Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-15 00:00:00

Позивач у вересні 2013 року звернувся до суду із зазначеним позовом, який уточнив 25 листопада 2013 року і у остаточній редакції позовних вимог просить встановити факт його спільного проживання однією сім'єю без шлюбу з [PERSON] у період з 1995 року по січень 2011 рік, визнати частково недійсним щодо особи покупця посвідчений 15 травня 2002 року договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між продавцем [PERSON] і покупцем [PERSON] та визнати цю квартиру його спільною власністю з [PERSON] визнавши за кожним із них право особистої приватної власності на ? частину цієї квартири. Просить також провести поділ спільного майна і стягнути з [PERSON] та передати йому у власність майно на загальну суму 11 050 гривень: набір м'яких меблів (диван, 2 крісла, журнальний столик) - 1500 грн.; диван розкладний - 2300 грн.; тумбочка під телевізор - 400 грн.; журнальний столик - 200 грн.; пральна машина-автомат «Sumsung» - 2700 грн.; холодильник «LG» - 3500 грн.; мікрохвильова піч «LG» - 450 грн.; а також грошову компенсацію за частину майна в натурі 875 гривень. В обґрунтування позову вказує на те, що він з [PERSON] не перебували у зареєстрованому шлюбі з іншими особами і проживали спільно однією сім'єю починаючи з 1995 року до січня 2011 року - спочатку у будинку по [ADDRESS] а потім у придбаній за рахунок спільних коштів квартирі за [ADDRESS]. Квартира була придбана 15 травня 2002 року за ціною 10760 гривень і він особисто вніс на її придбання грошові кошти в сумі 6500 гривень, які отримав від Фрунзівського відділення відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» за кредитним договором № 424 від 13 травня 2002 року. Для забезпечення виконання кредитного договору між ним, банком та заставодавцем [PERSON] 14 травня 2002 року було укладено та нотаріально посвідчено договір, за яким у заставу був переданий належний заставодавцю житловий будинок по провулку [ADDRESS]. Стверджує, що після придбання квартири за рахунок спільних коштів зробили в ній ремонт і придбали майно на загальну суму 23 850 грн.: душова кабіна - 4000 грн.; набір меблів для вітальні - 1200 грн.; набір кухонних меблів - 1500 грн.; меблева стінка - 3000 грн.; набір м'яких меблів (диван, 2 крісла, журнальний столик) - 1500 грн.; диван розкладний - 2300 грн.; тумбочка під телевізор - 400 грн.; журнальний столик - 200 грн.; пральна машина-автомат «Sаmsung» - 2700 грн.; холодильник «LG» - 3500 грн.; мікрохвильова піч «LG» - 450 грн.; витяжка «Ardo» - 400 грн.; кондиціонер - 2000 грн.; супутникова антена з тюнером - 700 грн.. У квартирі стали проживати з кінця 2002 року, він не був присутнім при нотаріальному посвідчені договору її купівлі-продажу, відповідачка [PERSON] під час спільного проживання у квартирі стверджувала, що вона оформлена на них обох, а після припинення сімейних стосунків у січні 2011 року він дізнався, що квартира оформлена по праву власності тільки на [PERSON], яка відмовила йому у поділі квартири і майна, що у ній знаходиться, посилаючись на документально оформлене її одноосібне право власності на квартиру. Вважає, що дійсна (ринкова) вартість квартири, за яку вона може бути продана на теперішній час, становить 100 000 грн., а загальна вартість набутого за час спільного проживання сторін майна становить 123 850 грн.. У судовому засіданні позивач та його представник уточнені позовні вимоги підтримують повністю, а також просять поновити строк позовної давності, бо вважають, що він пропущений з поважних причин. Відповідачка [PERSON] та її представник позов не визнали і суду пояснили, що [PERSON] з позивачем ніколи не проживала, у них періодично виникали певні стосунки, але їх не можна назвати сімейними бо вони ніколи не вели спільного господарства, завжди мали різні бюджети. Квартиру та майно, що у ній перебуває, вона придбала за особисті кошти та кредитів банку до спільного проживання у квартирі. Участі у витратах на утримання житла позивач не надавав, комунальні платежі вона сплачувала сама. Вона прописала позивача до себе у гуртожиток на його прохання, бо його мати не хотіла прописувати його до себе. У заяві від 30 вересня 2013 року та доповненнях до заперечень на позовну заяву від 16 жовтня 2013 року відповідачка [PERSON] просить застосувати строк позовної давності посилаючись на те, що позивачу було відомо про порушення, на його думку, прав і законних інтересів з моменту укладення договору купівлі-продажу квартири 15 травня 2002 року. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилась, заперечень проти позову не надала. Під час розгляду справи судом дослідженні наступні докази, щодо яких сторонами не заявлено заперечень щодо їх достовірності та належності. У розділі «Сімейний стан» паспорту позивача і [PERSON] відсутні відмітки про їх перебування у зареєстрованому шлюбі у період з 1999 року по січень 2011 року. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу виданого на підставі запису № 5 від 07.02.1996 року складеного відділом реєстрації актів громадянського стану Фрунзівського району Одеської області, був розірваний шлюб [PERSON] з [PERSON]. За довідкою Фрунзівської селищної ради № 538 від 26 грудня 2012 року, наймач [PERSON] з 13.02.1990 року до 17.02.2004 року, її донька [PERSON], [INFO], вибула разом з матір'ю 17.02.2004 року, позивач як її чоловік з 08.12.2000 року до 02.04.2012 року, проживали та були зареєстровані у будинку по [ADDRESS]. У квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживають власник [PERSON] з 17.02.2004 року по теперішній час, її донька [PERSON] з 17.02.2004 року до 28.08.2006 року та з 26.09.2006 року по теперішній час. За кредитним договором № 424, укладеним 13 травня 2002 року позивачем з Фрунзівським відділенням відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», банк зобов'язався надати позивачу кредит у сумі 6500 гривень на придбання житла з його поверненням до 13 травня 2005 року. Для забезпечення виконання цього кредитного договору між позивачем, банком та заставодавцем [PERSON] 14 травня 2002 року було укладено та нотаріально посвідчено договір, за яким у заставу був переданий належний заставодавцю житловий будинок по провулку [ADDRESS]. За довідкою вказаного банку № 404 від 27 травня 2013 року, позивач отримав вказаний кредит 13 травня 2002 року в сумі 6500 гривень і погасив його у грудні 2003 року. Згідно договору, посвідченого 15 травня 2002 року Фрунзівською державною нотаріальною конторою Одеської області [PERSON], як покупець, придбала за ціною 10760 гривень у продавця [PERSON] квартиру за [ADDRESS] (далі - квартира). У цьому договорі та матеріалах нотаріальної контори щодо його посвідчення відсутні будь-які посилання на позивача та його підписи. Квартира 01 червня 2002 року була зареєстрована Фрунзівським бюро технічної інвентаризації за [PERSON] за номером запису 1282 у книзі 10. 25.07.2006 року це право також зареєстровано у електронному реєстрі за реєстраційним номером 15498900, що підтверджено станом на 19.03.2014 року інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно реєстраційної служби по Фрунзівському району Великомихайлівського міжрайонного управління юстиції в Одеській області. За кредитним договором № 014/0081/82/74145 укладеним 04 травня 2007 року [PERSON] з відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», банк зобов'язався надати їй кредит на споживчі цілі в сумі 15000 гривень на строк по 04 травня 2010 року. Для забезпечення виконання цього кредитного договору між позивачем, банком та [PERSON] 04 травня 2007 року було укладено договір поруки № 014/0081/82/74145, за умовами пункту 1.2. якого позивач, як Поручитель, взяв на себе зобов'язання перед банком в повному обсязі відповідати по зобов'язанням боржника [PERSON], які виникають із умов зазначеного вище кредитного договору. За довідкою цього банку від 04 жовтня 2013 року, вказаний кредит було погашено 04 жовтня 2008 року. Допитані судом свідки дали наступні показання: [PERSON], що позивач і [PERSON] проживали як чоловік і жінка біля 15 років, він проживає через два будинки від них і постійно бачив їх разом, а також працював з позивачем і бував у них у гостях. Позивач за місцем роботи замовляв вікна і він встановлював їх у квартирі, де проживали вказані особи, а також біля трьох років тому він допомагав позивачу купувати диван і разом заносили його до цієї ж квартири. [PERSON], що позивач і [PERSON] проживали зразу у гуртожитку, а потім разом купили квартиру і перейшли проживати до неї. Ця квартира розташована навпроти його квартири і він бував у них 3-4 рази у квартирі, де вони проживали разом і у них були меблі, холодильник, телевізор, комп'ютер. Вони жили разом як сім'я, проте він не знав, що вони «не розписані». [PERSON], що позивач є її сином, який з 1995 року став проживати однією сім'єю з [PERSON]. Спочатку вони проживали у [ADDRESS] а потім придбали на цій же вулиці квартиру у будинку за номером [ADDRESS], для чого він взяв кредит у банку під заставу будинку її матері, тобто бабусі позивача. У придбаній квартирі вони зробили ремонт і вона клеїла у ній шпалери. Після ремонту у квартирі залишалось тільки старе трюмо, а всі інші меблі і побутова техніка були придбані заново - меблеві набори у кімнаті і кухні, диван, м'який куток, холодильник, телевізор та інше. Для придбання квартири та меблів вони брали кредити, які потім разом сплачували і вона їм у цьому допомагала. Позивач з [PERSON] проживали разом у цій квартирі, він займався справами прийомної доньки - ходив у школу на батьківські збори, їздив з нею коли вона поступала в інститут. Позивач їй говорив, що квартира оформлена на обох - на нього і [PERSON], але коли вони розходились біля 2,5 років тому то з'ясувалось, що квартира оформлена тільки на [PERSON]. [PERSON], що позивач з [PERSON] за 2000 доларів США приблизно весною-літом 2002 року купили у його матері [PERSON] квартиру номер [ADDRESS]. Він у матері єдиний син і вона приносила додому 2000 доларів США і розповідала, що у позивача не було всієї суми і вони ходили в банк де він отримав ще гроші. До нотаріуса він з матір'ю не ходив. Після продажу матір'ю квартири він додав їй приблизно ще 1500 доларів США і купили для неї будинок. Згідно свідоцтва про народження, виданого Фрунзівським відділом ЗАГС Одеської області на підставі запису № 82 від 14 вересня 1963 року, матір'ю свідка є [PERSON]. [PERSON], що мати чоловіка [PERSON] весною 2002 року приходила до них і розповідала, що хоче купити будинок і тому продає свою квартиру по [ADDRESS] [PERSON], тобто позивачу мати якого [PERSON] на той час проживала з [PERSON]. Через деякий час мати чоловіка розповіла, що була з позивачем у банку і він біля каси віддав їй гроші за квартиру в сумі 2000 доларів США. Говорила також, що позивач купує квартиру разом з жінкою [PERSON]. До отриманих за квартиру грошей вони з чоловіком додали ще 1800 доларів США і мати чоловіка придбала собі будинок по [ADDRESS]. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу, виданого відділом ЗАГС Фрунзівського райвиконкому Одеської області на підставі запису № 54 від 31 серпня 1989 року, свідок уклала шлюб зі свідком [PERSON]. [PERSON], що знає давно [PERSON] і позивача, який хрестив його доньку і є йому кумом. Вказані особи проживали разом як звичайна сім'я у нормальних відносинах приблизно з 1997 до 2011 року - спочатку у гуртожитку, а потім позивач йому розповідав про придбання квартири і він у ній робив ремонт стелі. Потім у цю квартиру він 5-6 разів на рік приходив до них у гості, а також приносив їм «вечерю» разом зі своєю жінкою та донькою, а [PERSON] їх пригощала. Він також бував у матері [PERSON] та допомагав їй. Позивач з [PERSON] жили добре як нормальна сім'я, завжди разом, купували у квартиру побутову техніку та меблі. [PERSON], що проживав у сусідстві біля 8 років з позивачем та [PERSON], які проживали разом як чоловік і жінка та завжди були разом. Спочатку вони проживали у гуртожитку, а потім у двокімнатній квартирі яку купили за рахунок кредиту, що брав позивач. Про це він знає від самої [PERSON], яка про це розповідала у дворі і з нею він раніше разом працювали на пошті, на кого оформлені документи на квартиру йому невідомо. У цій квартирі позивач зробив хороший ремонт і він йому у ньому допомагав - оббивав стіни «вагонкою», виносили старі шафи. Квартира обставлена меблями, холодильником, телевізором та іншим. Щодо зазначених вище доказів відповідачка [PERSON] заперечень не заявила і підтверджені ними обставини не спростувала. На підставі оцінених у сукупності описаних вище доказів суд визнає встановленим те, що позивач з відповідачкою [PERSON] з 08.12.2000 року по січень 2001 року проживали разом однією сім'єю без шлюбу. В період цього проживання 15 травня 2002 року за ціною 10760 гривень разом у спільну власність придбали квартиру [ADDRESS]. На придбання цієї квартири позивач особисто вніс грошові кошти в сумі 6500 гривень, які він отримав за кредитним договором № 424, укладеним 13 травня 2002 року з Фрунзівським відділенням відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України». Вказані обставини підтверджуються їх спільним проживанням та реєстрацією у гуртожитку, подальшим постійним спільним проживанням у придбаній квартирі без реєстрації позивача, наявністю спільного побуту та бюджету з отриманням та наступним погашенням банківських кредитів, спільним веденням домашнього господарства, спільним проведенням ремонту у квартирі та придбання до неї меблів і побутової техніки. Оцінюючи на підставі встановлених обставин правовідносини, що склались між сторонами, суд виходить з чинних на час придбання квартири положень частини другої статті 112 ЦК Української РСР 1963 року, якою визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток, а також частини першої статті 17 Закону України "Про власність" про те, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо. Оскільки, судом встановлено обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а також те, що спірна квартира була придбана внаслідок спільної праці сторін, як сім'ї, і позивач вніс на її придбання грошові кошти у сумі, що перевищує половину її вартості - то наявні підстави визнати цю квартиру спільною власністю позивача і відповідачки [PERSON] та визнати за кожним із них права власності на половину квартири. Статтею 12 чинного на той час Закону України «Про власність» було встановлено, що праця громадян є основою створення і примноження їх власності. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Положеннями чинної на час придбання квартири статті 224 Цивільного кодексу Української РСР було встановлено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 48 цього Кодексу було передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно приписів частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) зазначених вище вимог є підставою недійсності правочину. Оскільки, у договорі купівлі-продажу спірної квартири від 15 травня 2002 року її одноосібним покупцем зазначена тільки відповідач [PERSON] хоча вона була придбана нею разом з позивачем і за рахунок внесених ним грошових коштів, то в цій частині договір не відповідає дійсності і порушує права позивача щодо належного йому права власності на ? частину спірної квартири і позбавляє його можливості оформлення та реєстрації за ним цього права. З цих підстав оспорюваний договір купівлі-продажу спірної квартири необхідно визнати частково недійсним в частині покупця, оскільки її покупцями у рівних частках були як [PERSON] так і позивач. У той же час, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині поділу меблів та побутової техніки, оскільки позивач не надав суду належних доказів щодо часу та джерела коштів для придбання цього майна, його дійсної вартості та його перебуванні у володінні відповідачки [PERSON] на час припинення сімейних відносин у січні 2011 року. Вирішуючи заяву відповідачки [PERSON] про застосування позовної давності, суд виходить з наступних положень цивільного законодавства України - цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року (пункт 1 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України); правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом (пункт 6 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України); загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки (стаття 71 Цивільного кодексу Української РСР); перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права (стаття 76 Цивільного кодексу Української РСР); позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (частина 1 статті 256 Цивільного кодексу України); загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина 1 статті 257 Цивільного кодексу України); перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 Цивільного кодексу України); якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина 5 статті 267 Цивільного кодексу України). У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» міститься наступне роз'яснення: «На пред'явлення позову про витребування належного громадянинові майна, інших вимог про захист приватної власності поширюється встановлений ст. 50 Закону "Про власність" і ст. 71 ЦК трирічний строк позовної давності, якщо інше не передбачено законом. У тих випадках, коли правовстановлюючі документи на майно, придбане кількома особами з метою створення спільної власності, оформлені на одного з них і всі вони користувалися цим майном, строк позовної давності для вимог про право на майно учасника спільної власності, не зазначеного у правовстановлюючому документі, обчислюється відповідно до ст. 76 ЦК з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися, що його право на це майно оспорюється, а не з часу оформлення угоди на придбання майна.» Відповідачкою [PERSON] не спростовані пояснення позивача про те, що він не був присутнім при нотаріальному посвідчені договору купівлі-продажу спірної квартири 15 травня 2002 року, а також те, що йому тільки у січні 2011 року стало відомо про те, що квартира по праву власності була оформлена тільки на неї. Оскільки, про порушення своїх майнових прав позивач дізнався у січні 2011 року, а із відповідним позовом про поділ квартири та іншого майна і визнання недійсним зазначеного вище договору купівлі-продажу квартири позивач звернувся до суду у вересні 2013 року, то суд вважає можливим визнати поважними причини пропущення ним позовної давності і поновити позивачу цей строк.

Outcome: partial