Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рівненського міського суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа на стороні позивача Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської Ради про позбавлення батьківських прав. Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що [PERSON] є її донькою, у неї є дочка [PERSON], [INFO], [PERSON] самоусунулась від виконання батьківських обов'язків впродовж багатьох років, мати жодного разу не з'явилась до школи доньки, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, зловживає алкогольними напоями та веде аморальний спосіб життя. Внучка знаходиться на її повному утриманні і вихованні, зареєстрована та проживає разом з нею. Просить суд, позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно її доньки - [PERSON]. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала повністю. Додатково пояснила, що рішенням Рівненського міського суду від 20.05.2016 року [PERSON] визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS], внаслідок відсутності понад один рік без поважних причин із зняттям її з реєстрації за вказаною адресою. Мати не цікавиться вихованням дитини, не виконує своїх батьківських обов'язків, а отже є всі підстави позбавити її батьківських прав. Просить позов задоволити. Відповідач будучи належним чином повідомлена про місце, дату та час розгляду справи у судове засідання не з'явилася, клопотань про розгляд справи за її відсутності до суду не надіслала. Суд, враховуючи, що позивач не заперечує щодо розгляду справи за відсутності відповідача, вважає можливим розгляд справи провести у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів з постановленням заочного рішення у справі, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник органу опіки та піклування служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради Самолюк І.Р. в судовому засіданні просила прийняти до уваги висновок органу опіки та піклування, оскільки питання про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно доньки [PERSON], розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Рівненської міської ради. Наказом по службі у справах дітей № 87-осн від 30.06.2017 малолітня [PERSON] тимчасово влаштована в сім'ю бабусі, [PERSON] 18 липня 2017 року був здійснений телефонний дзвінок до [PERSON] і їй було повідомлено про те, що її буде позбавлено батьківських прав стосовно доньки [PERSON], на що остання не заперечувала та погодилась. Комісія з питань захисту прав дитини, як консультативно-дорадчий орган при виконавчому комітеті Рівненської міської ради прийняла рішення про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно доньки, [PERSON], [INFO], оскільки [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. На даний час дитина проживає разом з бабусею [PERSON] за адресою: [ADDRESS], у квартирі створені всі належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини. Не заперечила проти задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника третьої особи, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши наявні у матеріалах справи докази, дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є матірю [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим 08.06.2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, актовий запис №1122. Під час реєстрації дитини у відділі РАЦСу Рівненського міського управління юстиції дані про батька дитини вказані за заявою матері, на підставі ч. 1 ст. 135 СК України, відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію народження згідно з частиною першою ст. 135СК України, який видано Рівненським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області. Згідно висновку органу опіки та піклування вбачається, що малолітня [PERSON] проживає з бабусею та дядьком за адресою [ADDRESS] [PERSON] має окрему кімнату. В помешканні створені всі належні умови для проживання, виховання і розвитку дитини. Згідно характеристики ЗОШ № 3 Рівненської міської ради зазначено, що [PERSON] навчається у школі з 1 класу. Вихованням дитини займається бабуся, [PERSON], систематично відвідує батьківські збори та приділяє їй належну увагу. З оглянутого в судовому засіданні акту матеріально-побутових умов проживання від 23.02.2016 року вбачається, що бабусею, [PERSON] створені всі необхідні умови для проживання, навчання та виховання дівчинки. Питання позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно доньки [PERSON] розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Рівненської міської ради 26 липня 2017 року. Комісія, як консультативно-дорадчий орган при виконавчому комітеті Рівненської міської ради прийняла рішення про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно доньки, [PERSON], [INFO]. В судове засідання відповідач не з'явилася, своїх пояснень не надала. На комісію з питань захисту прав дітей відповідач [PERSON] також не з»явилася. Такі дії відповідача свідчать про відсутність інтересу до дитини. Статтею 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до вимог частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. За змістом позовної заяви підставою для позбавлення відповідача батьківських прав є її ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Вирішення питання про позбавлення відповідачів батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Відповідно до статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов'язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України "Про міжнародні договори" від 29 червня 2004 року №1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України"). Під час розгляду справи суд дійшов висновку, що таке втручання спрямоване на захист прав і свобод неповнолітньої [PERSON], відповідно, воно має законну мету у значенні пункту 2 статті 8 Конвенції. Статтею 9 Конвенції встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Як передбачено статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до вимог статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Аналізуючи вимоги та положення згаданого законодавства, суд визнає, що при вирішенні питань, які стосуються дитини, в тому числі і щодо позбавлення батьківських прав її батьків, в першу чергу мають бути враховані інтереси дитини. Відповідно до роз'яснень, викладених в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Водночас, суд дійшов висновку, що зазначені обставин, які підпадають під визначення дій особи, як "ухилення від виконання батьківських обов'язків" не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації. Матеріалами справи підтверджується, що відповідач [PERSON] протягом тривалого часу не приймає участі у житті доньки, не відвідує її, не цікавиться її здоров'ям, не надає їй матеріального утримання, не приймає участі в навчально-виховному процесі доньки. За вказаних обставин, враховуючи викладене вище, суд дійшов переконливого висновку про ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов'язків, що є правовою підставою для позбавлення її батьківських прав. Суд переконаний в тому, що в даному випадку позбавлення батьківських прав матиме позитивний вплив на подальше життя дитини. При вирішенні спору суд погоджується з висновком органу опіки та піклування від № 08-1224 від 31.07.2017 року про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно доньки, [PERSON], оскільки він є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини. Одночасно, суд вважає за необхідне роз'яснити відповідачу у справі зміст статті 169 СК України, що мати, батько позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Відповідно до ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів, суд виходить з фактичних обставин справи та враховує, що відповідач є повнолітньою, працездатною особою, що здатна своєю працею заробляти собі на життя та враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші. На підставі встановлених і наведених судом фактів, а також з метою недопущення погіршення матеріального становища дитини та одночасно відповідача, суд із урахуванням, положень ст. ст. 141, 180, 182, 183 СК України, приходить до висновку про доцільність стягнення аліментіву у твердій грошовій сумі в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Такий розмір аліментів, суд вважає реально можливим для їх сплати та буде відповідати інтересам дитини, а також засадам розумності та справедливості. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, підлягають також стягненню з відповідача на користь позивача 640,00 грн. сплаченого судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved