Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовною заявою до відповідачів Територіальної громади м. Чернівці в особі Чернівецької міської ради, [PERSON] , треті особи, що не заявляють самостійних вимог відносно предмету спору, на стороні відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, мотивуючи позовні вимоги тим, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] За життя ним була приватизована земельна ділянка площею 0,0438 га, цільове призначення якої: для обслуговування житлового будинку і господарських будівель по [ADDRESS] . В силу особливостей розташування земельної ділянки житлового будинку [ADDRESS] , який знаходиться у спільній частковій власності, інша частина земельної ділянки в розмірі 0,0281 га була передана у спільну сумісну власність [PERSON] та іншому співвласнику будинку [PERSON] , про що зазначено у Державному акті витягу з рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 03.05.2000 р. Після смерті чоловіка [PERSON] вона з метою оформлення спадщини звернулася до державного нотаріуса Першої чернівецької державної нотаріальної контори, спадкова справа №626/2016/. 09.11.2016 року Першою чернівецькою державною нотаріальною конторою їй видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 10/100 часток будинковолодіння [ADDRESS] . Щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, вказує, що 21.11.2016 року Першою Чернівецькою державною нотаріальною конторою їй було відмовлено у вчиненні цієї нотаріальної дії, оскільки частина земельної ділянки площею 0,0281 га перебуває у спільній сумісній власності з іншим співвласником та у ній не визначені частки та таким, співвласником земельної ділянки площею 0,0281 га., на час видачі Державного акту на право приватної власності на землю значилася [PERSON] , яка була власником 20/100 часток будинковолодіння по [ADDRESS]. Внаслідок відчуження [PERSON] . 20/100 часток будинковолодіння по [ADDRESS] новими власниками нерухомого майна на даний час є треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] Проте земельна ділянка у розмірі 0,0281 га, яка є предметом спору, надалі залишилася у спільній сумісній власності [PERSON] та [PERSON] , відповідно до інформаційної довідки департаменту МК та ЗВ Чернівецької міської ради № В-2900/0-04/01 від 11.05.2018 р. Об`єктом спадкування являється 1/2 частка земельної ділянки, площею 0,0281 га, вартістю 89510,00 грн., розташованої по [ADDRESS], що перебувала у спільній сумісній власності [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] , яка на даний час є співвласником цієї земельної ділянки та останньою, внаслідок відчуження своєї частки у будинку змінила своє місце проживання. Зазначає, що вона зверталася до Шевченківського районного суду м. Чернівців із позовом до [PERSON] про визначення часток у спільній сумісній власності та припинення права спільної сумісної власності та на підставі рішенням Шевченківського районного суду від 15.02.2018 року, у позові їй було відмовлено з огляду на те, що вона не є власником спірної земельної ділянки, а крім того, в рішення вказувалося, що суд не вправі визнавати право власності на земельну ділянку за особою, яка померла. Вважає, що її невизнане право на отримання спадщини не реалізовано, оскільки попереднім представником її інтересів неправильно визначено характер спірних правовідносин, через що вона не може оформити спадкові права на спірне майно. Посилаючись на норми законодавства, просить визначити частки співвласників земельної ділянки по [ADDRESS] : [PERSON] , який помер [INFO] у м. Чернівці, [PERSON] становлять по Ѕ ідеальній частці. В порядку спадкування за законом визнати право власності за нею, [PERSON] на спадкове майно у вигляді Ѕ земельної ділянки 0,0281 га, розташованої в [ADDRESS] . 18.05.2018 року позивачем [PERSON] подано до суду позовну заяву (в новій редакції), у якій просить визнати за нею право приватної власності на спадкове майно у вигляді 1/2 частки земельної ділянки площею 0, 0281 га, цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, розташованої по [ADDRESS] , що належала на праві спільної сумісної власності за життя [PERSON] , який помер [INFO] . 14.12.2018 року позивач [PERSON] подала до суду заяву в якій змінила позовні вимоги, та просить, в порядку спадкування за законом, визнати за нею, право приватної власності на спадкове майно у вигляді Ѕ частки земельної ділянки площею 0,0281 га цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, розташованої по [ADDRESS] , що належала на праві спільної сумісної власності, [PERSON] який помер [INFO] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, надавши право представляти її інтереси представнику, адвокату Валешній О.А., яка в судовому засіданні, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві та просила позовні вимоги задовольнити. Відповідач представник Територіальної громади м. Чернівці в особі Чернівецької міської ради Осовська М.М. в судове засідання не з`явилася, про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, подала заяву якою просила справу розглянути в її відсутність, не заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила ухвалити рішення згідно з чинним законодавством (а.с.45). Треті особи, що не заявляють самостійних вимог відносно предмету спору, на стороні відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомили; від третьої особи, що не заявляє самостійних вимог відносно предмету спору, на стороні відповідачів [PERSON] через канцелярію суду поступила заява з клопотанням, яким просила залишити без розгляду позовну заяву (а.с.42). Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог відносно предмету спору, на стороні відповідача [PERSON] , адвокат Ткачук О.С. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що Ѕ частки земельної ділянки площею 0,0281 га за адресою: [ADDRESS] належить третім особам, що не заявляють самостійних вимог відносно предмету спору, на стороні відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] після придбання її у громадянки [PERSON] , які в даному судовому процесі мали би бути відповідачами. Вважає, що позивач мала би звернутися до суду із позовом про визначення часток у спільній сумісній власності на спірну земельну ділянку, як роз`яснено постановою державного нотаріуса Першої Чернівецької державної нотаріальної контори Голобородько В.О. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21.11.2016 року та просив в задоволенні позову відмовити Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України", суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У справі Bellet v. France, Суд зазначив, що"стаття 6 § 1 Конвенції, містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом, належними і допустимими доказами, встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] 28.04.1995 року; шлюб зареєстровано 03.09.1992 року з громадянином [PERSON] , 1950 року народження, у відповідності до паспорта громадянина України (а.с.6). Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу, [PERSON] та громадянин [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб 03.09.1992 року, актовий запис №1368, прізвища чоловіка та дружини після укладення шлюбу [PERSON] (а.с.7). [INFO] помер чоловік позивача - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.8). З Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі, спадкова справа №59631679 спадкодавця [PERSON] зареєстрована 11.10.2016 року Першою чернівецькою державною нотаріальною конторою (а.с.9). Управління Держгеокадастру у м. Чернівці Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області 15.02.2016 року надали Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , власники [PERSON] , [PERSON] - 89510,00 грн. (а.с.10). Згідно Державного акта на право приватної власності на землю, виданого громадянину [PERSON] який мешкає за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення Чернівецької міцської ради народних депутатів 03.05.2000 року №3379 передано у приватну власність земельна ділянка площею 0,0438 га в межах згідно з планом; 0,0281 га - спільна сумісна власність. Земельна ділянка розташована на території [ADDRESS] , призначення: обслуговування житлового будинку та господарських будівель (а.с.12-14). Позивач [PERSON] , є спадкоємцем майна померлого чоловіка [PERSON] , а саме: 10/100 (десяти сотих) часток будинковолодіння, що складається з двох житлових будинків літ.А. та літ.Г, розташованого за адресою [ADDRESS] у відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.15). У відповідності до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, позивач [PERSON] є власником 10/100 будинковолодіння, що складається з двох житлових будинків літ.А та літ.Г, форма власності приватна, вид спільної власності спільна часткова (а.с.16). Із Витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно №25948456 вбачається, що власниками будинковолодіння що складається з двох житлових будинків літ.А та літ.Г є [PERSON] , форма власності приватна спільна сумісна, частка 20/100, [PERSON] , форма власності приватна спільна сумісна, частка 60/100 (а.с.17). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21.11.2016 року відмовлено спадкоємцю [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,0281 га, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] та перебуває у спільній сумісній власності (а.с.11). Відповідно до повідомлення Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин від 11.05.2018 року на запит адвоката, рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 03.05.2000 №337/9 громадянам [PERSON] та [PERSON] передано у приватну власність земельні ділянки згідно з розробленим проектом розподілу на [ADDRESS] . На підставі цього рішення громадянину [PERSON] видано державний акт на право приватної власності на землю від 27.06.2000 р. №6203 на земельні ділянки площею 0,0438 га та 0,0281 га - спільна сумісна власність для обслуговування житлового будинку та господарських будівель на [ADDRESS] . Відповідно до вищезазначеного рішення громадянці [PERSON] видано державний акт на право приватної власності на землю від 27.06.2000 р. №6202 на земельні ділянки площею 0,0281 га та 0,0281 га - спільна сумісна власність для обслуговування житлового будинку та господарських будівель на [ADDRESS] (а.с.36). Із свідоцтва про право власності на нерухоме майно вбачається, що власниками будинковолодіння, що складається з частини двох житлових будинків літ.А та літ.Г, власниками якого є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , форма власності приватна спільна сумісна, частка складає 20/100 (а.с.37). У відповідності до довідки ПП «Регіон-Центр» №2777 від 20.07.2018 року, позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.62), відповідно до довідки №2801 від 23.07.2018 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як співвласники, [PERSON] як дочка (а.с.63). Відповідно до карточки прописки [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 64), а у відповідності до поквартирної карточки, за адресою [ADDRESS] проживали: - сім`я [PERSON] (а.с.65), яка зареєстрована за даною адресою у відповідності до паспорта громадянина України ( а.с.66). З спадкової справи №626/2016 до майна померлого [PERSON] з витребуваної відповідно до ухвали суду від 24.07.2018 року та дослідженої в судовому засіданні, вбачається, що у провадженні Першої Чернівецької державної нотаріальної контори з 11.10.2016 року перебуває спадкова справа, станом на даний час провадженням не закінчена (а.с.76-112). Крім того, згідно копії актового запису №1638 від 31.10.1997 року, складеного Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, [PERSON] одружився з громадянкою [PERSON] , її прізвище після одруження [PERSON] (а.с.134). Згідно повідомлення Головного Управління пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 12.11.2018 року та Центральної бази даних одержувачів пенсій інформаційного центру персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України громадянка [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ), перебуває на обліку як одержувач пенсії в Шевченківському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України м. Запоріжжя, адреса реєстрації: 69118 м. Запоріжжя вул. Автозаводська, 6 «А»/32 (а.с.136). Відповідно до ст. 90 ЗК України, власник земельної ділянки має право передавати її у спадок. Спеціальною нормою, що визначає специфіку правового режиму земельної ділянки в спадкових правовідносинах регулюється ст. 1225 ЦК України, якою визначено «право на земельну ділянку» і «право власності на земельну ділянку».. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ЗК України, земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Згідно п. в ч. 2 ст. 89 ЗК України, у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки, зокрема співвласників жилого будинку. Частинами 3,4,5 зазначеної статті передбачено, що, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Статтею ч. 1 ст.369, ч. 1,2 ст.372 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до роз`яснень, які містяться вп.21Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»,якщо до вирішення спору між співвласниками житлового будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач, слід виходити з розміру його частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Отримання у спадок спадкоємцями земельних ділянок здійснюється без зміни їх цільового призначення. Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємці набувають права та обов`язки на земельну ділянку в тому обсязі, в якому вони були у спадкодавця, крім обмежень, установлених законом. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Якщо майно було зареєстроване за одним із подружжя, то фактично спадкоємці мають право на спадкування частки померлого у такому майні. Відповідно до ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Статтею 1297 ЦК України, спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно. Відповідно до роз`яснень, що містяться в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем Державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз`яснень, викладених в пунктах 10, 11 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7, про те, що відповідно до статті 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення), при підтвердженні цього права спадкодавця Державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Вимогами ст. 125 ЗК України України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується Державним актом, а також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; свідоцтвом про право на спадщину (ч. 1 і ч. 2 ст. 126 ЗК України). Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Порядок спадкування частки померлого у спільній власності з іншими особами визначений Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року. З Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року вбачається, що поділ частки померлого у спільному сумісному майні можливий лише за умови наявності згоди іншого з подружжя. Будь-якої іншої процедури дана інструкція не передбачає. В свою чергу норма Цивільного кодексу України, яка регулює дане питання, встановлює правило спадкоємців на частку у спільному сумісному майні (ст. 1226 ЦК України), яким визначено також, що перш, ніж звертатись до суду з позовом про визнання прав спадкоємця на частину майна, яке перебуває у спільній сумісній власності, спадкоємець зобов`язаний звернутись з письмовою заявою до нотаріуса про видачу свідоцтва на частку майна у спільній сумісній власності та отримати постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій. У відповідності до роз`яснень, що містяться в інформаційному листі Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутись з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності, тобто, після отримання від нотаріуса постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій щодо видачі свідоцтва на частку у спільному сумісному майні спадкоємець може звернутись до суду і просити визначити частку померлого у спільній сумісній власності та відповідно визначити свою частку в такому майні. Згідно ст. 67 Закону України «Про нотаріат», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Відповідно до аналізу змісту пунктів 4 та 6 глави 1 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після визначення (виділення) частки померлого у спільному майні. Таким чином, при спадкуванні майна, яке перебуває у спільній сумісній власності, істотне значення має визначення розміру часток кожного співвласника. Судом установлено і вбачається із свідоцтва про право на спадщину за законом, що спадкоємцем майна [PERSON] , 1950 року народження , який помер [INFO] , є його дружина, позивач [PERSON] , [INFO] . Спадщина на яку видано свідоцтво складається з 10/100 часток будинковолодіння, що складається з двох житлових будинків літ.А та літ.Г, за адресою [ADDRESS] (а.с.95). Витягом з державного земельного кадастру на земельні ділянки кадастровий номер [NUMBER] ; кадастровий номер [NUMBER] ; кадастровий номер [NUMBER] по [ADDRESS] належала [PERSON] , на підставі рішення органу виконавчої влади від 03.05.2000 року №337/9, документ, що посвідчує право - Державний акт від 27.06.2000 року [NUMBER] (а.с.100-108). Із матеріалів спадкової справи № 626/2016 до майна померлого [INFO] року [PERSON] , дослідженої в судовому засіданні вбачається, що 11.10.2016 року до Першої Чернівецької державної нотаріальної контори звернулась позивач [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка - [PERSON] , який помер [INFO] . Інших спадкоємців за законом першої черги спадкування не має. Так, відповідно до поданих спадкоємцем, позивачем [PERSON] документів до складу спадкового майна входять і земельні ділянки, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , та належали померлому чоловіку позивача - [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю ( [NUMBER] ), виданого Чернівецькою міською радою 27.06.2000 року. Згідно експлікації меж земельної ділянки в натурі на місцевості вбачається чотири земельні ділянки; три із яких перебували в особистій власності [PERSON] (кадастрові номери - [NUMBER] ; - [NUMBER] ); проте, щодо четвертої земельної ділянки, площею 0,0281 га у вказаному Державному акті вказано, що вона перебуває у спільній сумісній власності. При цьому, співвласники вказаної спірної земельної ділянки в державному акті, не зазначені. Розпорядження майном, що перебуває у спільній сумісній власності, за загальним правилом, здійснюється за згодою всіх співвласників. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Без звернення спадкоємців до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину збільшується ймовірність порушення прав інших осіб, спадкоємців за заповітом, спадкоємців, які прийняли спадщину (п.3.1. Інформаційного листа ВССУ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 ). З з`ясованих в судовому засідання обставин, за життя чоловік позивача [PERSON] , як учасник спільної сумісної власності на земельну ділянку, не визначив свою частку у спільній сумісній власності і не виділив її в натурі. Документів, які б стверджували, що між співвласниками вказаної земельної ділянки була домовленість про визначення (виділення) часток із спільної сумісної власності, спадкоємець [PERSON] не надала. В судовому засіданні представнику позивача в інтересах [PERSON] були роз`яснені процесуальні права, однак вимоги про визначення часток в праві спільної сумісної власності позивачем заявлено не було, так як право вирішення питання щодо визначення розміру часток у спільній сумісній власності перейшло до спадкоємців померлого, зокрема до позивача [PERSON] , оскільки, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників, у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду, передбачено ст.ст. 368, 370 ЦК України. При цьому, суд звертає увагу, що позивачу, як спадкоємцю після смерті її чоловіка [PERSON] - [PERSON] процедура звернення до суду з питання визначення (виділення) частки померлого у спільній сумісній власності на земельну ділянку було роз`яснено і нотаріусом, що вбачається з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21.11.2016 року (а.с.119); проте, позивачем залишено без уваги постанову державного нотаріуса Першої Чернівецької державної нотаріальної контори Голобородько В.О. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21.11.2016 року (а.с.119). Проте, як встановлено судом в судовому засіданні та вбачається із пояснень представника третьої особи, що не заявляє самостійних вимог відносно предмету спору, на стороні відповідача [PERSON] , адвоката Ткачука О.С. - Ѕ частки земельної ділянки площею 0,0281 га за адресою: [ADDRESS] належить третім особам, що не заявляють самостійних вимог відносно предмету спору, на стороні відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] Як було установлено в засіданні і підтверджено представником позивача Валешною її довірителька позову до останніх про визначення часток у спільній сумісній власності на спірну земельну ділянку, не подавала і дане питання з співвласниками не погоджувала. Спірна земельна ділянка є невід`ємною частиною нерухомого майна у виді житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , які в свою чергу були набуті тими самими особами і за тих самих фактичних обставин, а отже суд зобов`язаний вирішити відповідне питання, таким чином остаточно вирішуючи спір, що виник між сторонами. Щодо належності земельної ділянки до спільної сумісної власності сторонами надані пояснення та докази, тобто дане питання було досліджено під час розгляду справи. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення), при підтвердженні цього права спадкодавця Державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Законодавцем визначено, що в аспекті дослідження спадкування земельної ділянки особливе місце посідає питання правового режиму спадкування земельної ділянки, враховуючи принцип «право слідування». Цей принцип лежить в основі норм як земельного (ст. 120 ЗК України), так і цивільного (ст. 377 ЦК України) законодавства, а в частині спадкування земельних ділянок - ст. 1225 ЦК України. Реалізуючи принцип «право слідування» в спадкових правовідносинах, законодавець установлює правовий режим пріоритету прав власника-спадкоємця житлового будинку, будівлі або споруди над правами власника земельної ділянки. Сутність спадкування за принципом «право слідування» полягає в тому, що до спадкоємця житлового будинку, будівлі, споруди переходить речове або зобов`язальне право користування на земельну ділянку на тих же умовах і в тому ж обсязі, що було в попереднього землекористувача спадкодавця. Як визначено в ч. 2 п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 № 7, суд може не визнати угоду про порядок користування земельною ділянкою, коли дійде висновку, що угода явно ущемляє законні права когось зі співвласників, позбавляє його можливості належно користуватися своєю частиною будинку, фактично виключає його з числа користувачів спільної земельної ділянки, суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам. При цьому також слід мати на увазі, що учасник спільної часткової власності на земельну ділянку незалежно від наявності договору про спільну часткову власність може звернутися до суду з метою встановлення порядку володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою. Договір про спільну часткову власність про визначення порядку володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою укладається виключно у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Зазначена позиція суду узгоджується із роз`ясненнями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 (п.3.5), що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності:- ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; - виготовлення технічної документації на земельні ділянки; - визначення меж земельної ділянки в натурі; - погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; - одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; - реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК. Частина 4 ст. 364 ЦК України передбачає, що власник спільної часткової власності земельної ділянки має право володіти та користуватися саме тією частиною спільної ділянки, яка відповідає розміру частки, що належить співвласнику. Підстави виникнення права спільної часткової власності, зазначені у даній статті, не є вичерпними та розширюються іншими положеннями ЗК України. Так, в силу ст. 120 ЗК України, у разі наявності спільної часткової власності на будинок декількох власників, такі власники набувають право спільної часткової власності на земельну ділянку біля будинку. У разі наявності бажання кожен із співвласників спільної часткової власності має право на отримання особисто у власність частину земельної ділянки відповідно до частки, що йому належить. Питання про виділення належної власнику частки в натурі (на місцевості) вирішується за угодою між усіма співвласниками. У разі недосягнення згоди співвласниками, питання вирішується в судовому порядку. Згідно зі статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права. Аналізуючи вищевикладене та виходячи з сукупності досліджених доказів по справі, суд вважає, що позивач не довів своїх позовних вимог та обставин, викладених ним у позовній заяві. Оскільки частки не виділено із майна, що є у спільній сумісній власності, а вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду, у відповідності до ст.ст. 368, 370 ЦК України, а визнання за позивачем [PERSON] права приватної власності на спадкове майно у вигляді Ѕ частки земельної ділянки площею 0,0281га. за адресою: [ADDRESS] , може призвести до протиправного позбавлення прав, обмеження у його здійсненні інших співвласників зазначеної земельної ділянки. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Статтею 58 ЦПК України, встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Положення ст. 12, 13 ЦПК України, передбачають, що учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed