Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недостовірною та зобов`язати Херсонське інформаційне інтернет-видання "Херсонські вісті", [PERSON] спростувати недостовірну інформацію, викладену у 12 абзаці статті "Хто стоїть за спинами депутатів Херсонської облради?" о 14-05 год. 17.05.2017 року, щодо нього, шляхом публікування у Херсонському інформаційному інтернет-виданні "Херсонські вісті" відповідної статті; стягнути з Херсонського інформаційного інтернет-видання "Херсонські вісті" та [PERSON] моральну шкоду у розмірі 106666 грн. та судові витрати. В обґрунтування позову вказав, що 17.05.2017 р. він виявив статтю в інтернет-виданні "Херсонські вісті", яку потім перепостували на інші сайти під назвами: "Хто контролює Херсонську облраду?" та "Хто стоїть за спинами депутатів Херсонської облради?". Він є депутатом Херсонської обласної ради. Особисто про нього в статті значиться, що з якогось невідомого джерела їм ("Херсонським вістям") стало відомо про привласнення ним 10 тис. доларів США з фонду Скадовської церкви УЦМП під час його роботи там та про те, що він винен перед служителем Миколаєм. Про існування організації Скадовська церква УЦМП йому не відомо, крім того, такої взагалі не існує на території України. Він ніколи не працював та не мав доступу до фондів або взагалі будь-яких фінансових ресурсів церков. Автор статті, редактор газети, невідоме джерело разом з усією організацією "Херсонські вісті", бездоказово звинуватили його у кримінальнокараному діянні, що є неприпустимим. Він є особою публічною, тому через викладену інформацію багато людей можуть змінити ставлення до нього. Кілька разів зустрічаючі його люди зневажливо хитали головою, а одного разу навіть сказали, що він крадій та забирає кошти у церков, хоча це не відповідає дійсності. Після вказаного у нього різко погіршилося самопочуття, почалось безсоння. Його репутація законослухняного громадянина та публічного діяча несправедливо замарана непідтвердженими байками, через що страждає його гідність. Вважає, що викладена інформація, а також дії відповідача безпідставно зачіпають його ділову репутацію, ображають його честь та гідність, що є важливим для нього. Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області Майдан С.І. від 09.11.2017 року відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 17.09.2018 року розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 17.09.2018 року розгляд справи вирішено проводити в режимі відеоконференції. 10.01.2019 року [PERSON] подано відзив на позовну заяву у якому просила відмовити у задоволенні позову. Вказала, що вона не є членом жодної громадської організації, у тому числі й ГО "Редакція інтернет-видання "Херсонські вісті", вона ніколи не була і не є штатним працівником/журналістом/автором видання "Херсонські вісті", жодних трудових чи інших договірних відносин із редакцією не укладала. Із серпня 2018 року працює на посаді редактора ТРК "Херсон Плюс". Вона не може бути належним відповідачем у справі, оскільки не є автором статті; належним відповідачем мав би бути власник веб-сайту "Херсонські вісті", однак позивач не вжив заходів щодо визначення власника веб-сайту в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адрес українського сегмента мережі Інтернет, як це зазначено в постанові Пленуму. Позивачем не надано жодного доказу, що власником веб-сайту є ГО "Редакція інтернет-видання "Херсонські вісті". Крім того, позивачем не зазначено жодного посилання на будь-який ресурс на якому б була б розміщена спірна стаття, доказів її існування не надано. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 14.01.2019 року розгляд справи вирішено проводити в режимі відеоконференції. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 07.03.2019 року розгляд справи вирішено проводити в режимі відеоконференції. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 06.05.2019 року цивільну справу залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача. Постановою Херсонського апеляційного суду від 12.09.2019 року ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 06.05.2019 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 13.12.2019 року задоволено заяву позивача про відвід головуючому судді Майдан С.І. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.12.2019 р., головуючим у справі визначена суддя Ус О.В. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 23.12.2019 року справу прийнято до провадження судді Ус О.В. в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 26.02.2020 року підготовче засідання вирішено провести в режимі відеоконференції. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 14.05.2020 року підготовче засідання відкладено, яке вирішено провести в режимі відеоконференції. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 23.02.2021 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду за суттю. Позивач в судове засідання не прибув, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи у відсутність, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Представником відповідачки [PERSON] подано заяву про розгляд справи у відсутність, просив відмовити у задоволенні позову. Представники інших відповідачів в судове засідання не прибули, про причини не явки суд не повідомляли. За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно доданих до позовної заяви роздруківок (арк. справи 4-15 Том 1) вбачається, що на вказаних листах міститься стаття під назвою мовою оригіналу "Кто стоит за спиной депутатов Херсонского облсовета?", та містить допис 17.05.2017 Ср14:05, наводиться текст статті російською мовою та фотокартки. Відомостей щодо найменування сайту, інтернет сторінки на якому розміщена вказана стаття, роздруківки не містять, лише на фотокартках міститься вказівка сайт visti.ks.ua. Відповідно до скріншоту (арк. справи 27) з сайту visti.ks.ua міститься перелік статтей та, зокрема і яка має назву мовою оригіналу російською: "Кто стоит за спиной депутатов Херсонського облсовета?". За відомостями трудової книжки серії [NUMBER] , дата заповнення 06 липня 2006 року, [PERSON] , остання з 01.08.2018 року працює на посаді редактора телебачення ТОВ "Телерадіокомпанія "Херсон-плюс" (наказ №61-к від 31.07.2018 року (арк. справи 85-86 Том 1). Відповідно до скріншоту за параметрами пошуку Громадська організація "Редакція інтернет видання "Херсонські Вісті" (ГО "Редакція інтернет видання "Херсонські Вісті"), головою правління вказаної організації є [PERSON] , заступником голови Трубаєв Ігор Володимирович (арк. справи 87-89 Том 1). Згідно з частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням. Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 8 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»). При вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації забезпечується баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Стаття 1 Закону України «Про інформацію» визначає поняття інформації, як документованих або публічно оголошених відомостей про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та довкіллі. Відтак, інформація - це відомості про конкретні факти. Негативною належить вважати інформацію, у якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті, тощо). У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачами, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Тобто, для розгляду даної категорії справ судам необхідно встановити: чи мало місце поширення відповідачами інформації; чи стосувалася поширена інформація позивача; чи є підстави для визнання поширеної інформації недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності; чи призвело поширення інформації до порушення особистих немайнових прав позивача. Згідно статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»). Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. В судовому засіданні встановлено, що стаття була опублікована на веб-ресурсі Херсонські вісті, дати, часу опублікування вказаної інформації не містить. Чинне законодавство не містить визначення поняття яке відповідає засобам масової інформації в мережі Інтернет, а також спеціального нормативноправового акту, який би визначав їх статус, порядок створення та засади діяльності. Інтернет всесвітня інформаційна система загального доступу, яка логічно зв`язана глобальним адресним простором та базується на Інтернет-протоколі, визначеному міжнародними стандартами (стаття 1 Закону України „Про телекомунікації). Веб-сайт - сукупність даних, електронної (цифрової) інформації, інших об`єктів авторського права і (або) суміжних прав тощо, пов`язаних між собою і структурованих у межах адреси веб-сайту і (або) облікового запису власника цього веб-сайту, доступ до яких здійснюється через адресу мережі Інтернет, що може складатися з доменного імені, записів про каталоги або виклики і (або) числової адреси за Інтернет-протоколом (частина перша Закону України «Про авторське право і суміжні права»). Власник веб-сайту - особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини третьої статті 175 ЦПК України). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Такого висновку щодо застосування норми права дійшов Верховний Суд у постановах від 01 лютого 2018 року у справі № 461/6366/15-ц (провадження № 61-221св18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 439/1469/15-ц (провадження № 61-5189св18). Суду не надано доказів того, що саме відповідачі є власниками веб-сайту на якому розміщено статтю, що реєстратором сайту є відповідачі, більш того, даних про існування такої організації суду не надано. Якщо недостовірна інформація, що принижує честь, гідність чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів суди мають керуватися нормами, які регулюють діяльність засобів масової інформації. Аналогічний правовий висновок висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 13 лютого 2019 року справа № 439/1469/15-ц, провадження № 61-5189св18. Також судом враховується, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Як вбачається зі змісту статей\~50, 51, 175 ЦПК України\~на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Отже, визначення відповідачів, предмета спору та підстав позову є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17. Відповідачами у справі про захист честі, гідності чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У випадку коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. При опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора (наприклад, у редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інформації. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Якщо недостовірна інформація, що принижує честь, гідність чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів суди мають керуватися нормами, які регулюють діяльність засобів масової інформації. Аналогічний правовий висновок висловив Верховний Суд у постанові\~\~від 13 лютого 2019 року (справа № 439/1469/15-ц, провадження № 61-5189св18). Ураховуючи наведене, відповідачами у справі мають бути автор та власник веб-сайта відповідного інформаційного матеріалу. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Такого висновку дійшла і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18). У пункті 6.5. постанови Великої Палати Верховного Суду 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) зроблено висновок, що «належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Відповідно до положень частин першої, шостої\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може гуртуватися на припущеннях. Вирішуючи спір по суті позовних вимог, судом на підставі досліджених доказів не встановлено, що саме визначені позивачем відповідачі є відповідальними за спростування поширеної інформації, як автора чи власника веб-сайту, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Судом також не встановлено, що [PERSON] є автором інформації, що є предметом спору, а тому вимоги, що пред`явлені до неї про визнання недостовірною та спростування інформації, задоволенню не підлягають. Оскільки суд дійшов до висновку, що позов подано до не належних відповідачів, відсутні підстави для розгляду питання щодо спричинення позивачеві моральної шкоди. Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 277 ЦК України судовий захист гідності, честі та ділової репутації внаслідок поширення про особу недостовірної інформації не виключається і в разі, якщо особа, яка поширила таку інформацію, невідома (наприклад, при направленні анонімних або псевдонімних листів чи звернень, смерті фізичної особи чи ліквідації юридичної особи, поширення інформації в мережі Інтернет особою, яку неможливо ідентифікувати, тощо). У такому випадку суд вправі за заявою заінтересованої особи встановити факт неправдивості цієї інформації та спростувати її в порядку окремого провадження. Тобто, позивач не позбавлений права звернутися до суду в порядку окремого провадження, якщо встановити особу, що поширила інформацію не можливо, але при цьому саме заявник повинний довести, що поширена інформація є неправдивою, а тому тягар доказування недостовірності поширеної інформації покладається на заявника, який несе витрати, пов`язані з її спростуванням. На підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача та відшкодуванню не підлягає. Про наявність інших судових витрат сторонами не заявлено. Заходи забезпечення позову не застосовувалися. Підстави для негайного виконання рішення відсутні. Рішення в повному обсязі складено 06 серпня 2021 року. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed