Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-29 00:00:00

У вересні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив виселити [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] та стягнути солідарно з відповідачів судові витрати. В обґрунтування позову вказував, що на підставі свідоцтва про придбання майна з електронних торгів, посвідченого 11.10.2018 року державним нотаріусом Другої білоцерківської нотаріальної контори Київської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1-2363, номер запису про право власності: 37580848 від 30.06.2020 року, йому належить квартира [ADDRESS] . [PERSON] разом з членами своєї родини проживає в даній квартирі без жодних на те правових підстав та відмовився виселятись добровільно. Зазначив про необхідність звільнення приміщення, оскільки придбав майно для проживання і бажає в нього заселитись. Проживання відповідачів у вказаному житловому приміщенні створює перешкоди у здійсненні позивачем своїх прав користування та розпорядження майном. 15.09.2020 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Цуранову А.Ю. 07.10.2020 року ухвалою судді відкрито провадження у даній справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. 20.11.2020 року на адресу суду від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. Вказаний відзив обґрунтований тим, що 25.12.2015 року квартира [ADDRESS] реалізована на електронних торгах з численними порушеннями. Переможцем торгів став [PERSON] . З посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року у справі № 569/4373/16-ц зазначив про відсутність підстав для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, а також пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Вказав про наявність у нього інвалідності другої групи та відсутність іншого житла. Просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. 29.12.2020 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про зупинення провадження у справі. 08.02.2021 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні повторного клопотання [PERSON] про зупинення провадження у справі, клопотання [PERSON] про витребування доказів задоволено частково, витребувано від приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Панкратьєвої Є.В. копії договору купівлі-продажу № 2698, укладеного 26.03.2003 року [PERSON] щодо придбання квартири [ADDRESS] , а також копію договору застави № 2714 від 26.03.2003 року, укладеного [PERSON] з АППБ "Аваль", в тому числі копію повідомлення АППБ "Аваль" щодо вилучення обтяження від 26.11.2005 року; від приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Губенко Т.А. - копію договору іпотеки № 3797 від 28.11.2005, укладеного [PERSON] з філією ВАТ КБ "Надра"; від приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Шелудченко О.В. - копію договору іпотеки № 1378 від 10.05.2007 щодо квартири [ADDRESS] , укладений [PERSON] 11.03.2021 року на адресу суду надійшли витребувані документи. 11.03.2021 року задоволено клопотання позивача та витребувано у Київського обласного державного нотаріального архіву копії договору купівлі-продажу № 2698, укладеного 26.03.2003 року [PERSON] щодо придбання квартири [ADDRESS] ; договору застави № 2714 від 26.03.2003 року, укладеного [PERSON] ; договір іпотеки № 580 від 21.01.2005 року, укладеного [PERSON] 05.04.2021 року на адресу суду надійшли вказані документи. 28.04.2021 року від позивача на адресу суду надійшли пояснення, які обґрунтовані тим, що [PERSON] придбав спірну квартиру за рахунок кредиту, що прямо передбачено гіпотезою норми ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР та свідчить про можливість виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення. Крім того, зазначив про наявність у відповідача-1 у власності житлового будинку. 28.04.2021 року ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити в повному обсязі. Додатково зазначив, що відповідачі чинять власнику квартири перешкоди у користуванні житлом, оскільки проживають в ньому, у сім`ї відповідача є інше житло - житловий будинок. Позивач раніше зазначив, що через 2 дні після отримання кредиту була придбана квартира, тому кредитні кошти були саме на придбання квартири і є всі підстави для виселення, як передбачено ст. 109 ЖК Української РСР. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти його задоволення з підстав того, що спірна квартира не купувалась за кошти банку, кошти брались на інші цілі, в кредитному договорі не вказано про придбання квартири саме за кредитні кошти, а ризики придбання майна несе покупець, відповідач не має іншого житла, саме позивач має довести наявність у відповідача іншого житла, відповідач проживає у спірній квартирі. Спочатку придбали квартиру, а потім взяли кредит, було кілька кредитних договорів в різних установах банків, які були погашені, останній кредит був в ОТП Банк, звернено стягнення за цей кредит у 2007 року, а спірна квартира придбана у 2003 році. Зазначив, що позивач не довів наявність обставин та правових підстав щодо можливості виселення. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 24.03.2003 року між [PERSON] та АППБ «Аваль» укладено кредитний договір № 014/08-11/2868, на підставі якого відповідач-1 отримав кредит в сумі 60 000 грн. для споживчих потреб. 26.03.2003 року [PERSON] згідно з договором купівлі-продажу, реєстровий № 2698, придбав квартиру [ADDRESS] . В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 014/08-11/2868 від 24.03.2003 року між [PERSON] та АППБ «Аваль» 26.03.2003 року укладений договір застави, реєстровий № 2714, відповідно до умов якого обтяжено придбане нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] . Відповідно до листа АППБ «Аваль» № 3740/22.12.04 від 21.01.2005 року, [PERSON] повністю погасив кредит за договором № 014/08-11/2868 від 24.03.2003 року. 21.01.2005 року між [PERSON] та АППБ «Аваль» укладено кредитний договір № 014/08-11/78/12, на підставі якого відповідач-1 отримав кредит в сумі 65 000 грн. на споживчі цілі. Для забезпечення виконання вказаного договору між тими ж сторонами 21.01.2005 року укладено іпотечний договір, реєстровий № 580, відповідно до умов якого обтяжено спірну квартиру. 28.11.2005 року між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» укладено договір іпотеки для забезпечення кредитного договору № 50/МК33/2005-980 від 28.11.2005 року, відповідно до умов якого за зобов`язанням позичальника повернути до 20.11.2008 року кредит у сумі 70 000 доларів США, повторно обтяжено квартиру [ADDRESS] . Згідно з договором наступної іпотеки № PCNL-0BB/024/2007 від 10.05.2007 року, укладеним між ЗАТ «ОПТ Банк» та [PERSON] , за борговими зобов`язаннями по кредитному договору № CNL-0BB/024/07 від 10.05.2007 року, вчетверте обтяжено квартиру [ADDRESS] . За твердженнями представника відповідача-1 усі зобов`язання за всіма кредитними договорами, крім останнього, були виконані в повному обсязі, стягнення звернуто на предмет іпотеки саме за договорами 2007 року. Відповідно до свідоцтва, посвідченого 11.10.2018 року державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Мельничук М.В., реєстровий № 1-2363, [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] на підставі акта державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 218680773 від 01.08.2020 року, державним реєстратором проведено державну реєстрацію права власності за позивачем, номер запису про право власності: 37580848 від 30.07.2020 року. Згідно з відповіддю на вимогу [PERSON] щодо виселення від 18.08.2020 року, [PERSON] відмовився добровільно звільнити спірну квартиру. Відповідно до Інформаційної довідки № 221251415 від 21.08.2020 року наявна інформація про державну реєстрацію 21.06.2013 року обтяжень щодо житлового будинку по [ADDRESS] , що належить [PERSON] . Представник відповідача-1 в судовому засіданні зазначив, що вказаний витяг свідчить лише про наявність обтяження, яке було раніше, при цьому сам будинок був реалізований іншим стягувачем. Представник позивача в судовому засіданні відносно вказаного будинку вказав, що саме відповідач має довести факт відчуження цього будинку. При вирішенні цивільної справи, суд виходить з наступного. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР. Зокрема, частинами першою, другою статті 109 ЖК УРСР визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічні норми містяться в частині третій статті 109 ЖК УРСР. Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Верховний Суд України у своїх постановах від 21.10.2015 року (провадження № 6-1484цс15) та від 22.06.2016 року (провадження № 6-197 цс16) висловив правовий висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР. За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В частині ж другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 28.09.1995 року у справі «Сколло проти Італії» («Skollo v Italy») дійшов висновку, що необхідно зважати на той факт, що держава може приймати будь-які закони, які вважатиме за потрібне для встановлення контролю за використанням власності відповідно до суспільних інтересів. Відповідні закони, на думку Суду, частіше за все приймаються у сфері забезпечення громадян житлом. З метою реалізації такої політики законодавчий орган має користуватися розсудом у широких межах як у питанні визначення наявності проблеми, що викликає занепокоєність суспільства, так і у питанні вибору детальних заходів та запровадження механізму для їх реалізації. ЄСПЛ зазначив, що погоджується на здійснення контролю за правом власності за умови, що відповідний контроль має під собою «розумні підстави» (пункт 28 Рішення). Верховний Суд вважає, що статтю 109 ЖК УРСР викладено саме в такій редакції з урахуванням економічної та соціальної ситуації в державі з метою захисту суспільних інтересів, зокрема незахищених верст населення, які в силу об`єктивних обставин мають ризики втратити право користування житлом. Разом з тим, відповідно до практики ЄСПЛ вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й обмеження мирного володіння майном, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07.07.2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07.10.2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Таким законом є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Продовжуючи далі про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (пункт 54 рішення від 09.11.1999 року у справі «Шпачек s.r.o.» проти Чеської Республіки» (Spacek s.r.o. v. the Czech Republic), заява № 26449/95. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (пункт 109 рішення від 05.01.2000 року у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96. Коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується. Сам факт того, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці (пункт 65 рішення від 17.02.2004 року у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98. У цьому зв`язку не можна недооцінювати завдання вищих судів у забезпеченні уніфікованого та єдиного застосування права (пункти 29-30 рішення від 24.03.2009 року у справі «Тудор Тудор проти Румунії» (Tudor Tudor v. Romania), заява № 21911/03, та пункти 34-37 рішення від 02.11.2010 року у справі «Стефаніка та інші проти Румунії» (Stefanica and Others v. Romania), заява № 38155/02. Законом України від 22.09.2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесені зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22.06.2016 року у справі № 6-197цс16, від 21.12.2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IVта статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Дійсно, внаслідок відмови в задоволенні позову про виселення, неволодіючий власник несе певні обмеження. Проте, держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, що забезпечені іпотекою. Суд звертає увагу на порушення прав нового власника майна, однак, в даному випадку, дотримуючись справедливого балансу інтересів сторін, не можна залишити поза увагою той факт, що позивач, набуваючи у власність спірну квартиру знав про наявні обтяження (арешт) на квартиру, був обізнаний щодо спору, а тому міг передбачати подальші наслідки придбання даного майна з електронних торгів. Позивач був обізнаний, що квартира перебувала в іпотеці, для забезпечення грошових зобов`язань [PERSON] , позивач міг дізнатися про наявність чи відсутність іншого житла у попереднього власника, про існуючі спори щодо даної квартири. Позивач надає суду докази та стверджує, що відповідач [PERSON] має у власності нерухомість, однак такі твердження є суб`єктивною думкою сторони, оскільки наявність нерухомості у відповідача-1 нічим не підтверджена, в наданій Інформаційній довідці з ДРРПНМ № 221251415 від 21.08.2020 року міститься лише запис 2013 року про державну реєстрацію обтяжень житлового будинку в с. Чубинці Сквирського району. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази про право власності [PERSON] на вказане майно, а також наявність іншого придатного для проживання житла у всіх відповідачів. Банк (Іпотекодержатель) при наданні згоди на реалізацію предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК УРСР, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення. Тобто новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення до банку про виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків. Лише за таких обставин, такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника. До аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 року у справі № 753/12729/15-ц. Зважаючи на викладене, суд не вбачає підстав для відступу від висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі №753/12729/15-ц. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для виселення відповідачів зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Outcome: dismissed