Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання звільнення незаконним та зобов»язання вчинити певні дії. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 01.03.2013 року між нею та відповідачем було укладено трудовий договір, зареєстрований Дарницьким районним центром зайнятості м.Києва 07.03.2013 року № 02631300440. Її робоче місце знаходилось у приміщенні відділення служби доставки ТОВ «ІнТайм» за адресою: м.Київ, вул.Драйзера, 8, де вона працювала оператором служби перевезень. Як зазначає позивач, 08.02.2016 року відбулось розірвання з нею трудового договору за ініціативою відповідача, яка без будь-яких правових підстав вирішили звільнити її відповідно до п.2 ст.41 КЗпП України. Про звільнення було здійснено відповідний запис до трудової книжки та до трудового договору. Позивач вважає своє звільнення необґрунтованим, оскільки відповідач не має жодних належних доказів того, що вона (позивач) вчинила будь-які винні дії, що дають підстави для втрати довіри. Також, в процесі звільнення відповідачем було порушено вимоги ст.184 КЗпП України, оскільки вона (позивач) має статус одинокої матері, оскільки в шлюбі не перебуває, одна утримує та виховує двох дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], про що вона повідомляла відповідача при прийнятті на роботу та надала їй копії свідоцтв про народження дітей. Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що вона не бажає в майбутньому працювати у відповідача, з метою подальшого працевлаштування, позивач просить визнати її звільнення згідно п.2 ст.41 КЗпП України незаконним та змінити формулювання її звільнення з підстав, встановлених п.2 ст.41 КЗпП України, на звільнення за угодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України. В судовому засіданні позивач позовні вимоги з підстав та обставин, викладених у позовній заяві, підтримала в повному обсязі та просила про їх задоволення. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, вказуючи на те, що звільненні позивача відбулось з дотриманням норм трудового законодавства. При цьому представник відповідача зазначила про те, що 11.01.2016 року було виявлено викрадення коштів за адресою: [ADDRESS], де працювала позивач, в зв»язку з чим було подано заяву до поліції, за якою відкрито кримінальне провадження. Позивач в цей день відпросилась з роботи за сімейними обставинами без оформлення відповідної відпустки. 12.01.2016 року позивач була викликана на роботу, де написала пояснення, в яких зізналась, що передала ключі, код від сигналізації та намалювала схему розташування своєму знайомому, який і скоїв пограбування. В зв»язку з цим було прийнято рішення про звільнення позивача 08.02.2016 року згідно п.2 ст.41 КЗпП України, з якою позивач була ознайомлена та заперечень не мала. Також, представник відповідача зауважила про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту того, що позивач є одинокою матір»ю. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши письмові докази, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 01.03.2013 року між відповідачем - фізичною особою - суб»єктом підприємницької діяльності [PERSON] та позивачем [PERSON] було укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю. Даний договір зареєстровано 07.03.2013 року Дарницьким районним управлінням зайнятості м.Києва за № 02631300440 (а.с.13). На підставі вказаного договору зроблено відповідний запис у трудовій книжці позивача (а.с.30-31). 08.02.2016 року позивач звільнена з роботи за ініціативи власника згідно п.2 ст.41 КЗпП України, про що зроблено відповідні записи у трудовому договорі та трудовій книжці позивача (а.с.13, 30-31). Позивач в судовому засіданні просила про задоволення позовних вимог, вказуючи на те, що звільнення є необґрунтованим, оскільки відповідач не має жодних належних доказів того, що вона (позивач) вчинила будь-які винні дії, що дають підстави для втрати довіри. Також, в процесі звільнення відповідачем було порушено вимоги ст.184 КЗпП України, оскільки вона (позивач) має статус одинокої матері, оскільки в шлюбі не перебуває, одна утримує та виховує двох дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], про що вона повідомляла відповідача при прийнятті на роботу та надала їй копії свідоцтв про народження дітей. Представник відповідача в судовому засіданні проти даних тверджень заперечувала, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними. Також, відповідачем надано письмові заперечення на позовну заяву, в яких вона зазначила про те, що 09.01.2016 року на складі, де працювала позивач оператором та мала доступ до матеріальних цінностей, мала ключі від сейфу та код сигналізації, після робочого часу було здійснено крадіжку на суму 116252, 49 грн. Крадій зняв об»єкт з сигналізації та відкрив сейф ключем, після скоєного поставив на сигналізацію приміщення та зачинив двері та сейф. 11.01.2016 року було виявлено викрадення коштів та подано заяву, за якою відкрито кримінальне провадження. Позивач в цей час перебувала у відпустці та в неї знаходились дублікати ключів від відділення. 12.01.2016 року позивач була викликана на роботу та написала пояснення, в яких зізналась, що передала ключі, код від сигналізації та намалювала схему розташування своєму знайомому, який і скоїв пограбування. В зв»язку з цим було прийнято рішення про звільнення позивача 08.02.2016 року згідно п.2 ст.41 КЗпП України. З даною статтею позивач була ознайомлена та заперечень не мала. Також, в зазначених письмових запереченнях відповідач зазначила про те, що відомостей, інформації чи підтверджуючих документів про те, що вона є матір»ю-одиначкою, позивач не надавала. Крім того, позивач вказала, що підстав пільг з оподаткування та інших пільг у неї немає, про що свідчить п.13 трудового договору. Також, позивач жодного разу не зверталась з заявою про надання додаткової відпустки, передбаченої ст.182-1 КЗпП України та ст.19 ЗУ «Про відпустки» для одиноких матерів. Посилаючись на викладені обставини, відповідач просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі (а.с.36-38). Суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне. Згідно п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Відповідно до п.28 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктами 2 і 3 ст.41 КЗпП, судам слід враховувати, що розірвання трудового договору з цих підстав не є заходом дисциплінарного стягнення і тому вимоги статей 148, 149 КзпП про строк і порядок застосування дисциплінарних стягнень на ці випадки не поширюються. Разом з тим при вирішенні справ про звільнення з цих підстав суди мають брати до уваги відповідно час, що пройшов з моменту вчинення винних дій чи аморального проступку, наступну поведінку працівника і інші конкретні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Звільнення з підстав втрати довір'я (п.3 ст.41 КЗпП) суд може визнати обгрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою. З підстав вчинення аморального проступку, несумісного з продовженням даної роботи (п.3 ст.41 КЗпП ), можуть бути звільнені лише ті працівники, які займаються виховною діяльністю, наприклад, вихователі, вчителі, викладачі, практичні психологи, соціальні педагоги, майстри виробничого навчання, методисти, педагогічні працівники позашкільних закладів. Таке звільнення допускається як за вчинення аморального проступку при виконанні трудових обов'язків, так і не пов'язаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті). Звільнення не може бути визнано правильним, якщо воно проведено лише внаслідок загальної оцінки поведінки працівника, не підтвердженої конкретними фактами. Так, як вбачається з витягу з кримінального провадження № 12016100030000365 від 07.07.2016 року, 11.01.2016 року в невстановлений досудовим слідством час невстановлена особа, перебуваючи за адресою: [ADDRESS], шляхом підбору ключів, проникла до офісу ТОВ «Інтайм», відключила сигналізацію та таємно із сейфу викрала грошові кошти в сумі 112 тис. грн., чим завдала вказаному ТОВ матеріальну шкоду. Заявником або потерпілим є [PERSON] (а.с.42). Згідно власноручних письмових пояснень позивача від 12.01.2016 року, факт написання яких в судовому засіданні визнала позивач та підтвердила представник відповідача, позивач передала [PERSON] ключі від приміщення, намалювала схему, написала пароль від сигналізації. 12.01.2016 року вона дізналась, що склад пограбували. В розмові з [PERSON] він їй зізнався, що пограбування здійснено ним особисто. Грошей від пограбування вона не отримувала (а.с.40-41). Оскільки факт написання позивачем вказаних пояснень визнано сторонами, то, відповідно до ст.61 ЦПК України, даний факт доказуванню не підлягає. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про обгрунтованість звільнення позивача за п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України з підстав втрати довір»я, оскільки позивачем у власноручних пояснень підтверджено факт передання ключів та коду сигналізації особі, яка вчинила викрадення грошових коштів. Доказів того, що вказані пояснення написані не позивачем, а іншою особою, або під тиском чи примусом, позивачем суду не надано. Що стосується посилань позивача в обґрунтування позову на те, що в процесі звільнення відповідачем було порушено вимоги ст.184 КЗпП України, оскільки вона (позивач) має статус одинокої матері, то суд також не приймає до уваги ці твердження, з огляду на наступне. Відповідно до ч.3 ст.184 КЗпП України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Визначення "одинокої матері" наведено у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 року № 9 та пункті 5 частини тринадцятої статті 10 Закону України "Про відпустки", відповідно до якого при розгляді справ про звільнення за п.2 ст.36 КЗпП судам слід враховувати, що звільнення з цих підстав вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (або понад три роки, але не більше, ніж до 6 років, якщо дитина за медичним висновком в цей період потребує домашнього догляду), одиноких матерів (жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама) при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда провадиться з обов'язковим працевлаштуванням (ч.3 ст.184 КЗпП). Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов'язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров'я). Тобто, одинокою матір»ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама. Так, як вбачається з матеріалів справи, позивач є матір»ю двох дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.4, 5). Як вбачається зі свідоцтв про народження дітей, а також витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрації народження відповідно до статей 126, 133, 135 СК України, батьком вказаних дітей є [PERSON] (а.с.4, 5, 52, 53). Крім того, з зазначених витягів вбачається, що державна реєстрація народження дітей проведена відповідно до ст.133 СК України, яка визначає, що якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір'ю, а чоловік - батьком дитини. Тобто, позивач народила дітей в зареєстрованому з [PERSON] шлюбі, який зареєстрований батьком дітей. Доказів того, що даний шлюб розірвано, позивачем суду не надано. Тобто позивачем не підтверджено її посилання у позовній заяві про те, що вона в шлюбі не перебуває. Крім того, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували відсутність участі батька у вихованні дитини та давали б підстави вважати позивача одинокою матір»ю (довідки з місця реєстрації та проживання дітей про склад сім»ї, довідки та характеристики з дитячих садків чи іншого місця навчання, акти обстеження служб у справах дітей, житлових органів, уповноважених на складання таких актів, рішення суду про позбавлення батьківських прав чи визначення місця проживання дітей тощо). Так, дійсно, згідно довідок, виданих Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації від 21.09.2016 року, позивач перебуває на обліку в Управління та отримує тимчасову допомогу, яка залежить від розміру аліментів на дітей з 01.05.2014 року, а також до травня 2016 року отримувала державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім»ям. (а.с.47, 48). Також, згідно листа Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації від 25.10.2016 року № 36-3045, позивач отримує тимчасову державну допомогу відповідно до порядку призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме на дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.55). Зазначені довідки та лист не дають підстав вважати позивача одинокою матір»ю, оскільки свідчать лише про отримання соціальних допомог, а не про відсутність участі батька у вихованні дітей. Також, в судовому засіданні позивачем не доведено факту повідомлення нею відповідача про те, що вона є одинокою матір»ю. Крім того, з п.13 трудового договору, укладеного між сторонами, вбачається, що позивач будь-яких пільг не має. Наведені обставини в сукупності спростовують твердження позивача, викладені нею в обґрунтування позовних вимог, а тому суд вважає позовні вимоги недоведеними і такими, що не підлягають задоволенню. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON], оскільки позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів в їх обґрунтування, а тому відмовляє в їх задоволенні. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, а позивач є особою, звільненою від сплати судового збору, то, відповідно до ст.88 ЦПК України, судові витрати відносяться за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed