Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, вимоги за яким уточнила шляхом подання позовної заяви від 10.11.2020 року, в якому зазначила, що [INFO] помер її батько [PERSON] , який на день смерті був зареєстрований та проживав по [ADDRESS] . Разом з ним була зареєстрована та проживала дружина - [PERSON] , яка померла [INFO] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 26.01.2018 року виданого Коростенським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Житомирській області. Після смерті матері, [INFO] , вона звернулась до Коростенської районної державної нотаріальної контори де було заведено спадкову справу №127/2018. Житловий будинок в якому проживала на день смерті мати, згідно книги №4 погосподарського обліку за 2006 рік, особовий рахунок № [NUMBER] , що розташований за адресою: [ADDRESS] , належав чоловікові спадкодавиці - [PERSON] , спадщину після смерті якого прийняла [PERSON] , так як проживала та була зареєстрована з ним на день смерті у вказаному будинку, але не оформила своїх спадкових прав на спадкове майно. Державна реєстрація права власності даного житлового будинку до 01.01.2013 року не проводилась, про що свідчить довідка КП «Коростенське МБТІ» №351 від 05.11.2018 року. Факт прийняття спадщини після смерті [PERSON] його дружиною [PERSON] підтверджується спільною реєстрацією та проживанням з померлим, що підтверджується довідкою Стремигородської сільської ради Коростенського району, Житомирської області №281 від 29.05.2018 року. 27.02.2020 року отримано роз`яснення Коростенської районної державної нотаріальної контори за №286/02-14 щодо неможливості видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] , який належав [PERSON] - чоловіку [PERSON] , який помер [INFO] , з тих підстав, що відсутній правовстановлюючий документ на будинок, а довідка сільської ради про належність будинку [PERSON] , не є правовстановлюючим документом, який посвідчує право власності. Одночасно зазначено про те, що відповідно до поданих документів неможливо встановити родинні відносини між [PERSON] та [PERSON] із-за розбіжностей написання прізвищ у свідоцтвах про смерть, де зокрема зазначено « [PERSON] » та « [PERSON] ». Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було укладено 29.11.1956 року, актовий запис «22», прізвище дружини та чоловіка зазначено « [PERSON] », отже, зазначення прізвища « [PERSON] » є помилкою. Вищенаведене позбавляє можливості реалізації спадкових прав в органах нотаріату. Рішенням суду просить встановити юридичний факт, що [PERSON] , яка померла [INFO] , дійсно доводиться дружиною [PERSON] , який помер [INFO] . Одночасно просить визнати за [PERSON] , [INFO] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який належав [PERSON] , померлому [INFO] , чоловікові [PERSON] , яка прийняла спадщину після його смерті, але не оформила своїх спадкових прав. Сторона позивача в судовому засіданні 09.10.2020 року позовні вимоги підтримала і просила задовольнити. 11.11.2020 року до суду подано заяви про подальший розгляд справи у відсутності сторони позивача. Представник Стремигородської сільської ради Коростенського району Житомирської області подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Відзив на позов у встановлений судом строк не подав. Допитана в судовому засіданні 09.10.2020 року свідок [PERSON] показала, що їй достовірно відомо, що [PERSON] та [PERSON] були подружжям. Аналогічні показання дав свідок [PERSON] в судовому засіданні 29.10.2020 року. Вислухавши пояснення сторони позивача, свідків, проаналізувавши їх в сукупності з матеріалами справи встановлено наступне. Судом встановлено, що [INFO] у віці 76 років в с.Майданівка Коростенського району Житомирської області помер [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого 17.11.2006 року. [INFO] у віці 80 років у м.Коростень Житомирської області померла [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого 26.01.2018 року. З довідки Стремигородської сільської ради слідує, що [PERSON] , 1930 року народження, станом на день смерті, тобто на [INFO] , був зареєстрований та проживав по [ADDRESS] . Разом з ним проживала та була зареєстрована дружина [PERSON] , 1933 року народження. Державна реєстрація права власності на вказаний будинок не проводилась, про що свідчить довідка КП "Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації" Житомирської обласної ради №351 від 05.11.2018 року. Відомості про вказане нерухоме майно містяться у погосподарській книзі №2, особовий рахунок № [NUMBER] за 2016-2018 роки. Станом на 16.11.2006 року вказаний житловий будинок рахувався за [PERSON] згідно запису в погосподарській книзі №4 за 2006 рік. Рік побудови будинку 1968. Інвентаризація будинку проводилась 05.11.2018 року. Позивач, як дочка [PERSON] , є спадкоємцем першої черги по закону, що стверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] , виданого 19.10.1957 року. Зі змісту вказаного документа слідує, що батьком позивача зазначено [PERSON] . Зміна прізвища позивача відбулась при укладенні шлюбу, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданого 21.10.1978 року та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища. Частиною 1 ст. 1268, ч.1 ст.1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно вимог частини 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частиною 3 ст.1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. За заявою позивача Коростенською районною державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №127/2018 щодо майна [PERSON] та 14.12.2019 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на земельні ділянки. У видачі свідоцтва про право власності на житловий будинок [ADDRESS] позивачу відмовлено, що стверджується листом №286/02-14 від 27.02.2020 року. Причиною неможливості видачі свідоцтва про право на спадщину на вказане майно зазначено відсутність правовстановлюючого документу, а також розбіжність зазначення прізвищ спадкодавців у свідоцтвах про смерть. На час розгляду справи можливість державної реєстрації права власності за спадкодавцем втрачена, що перешкоджає позивачу реалізувати свої спадкові права. З роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, викладених у Інформаційному листі від 16.05.2013 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" слідує, що державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 року №56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року №7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність). Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1). Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. В разі неможливості отримання свідоцтва про право на спадщину в органах нотаріату особа не позбавлена можливості звернення до суду з відповідними позовними вимогами. Як встановлено, перешкодою позивачу в реалізації спадкових прав в органах нотаріату є відсутність правовстановлюючого документа на житловий будинок та розбіжність в написанні прізвища спадкодавців у свідоцтвах про смерть, у зв`язку з чим позивач просить встановити факт перебування в шлюбі [PERSON] з [PERSON] . В частині 1 статті 315 ЦПК України наведено перелік фактів, що мають юридичне значення, які встановлюються судом. Частиною 2 вказаної норми закону передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Встановлення факту перебування осіб в шлюбі, про встановлення якого подана заява, має для позивача юридичне значення, оскільки в позасудовому порядку внести виправлення в актовий запис про шлюб та отримати інше свідоцтво про смерть, позивач позбавлена можливості, що впливає на реалізацію спадкових прав. Суд не виключає того, що розбіжність в написанні прізвища подружжя могла виникнути внаслідок технічної помилки при перекладі прізвища з російської на українську мову при отриманні спадкодавцем позивача документа, який посвідчує особу (паспорта). Показаннями свідків та довідкою органу місцевого самоврядування підтверджено статус померлих [PERSON] та [PERSON] відносно один одного та їх спільне проживання саме як подружжя, що одночасно вказує на те, що на підставі ч. 3 ст.1268 ЦК України [PERSON] є такою, що прийняла спадщину після смерті свого чоловіка. Враховуючи наведене наявні підстави для задоволення позову.

Outcome: approved