Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-22 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням шляхом виселення. Свої вимоги мотивували тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] , в якій зареєстрований відповідач. 20 листопада 2015 року відповідачем написано розписку, відповідно до якої останній зобов`язався після реєстрації місця проживання в квартирі [ADDRESS] погашати борги та сплачувати поточні рахунки за надані житлово-комунальні послуги, а також у випадку порушення зазначених зобов`язань на першу вимогу позивача знятися з реєстраційного обліку в спірній квартирі. 27 січня 2020 року позивачем особисто вручено відповідачу вимогу, відповідно до якої позивач просить відповідача передати ключі від спірної квартири, протягом трьох днів з дня вручення вимоги виселитися, забрати свої речі а знятися з реєстраційного обліку. Однак у спірній квартирі наявна заборгованість з оплати наданих житлово-комунальних послуг, яку на даний час сплачує позивач. Крім того, відповідачем не виконано письмову вимогу позивача від 27 січня 2020 року про зняття з реєстраційного обліку протягом трьох днів з дня вручення вимоги. У зв`язку з наведеним позивач просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що розташовано за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07 лютого 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження. 23 липня 2020 року розгляд справи закінчено ухваленням рішення по суті вимог. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представництво інтересів здійснювала [PERSON] . Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Дала пояснення, аналогічні викладеним у позові. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Судова повістка про виклик відповідача в судове засідання в порядку ст. 130 ЦПК України не вручена з відміткою - "за закінченням встановленого строку зберігання". Відповідно до ч.6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Згідно ч.1 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що відповідач знаходився у фактичних шлюбних відносинах з донькою позивача. Після смерті доньки позивача не проживає у квартирі протягом 3-4 місяців. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач є власником квартири [ADDRESS] , в якій зареєстрований відповідач (а.с.8, 9, 14, 34). Позивач просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що розташовано за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на написання в 2015 році відповідачем розписки, відповідно до якої останній зобов`язався після реєстрації місця проживання в квартирі [ADDRESS] погашати борги та сплачувати поточні рахунки за надані житлово-комунальні послуги, а також у випадку порушення зазначених зобов`язань на першу вимогу позивача знятися з реєстраційного обліку в спірній квартирі. Крім того, на смерть своїє донька, яка перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем. На підтвердження позовних вимог позивач надала акт Житлово-експлуатаційної дільниці № 406 від 13 жовтня 2016 року, відповідно до якого на момент обстеження квартири [ADDRESS] , виявлено, що житлова кімната площею 17,30 кв.м, коридор, кухня, ванна кімната знаходяться в занедбаному стані, дуже брудно, антисанітарний стан (а.с. 13), письмову розписку від 20 листопада 2015 року про зобов`язання відповідача погашати борги та сплачувати поточні рахунки за надані житлово-комунальні послуги, а також у випадку порушення зазначених зобов`язань на першу вимогу позивача знятися з реєстраційного обліку в спірній квартирі (а.с. 15), свідоцтво про смерть [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с. 12), письмову вимогу від 27 січня 2020 року, відповідно до якої позивач просить відповідача передати ключі від спірної квартири, протягом трьох днів з дня вручення вимоги виселитися, забрати свої речі а знятися з реєстраційного обліку. (а.с. 16), рахунки-повідомлення на сплату наданих житлово-комунальних послуг зі змісту яких вбачається наявність заборгованості з оплати наданих житлово-комунальних послуг (а.с. 18-19). Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а також доказів на підтвердження своїх заперечень щодо заявлених позивачем вимог, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України). Статтею 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 380 ЦК України). Відповідно до ст. 383 ЦК України квартира використовується власником для власного проживання та проживання членів його сім`ї. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Згідно п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав", застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391,396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.156 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. Відповідно до ч.4 ст.156 Житлового кодексу Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до положень ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз вказаних норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним. Відповідно до положень глави 32 ЦК України сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . В спірній квартирі зареєстрований відповідач, який перебував в фактичних шлюбних відносинах з донькою позивача [PERSON] , та набув право користування спірною квартирою, як член її сім`ї, яке за своєю суттю є сервітутом. Однак [INFO] донька позивача [PERSON] померла, тому відповідач втратив право користування чужим майном на підставі п.4 ч.1 ст.406 ЦК України, відповідного до якого сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц, що користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України. На день розгляду справи відповідач не проживає в спірній квартирі. Отже, як вбачається з матеріалів справи, відповідач не є співвласником спірного житлового приміщення, не є членом сім`ї власника, вселився в квартиру для тимчасового проживання, а тому для відповідача припинено право сервітуту щодо належної позивачу квартири, передбачене ст. 405 ЦК України. За встановлених обставин суд приходить висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням шляхом виселення: визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що розташовано за адресою: [ADDRESS] . В решті вимог відмовити. При поданні позовної заяви позивачами сплачено судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп., відповідно до ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір". Відповідно до ст.ст.133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача у розмірі по 840 грн. 80 коп.

Outcome: partial