Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-15 00:00:00

05.09.2019 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позову позивач зазначає, що його 18 грудня 2017 року наказом ГУ НП в Київської області звільнено зі служби в поліції за п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" з 25 грудня 2017 р. на підставі Свідоцтва про хворобу від 12 грудня 2017 р. № 24/М/3в, яким встановлено, що захворювання позивача пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ. Позивачу встановлено ІІ групу інвалідності актом огляду МСЕК від 28 грудня 2017 р. № 1026567 та від 13 березня 2018 р. № 1026630. Позивач 10 квітня 2018 р. звернувся до начальника ГУ НП в Київській області із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності та надав всі передбачені документи. Листом відповідача від 10 липня 2018 р. повідомлено позивача, що згідно з протоколом засідання комісії Головного управління Національної поліції в Київській області з розгляду питань щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського від 3 липня 2018 р. № 17 матеріали позивача подано до Головного управління, проте у виплаті відмовлено у зв`язку з тим, що позивачем не надано повного переліку документів, визначених Порядком та умовами виплати одноразової грошової допомоги, що затверджені наказом МВС України від 11 січня 2016 р. № 4. Позивач, вважаючи вказану відмову протиправною, звернувся до суду. Київський окружний адміністративний суд рішенням від 20.12.2018 року у справі № 810/4253/18 адміністративний позов [PERSON] задовольнив частково. Визнав протиправним і скасував рішення комісії Головного управління Національної поліції в Київській області з розгляду питань щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського в частині відмови [PERSON] у нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги, прийняте на засіданні 3 липня 2018 року згідно з протоколом № 17. Визнав протиправним і скасував висновок Головного управління Національної поліції в Київській області від 03.07.2018 року щодо відмови в призначенні одноразової грошової допомоги позивачу. Зобов`язав Головне управління Національної поліції в Київській області повторно розглянути заяву [PERSON] щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням службових обов`язків, з урахуванням висновків суду, наведених у мотивувальній частині цього рішення. 24.05.2019 року на засіданні комісії, протокол №10, яке позивач отримав поштою 05.07.2019 року Головне управління Національної поліції в Київській області повторно відмовило позивачу у нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги з тих самих підстав, тобто без урахуванням висновків Київського окружного адміністративного суду. Через переживання, моральні страждання у позивача погіршився стан здоров`я, через що він потрапив до лікарні. За час лікування на купівлю лікарських препаратів ним було витрачено 7315,11 грн., що підтверджується фіскальними чеками та вважає саме цю суму матеріальним збитком. Також, позивач зазначає, що йому завдано і моральної шкоди, яка полягає у завданні душевних переживань та страждань внаслідок погіршення його стану здоров`я порушення його прав, яку він оцінює з урахуванням проведення обстежень, досліджень та лікування у розмірі 120000,00 грн. З огляду на зазначені обставини позивач просить суд захистити його конституційне право на компенсацію матеріальної та моральної шкоди, спричиненої незаконними діями та рішеннями посадових осіб ГУ НП в Київській області, стягнути з відповідачів на його користь 7315,11 грн. матеріальної шкоди та 120000,00 грн. моральної шкоди. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав в повному обсязі, просить задовольнити та не проводити фіксування судового засідання технічними засобами (а.с.127). Представник відповідача, в особі Головного Управління Національної поліції в Київській області, в судове засідання не з`явився, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову [PERSON] відмовити, посилаючись на його безпідставність, недоведеність та необґрунтованість, оскільки позивач не навів в позовній заяві фактів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди неправомірними діями посадових осіб ГУ НП в Київській області. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 20.12.2018 року адміністративний позов [PERSON] задоволено частково. Не погоджуючись з даним рішенням Головним управлінням подано апеляційну скаргу. Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.02.2019 року апеляційну скаргу повернуто скаржнику. В подальшому Головним управлінням подано касаційну скаргу. Постановою Верховного Суду від 11.09.2019 року касаційну скаргу Головного управління задоволено, справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду. Отже не зрозуміло якими саме діями Головне управління спричинило позивачу моральну та майнову шкоду, оскільки на даний час очікується розгляд справи в апеляційній інстанції. Враховуючи те, що позивачем належним чином не доведені факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача та вини останнього в її заподіянні, а також не надано доказів, з чого позивач виходив при оцінюванні шкоди, слід дійти висновку, що вимоги позивача є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Справу просили розглядати у відсутність представника відповідача (а. с. 71 - 75). Представник відповідача Державної казначейської служби України, в судове засідання не з`явився, про день, час і місце слухання справи повідомлявся належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями (а.с. 87,124, )заперечень щодо позову, відзиву та клопотань про відкладення справи до суду не направив, про поважність причин неявки суд не повідомив. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні судового засідання на підставі вимог ст. ст. 223,247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивача [PERSON] 18 грудня 2017 року наказом ГУ НП в Київської області звільнено зі служби в поліції за п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" з 25 грудня 2017 р. (а.с. 13 копія Трудової книжки позивача) на підставі Свідоцтва про хворобу від 12 грудня 2017 р. № 24/М/3в, яким встановлено, що захворювання позивача пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ. Позивачу встановлено ІІ групу інвалідності (а. с. 10 копія Посвідчення інваліда 2 групи) актом огляду МСЕК від 28 грудня 2017 р. № 1026567 та від 13 березня 2018 р. № 1026630, що також встановлено рішенням Київського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року (а. с. 19). Позивач 10 квітня 2018 року звернувся до начальника ГУ НП в Київській області із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності та надав всі передбачені документи. Листом відповідача від 10 липня 2018 року (а. с. 16) повідомлено позивача, що згідно з протоколом засідання комісії Головного управління Національної поліції в Київській області з розгляду питань щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги (а. с. 17,18 копія протоколу) в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського від 3 липня 2018 року № 17 матеріали позивача подано до Головного управління, проте у виплаті відмовлено у зв`язку з тим, що позивачем не надано повного переліку документів, визначених Порядком та умовами виплати одноразової грошової допомоги, що затверджені наказом МВС України від 11 січня 2016 року № 4. Позивач, вважаючи вказану відмову протиправною, звернувся до суду (а.с.16,17-18). Київський окружний адміністративний суд рішенням від 20.12.2018 року у справі № 810/4253/18 адміністративний позов [PERSON] задовольнив частково. Визнав протиправним і скасував рішення комісії Головного управління Національної поліції в Київській області з розгляду питань щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського в частині відмови [PERSON] у нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги, прийняте на засіданні 3 липня 2018 року згідно з протоколом № 17. Визнав протиправним і скасував висновок Головного управління Національної поліції в Київській області від 03.07.2018 року щодо відмови в призначенні одноразової грошової допомоги позивачу. Зобов`язав Головне управління Національної поліції в Київській області повторно розглянути заяву [PERSON] щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням службових обов`язків, з урахуванням висновків суду, наведених у мотивувальній частині цього рішення (а.с.19-25). Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 24.05.2019 року на засіданні комісії, протокол №10, яке позивач отримав поштою 05.07.2019 року Головне управління Національної поліції в Київській області повторно відмовив йому у нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги з тих самих підстав, тобто без урахуванням висновків Київського окружного адміністративного суду (а.с.36-37). Через переживання, моральні страждання у позивача погіршився стан здоров`я, через що він потрапив до лікарні. За час лікування на купівлю лікарських препаратів ним було витрачено 7315,11 грн., що підтверджується фіскальними чеками (а.с.39-40,42). Як зазначав позивач він відчув гостре почуття несправедливості через нездатність держави в особі Головного управління Національної поліції в Київській області захистити його права, змусили його відчути власну незахищеність в сучасних реаліях, відчуття пригніченості та непотрібності державі завдали моральної шкоди та душевних страждань. Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. У силу з ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. У п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року № 6, судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Позивачем надано суду фіскальні чеки на оплату ним лікарських препаратів та надані йому медичні послуги на загальну суму 7315,11 грн. Враховуючи, що позивачу [PERSON] неправомірними діями відповідача завдано матеріальної шкоди на загальну суму 7315,11 грн., яка не відшкодована, суд дійшов до переконання, що з відповідача слід стягнути на користь позивача завдану матеріальну шкоду. Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів такого захисту, відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, є відшкодування моральної (немайнової) шкоди, що гарантується в першу чергу Конституцією України, а також Цивільним Кодексом і відповідними законами України. Відповідно до положень ч. 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода може бути відшкодована (компенсована) будь-яким способом. Найбільш розповсюдженим способом компенсації моральної шкоди є грошова компенсація. Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, заподіяна фізичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Пунктом 3 Постанови Пленум Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 р. № 4 (далі - Постанова № 4) встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з вимогами пунктів 4, 5 Постанови № 4 визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як убачається із п. 9 Постанови № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Позивачем надано докази погіршення здоров`я внаслідок моральних чи фізичних страждань (а.с. 38,41), розрахунок суми матеріальної та моральної шкоди (а.с. 58-60). Ураховуючи викладене, суд вважає, що встановлені обставини свідчать про надмірну тривалість у справі та порушення прав [PERSON] щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги, що призвела до його моральних страждань, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю заявляти неодноразові вимоги до органів виконати їх посадові обов`язки; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; перебуванні у напруженому психологічному стані. Суд вважає, що внаслідок подій, які призвели до порушення цивільних прав, позивач вочевидь зазнав болю та страждань, і таку шкоду не може бути виправлено самим лише встановленням факту порушення. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здоров`я, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд, враховуючи принципи розумності та справедливості, вважає справедливим присудити позивачеві у відшкодування моральної шкоди 120000,00 грн. Оцінивши усі обставини цієї справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для покладення на державу, яка є відповідальною за ефективність тієї системи органів, що створені нею для виконання тієї чи іншої функції, обов`язку відшкодувати позивачу завдану йому моральну шкоду. Крім того, суд вважає необхідним уточнити реквізити рахунку, з якого здійснюється списання коштів на користь позивача, зазначивши що відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України здійснюється шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. Судові витрати слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved