Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-08 00:00:00

10 грудня 2019 року [PERSON] звернулася до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовом, про стягнення з [PERSON] боргу за договором позики в сумі 21800 грн. В обґрунтування позову зазначила, що в березні 2017 року вона передала відповідачці гроші в сумі 20000 грн. для купівлі в ощадбанку, де працювала остання, долари США, які необхідні були для власних потреб. До лютого 2018 року [PERSON] долари США не придбала, а скористалася ними на власний розсуд. У лютому 2018 року відповідачка написала розписку про те, що отримала він неї гроші в сумі 20000 грн. і зобов`язується повернути у серпні 2018 року. В установлений строк відповідачка гроші не повернула. 05 листопада 2019 року позивачка звернулася з заявою до Очаківського ВП ГУНП в Миколаївській області про вчинення кримінального правопорушення за ч.1 ст.190 КК України. В ході досудового розслідування висновком експерта встановлено, що розписка написана саме [PERSON] 02 грудня 2019 року слідчим винесено постанову про закриття кримінального провадження за підставі ст. 110, 284 КПК України. Посилаючись на те, що [PERSON] порушила її майнові права позивачка просила стягнути з відповідачки борг з врахування 3% річних в сумі 21800 грн., а також судові витрати, що складаються з судового збору в сумі 768,40 грн. та витрат на правничу допомогу в сумі 3000 грн. У судовому засіданні 05 березня 2020 року позивачка та її представник - адвокат Афенді В.П. позов позовні вимоги підтримали у повному обсязі. В подальшому представник позивачки уточнив анкетні дані відповідачки, зазначивши, що остання навмисно у розписці зазначила неправильне по батькові, разом з тим, висновком експерта у рамках кримінального провадження встановлено, що розписка написана саме [PERSON] . В подальшому представник позивачки - адвокат Афенді В.П. у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачка [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Процесуальним правом надати відзив на позов або письмові пояснення по суті предмету спору не скористалася. Документів, що підтверджують поважність причин її відсутності суду не надано. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Суд на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду представника позивачки, вважає можливим ухвалити заочне рішення. Вислухавши пояснення представника відповідачки, дослідивши письмові матеріали, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що в лютому 2018 року між сторонами був укладений договір позики. В підтвердження зазначеного факту до матеріалів справи долучено оригінал розписки. За змістом розписки, [PERSON] позичила у [PERSON] 20 000 грн. які зобов`язалася повернути в серпні 2018 року. Вирішуючи цивільно-правовий спір, що переданий на розгляд суду, слід виходити з наступного. За змістом ст.ст. 11, 14, 15, 203-205, 207, 526, 610-611, 615 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені названими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків (зобов`язань) є договори, зміст яких не повинен суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення його учасників має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; він має бути вчиненим у формі встановленій законом і спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, та якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правомірний (дійсний) договір породжує для сторін цивільні обов`язки, які повинні виконуватися належним чином у межах та на умовах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання недопустима, якщо інше не передбачено умовами договору чи Законом. Кожна особа має право на захист, в тому числі і судовий, свого цивільного права чи інтересу у разі його порушення, у спосіб визначений цивільним кодексом України, або в інший, встановлений договором або законом, спосіб. Зазначене вище в повній мірі стосується і договорів позики. Відповідно до ст.ст. 1046, 1047-1051 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики потребує простої письмової форми і є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлено договором. При цьому, за ст. 545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, на вимогу боржника повинен видати йому розписку про одержання виконання частково або у повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документу кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним обов`язку і, навпаки, знаходження такого документу у кредитора - засвідчує факти невиконання боржником зобов`язання. При ухваленні рішення щодо укладення, умов та виконання позики, суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 77-80 ЦПК України про їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, згідно з ч. 4 ст. 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність позову є підставою для відмови у його задоволенні, а недоведеність заперечень - тягне за собою протилежний результат. Позивачкою, на підтвердження укладеного договору позики надано розписку, що написана від імені [PERSON] . Згідно висновку експерта від 17 жовтня 2019 року № 241, виконаного в рамках кримінального провадження № 12010150100000900, рукописні записи від імені [PERSON] в першій частині розписки про передачу [PERSON] та отриманням [PERSON] грошових коштів в сумі 20000 грн. , що починаються словами Розписка , Я, [PERSON] в марте месяце 2017… та закінчуються - "Деньги в налички 20 тис. получила [PERSON] " виконані [PERSON] . Підпис після рукописного запису " Деньги в налички 20 тис. получила [PERSON] ", виконаний ймовірно [PERSON] . Руокписний текст "[PERSON]" в кінці розписки про передачу [PERSON] та отриманням [PERSON] грошових коштів в сумі 20 тис. грн. виконаний [PERSON] . На переконання суду, розписка надана позивачкою є належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом існування між сторонами правовідносин, що виникли з договору позики, та доказом отримання відповідачем 200000 грн. за цим договором з огляду на те, що в розписці зазначено про отримання ним від позивача вказаних грошових коштів. Наявність оригіналу розписки у [PERSON] підтверджує факт існування невиконаного [PERSON] зобов`язання. Отже, встановлене свідчить про те, що між сторонами склались правовідносини з договору позики, який оформлений в простій письмовій формі, та зобов`язання за яким позичальником до теперішнього часу не виконано. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Згідно з положеннями ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Посилаючись на вказану норму закону, позивачка просить стягнути з відповідачки за прострочення виконання зобов`язання 3% річних станом на 10 грудня 2019 року в сумі 1800 грн. (20000:100Х3=600,00 грн. Х на три роки = 1800 грн.). Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання Разом з тим, суд не погоджується з нарахованою сумою 3% відсотків річних з огляду на наступне. Як вбачається з розписки відповідачки вона зобов`язалася повернути борг в серпні 2018 року. Тобто прострочення зобов`язання почалося з вересня 2018 року, а тому нарахування слід починати з вересня 2018 року по 10 грудня 2019 року. Формула для розрахунку 3% річних - (3% Х суму боргу Х кількість прострочених днів) / 365 (кількість днів у році). 3% Х 20000 Х 466 /365 = 766,03 грн. Таким чином, сума 3% річних, що підлягає стягненню з відповідачки складає 766 грн. 03 коп. Враховуючи викладене, а також ту обставину, що позивачка свій процесуальний обов`язок доказування виконала - надала суду розписку на підтвердження факту невиконання боржником своїх зобов`язань за договором позики, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та наявність підстав для його задоволення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, що складаються із суми судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду та витрат на правничу допомогу в сум 3000 грн. слід виходити з такого. При вирішенні вказаних вимог позивача суд застосовує такі норми права. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Відтак, право на правову допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції України та статтею 15 ЦПК України. Відповідно до ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Статтею 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено граничний розмір витрат на правову допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті12,46,56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення (правова позиція, викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.05.2018р.). Судом встановлено, що 04 грудня 2019 року між [PERSON] та адвокатом Афенді В.П. укладено угоду про надання правової допомоги (а.с.20). Згідно квитанції від 04 грудня 2019 року, [PERSON] сплачено адвокату 3000,00 грн. (а.с.20 зворотній бік). Таким чином, вимога позивачки про стягнення з відповідачки на її користь витрат на правничу допомогу є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням викладеного, а також того факту, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, суд стягує на користь позивачки сплачену нею суму судового збору в розмірі 731,90 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial