПДР України велосипед - транспортний засіб, крім інвалідних колясок, що приводиться в рух мускульною силою людини, яка знаходиться на ньому; механічний транспортний засіб - транспортний засіб, що приводиться в рух за допомогою двигуна. Цей термін поширюється на трактори, самохідні машини і механізми, а також тролейбуси та транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3 кВт. Не вважається джерелом підвищеної небезпеки велосипед, оскільки цей транспортний засіб не має двигуна, а рухається внаслідок дії мускульної сили людини, яка знаходиться на ньому, отже, його експлуатація є повністю контрольованою. Відповідно до п. 6.6 ПДР України велосипедисту забороняється керувати велосипедом з несправним гальмом, звуковим сигналом, а в темну пору доби і в умовах недостатньої видимості - з вимкненим ліхтарем(фарою) чи без світлоповертачів. Транспортний засіб, що не рухається, не може розглядатись як предмет, що створює підвищену небезпеку, при наїзді на нього іншого транспортного засобу. Матеріалами справи встановлено і це не оспорюється сторонами, що пошкодження автомобіля позивачки, який не рухався і стояв з виключеним двигуном, відбулося внаслідок наїзду на нього велосипеда під керуванням відповідача, тому суд дійшов помилкового висновку, що шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки. Згідно частин першої та другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини. Таким образом, відсутність своєї вини відповідно до вимог ч. 2 ст. 1166 ЦК України має доводити заподіювач шкоди, а не позивач має доводити наявність вини відповідача, хоча він не позбавлений цього права. Дійсно, положення ч. 3 ст. 61 ЦПК України фактично позбавляють особу, вину якої встановлено вироком у кримінальній справі або постановою у справі про адміністративне правопорушення, можливості спростувати наявність такої вини. Проте вказана процесуальна норма не дає підстав за будь-яких обставин вважати не винною особу, відносно якої не порушувалось кримінальної справи і не складався протокол про адміністративне правопорушення. У цьому випадку вину такої особи може бути підтверджено чи спростовано іншими належними і допустимими доказами, передбаченими ЦПК України (ст. 57). Апеляційний суд вважає, що висновки суду про недоведеність позову є безпідставними, тому доводи скарги в цій частині приймаються до уваги. З матеріалів висновку ЄО № 11744 від 29.09.2015 року Краматорського міського відділу ГУ МВС України в Донецькій області вбачається, що 29 вересня 2015 року о 19 годині 10 хвилин до чергової частини Краматорського МВ надійшло повідомлення про те, що по вул. Шкадінова в районі магазину «Антік» відбулася дорожньо-транспортна пригода між велосипедом та автомобілем. З пояснень [PERSON], наданих працівникам міліції, вбачається, що останній не заперечував того, що, керуючи велосипедом в темну пору доби, здійснив наїзд на автомобіль, який стояв без руху та який він помітив десь за 4-5 метрів, але уникнути зіткнення не зміг, пошкодивши при цьому ліву задню частину, фару та кришку багажника. За результатами проведеної перевірки позивачу було запропоновано звернутися до суду з позовом про відшкодування збитків, оскільки в діях [PERSON] не вбачається складу злочину, передбаченого ст. 194 КК України, оскільки однією із обов'язкових кваліфікуючих ознак даного злочину є спричинення матеріального збитку у великому розмірі (на суму, яка в 250 і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян), а враховуючи, що матеріальна шкода оцінена в 15000 грн., кримінальне провадження відкрите бути не може (а.с.51-55). Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Згідно з роз'ясненнями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27 березня 1992 року N 6 при визначені розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов'язку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми, потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв'язку із заподіянням шкоди майну. Згідно висновку № 145/15 експертного автотоварознавчого дослідження від 07 жовтня 2015 року вартість ремонтно-відновлювальних робіт автомобіля марки «NISSAN QASHQAI», реєстраційний номер [NUMBER], складає 12337,88 грн., ринкова вартість автомобіля складає 399550 грн., вартість майнової шкоди, спричиненої володільцю автомобіля складає 12337 грн. 88 коп.(а.с. 30-39). Пошкодження, що були спричинені автомобілю в задню - ліву частину, зазначені в акті огляду автомобіля (а.с.36). При цьому вбачається, що під час огляду експертом пошкодженого автомобіля 5 жовтня 2015 року за адресою: м. Краматорськ СТО «Лига» були присутні представник володільця автомобіля [PERSON] та адвокат Бобров С.В.. з яким уклав договір на надання юридичних послуг відповідач [PERSON] ( а.с.26,27,30) Посилання відповідача в запереченнях на апеляційну скаргу на те, що пошкодження на задній кришці багажнику він не заподіював, спростовуються його ж поясненнями, наданими 29.09.2015 року працівникам міліції ( а.с. 55). Відповідально до ч. ч. 3 і 4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяг із них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Таким образом, позивачем на підтвердження суми спричиненої майнової шкоди надано вказаний висновок експертного автотоварознавчого дослідження, відповідач на спростування цього висновку не надав суду будь-яких достатніх та достовірних доказів щодо розміру спричиненої шкоди. Судом першої інстанції на виконання вимог ч.4 ст. 10 ЦПК України було запропоновано сторонам заявити клопотання про проведення судової експертизи, проте сторони відмовилися, про що свідчать письмові заяви (а.с.65,66). Отже, якщо позивач для підтвердження розміру шкоди надає висновок спеціаліста, а відповідач, заперечуючи проти цього розміру, після виконання судом вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України не надає ніяких доказів на підтвердження своїх заперечень, суд відповідно до вимог ст. ст. 212, 213 ЦПК України ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідач у порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України ухилився від доведення обставин, на які посилався. Таким чином позивачем на підтвердження позову було надано матеріали перевірки Краматорського МВ УМВС України в Донецькій області, висновок експертного авто товарознавчого дослідження, в суді був допитаний в якості свідка [PERSON] Відповідач на спростування цих доказів не надав жодного доказу, хоча відсутність своєї вини відповідно до вимог ч. 2 ст. 1166 ЦК України має доводити заподіювач шкоди, а не позивач має доводити наявність вини відповідача. З огляду на наведене апеляційний суд вважає, що вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача майнової шкоди у сумі 12337,88 грн. підлягають задоволенню. Вирішуючи спір щодо заявлених вимог про відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходить з наступного. Згідно ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року N 4 (з відповідними змінами) зазначено, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. При вирішенні спору щодо відшкодування моральної шкоди апеляційним судом з'ясовано наявність такої шкоди, протиправність дій відповідача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Апеляційний суд вважає, що внаслідок пошкодження відповідачем автомобіля позивачки, остання втратила душевну рівновагу та спокій, негативні для неї наслідки пошкодження автомобіля призвели до вимушених змін в її житті, що свідчить про спричинення відповідачем моральної шкоди, яку апеляційний суд з урахуванням вимог розумності та справедливості визначає у розмірі 500 грн. Згідно до положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На користь позивача підлягає стягненню з відповідача понесені витрати по сплаті судового збору за подання позову до суду у розмірі 487 грн. 20 коп. та по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 1071 грн. 84 коп., оскільки ці витрати підтверджуються наявними в матеріалах справи квитанціями про сплату (а.с.1,106). Додаткове рішення Краматорського міського суду від 03 березня 2016 року про стягнення з [PERSON] судового збору у сумі 487,20 грн. також підлягає скасуванню, а з відповідача необхідно стягнути вказану суму судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України, оскільки позовні вимоги були заявлені як майнового, так і немайнового характеру, а судовий збір при подачі позову був сплачений тільки у сумі 487,20 грн. При цьому апеляційний суд не може задовольнити вимоги щодо стягнення з відповідача витрат на оплату висновку експертного дослідження у розмірі 450 грн. з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Частиною третьою цієї статті зазначено, що до витрат, пов'язаних з розглядом справи відносяться, зокрема проведення судових експертиз. Таким образом, відшкодуванню підлягають тільки витрати, понесені на оплату експертиз,які були призначені судом. З огляду на наведене рішення суду не можна вважати законним та обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Outcome: partial