Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-10 00:00:00

04.05.2010 до суду надійшла позовна заява [PERSON] до ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" з наступними вимогами: визнати недійсним пункт 6.1 кредитного договору № 422-13-И від 26.03.2008, укладеного між нею та ВАТ "Банк "Фінанси та Кредит" в особі відділення № 13 "Філія "Слобожанське регіональне управління" ВАТ "Банк "Фінанси та Кредит"; визнати недійсним пункт 3 мирової угоди від 11.03.2014, укладеної між АТ "Банк "Фінанси та Кредит" в особі філії "Слобожанське регіональне управління" АТ "Банк "Фінанси та Кредит" та [PERSON] , [PERSON] повністю. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що 26.03.2008 між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі відділення №13 «Філія «Слобожанське регіональне управління» та нею був укладений кредитний договір №422-13-И, відповідно до якого вона отримала кредит в розмірі 76650,00 грн., з оплатою за процентною ставкою 17,00% річних. Згідно пункту 3.2 укладеного договору позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором до 26.03.2014. Погашення проводиться шляхом зарахування відповідної суми на Позичковий рахунок. Позичальник зобов`язується щомісяця, в термін до 10 числа кожного місяця здійснювати погашення позичкової заборгованості за виданими кредитними ресурсами в розмірі 1065,00 грн., згідно графіка зниження розміру заборгованості. Відповідно до пункту 6.1 укладеного договору за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення. Додатковою угодою №1 від 08.04.2013 внесено зміни до кредитного договору №422-13-И від 26.03.2008 викладено пункти 2.1, 3.2, 4.1, 4.3 договору, а також доповнено пункт 3 та розділ 7 укладеного договору відповідними змінами, узгоджено графік зниження розміру заборгованості (у новій редакції). Зокрема: п.2.1 розділу 2 «Предмет договору» Кредитного договору №422-13-И від 26.03.2008 викладено у новій редакції: «Банк надає в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності Кредитні ресурси в сумі 76 650,00 UAH (Сімдесят шість тисяч шістсот п`ятдесят гривень 00 копійок) з оплатою по процентній ставці 23,0 (Двадцять три) процентів річних»; пункт 3.2 розділу 3 «Порядок видачі та повернення Кредитних ресурсів. Порядок дострокового повернення Кредитних ресурсів» Кредитного договору №422-13-И від 26.03.2008 викладено у новій редакції:«Позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором до 26.03.2017 року. Погашення проводиться шляхом зарахування відповідної суми на Позичковий рахунок. Позичальник зобов`язується щомісяця, в термін з "1" по "10" числа кожного місяця здійснювати погашення позичкової заборгованості за виданими кредитними ресурсами в розмірі 1482,61 грн., згідно графіка зниження розміру заборгованості у новій редакції». У пункті 7 вказаної додаткової угоди зазначено, що на дату укладення цієї Додаткової угоди, «08» квітня 2013 р., Позичальник припустився прострочення виконання своїх зобов`язань за Кредитним договором з погашення наданих Позичальнику Кредитних ресурсів та по сплаті процентів за користування Кредитними ресурсами. Загальна сума зазначеної простроченої заборгованості, що утворилася на дату укладення цієї Додаткової угоди становить 31 508,12 грн. та складається з: простроченої заборгованості зі сплати процентів за користування Кредитними ресурсами у розмірі 31 508,12 грн. Позичальник зобов`язується щомісяця, в термін з "1" по "10" числа кожного місяця починаючи з жовтня 2013 р., одночасно зі сплатою Банку поточної заборгованості за отриманими Кредитними ресурсами, процентами за користування Кредитними ресурсами, також сплачувати Банку згідно із Графіком зниження розміру заборгованості у новій редакції вищезазначену суму простроченої заборгованості у розмірі 31 508,12 грн., якої припустився Позичальник на «08» квітня 2013 р. Позичальник зобов`язується повністю сплатити Банку зазначену прострочену заборгованість, якої Позичальник припустився, до «10» березня 2016 року.» З метою забезпечення виконання зобов`язання між [PERSON] та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі відділення № 13 «Філія «Слобожанське регіональне управління» був укладений договір іпотеки від 26.03.2008 за реєстровим номером 742, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Д`яченко В.Є., згідно умов якого [PERSON] передала у заставу нежитлові приміщення 1-го поверху № 4. 5 в літ. «Б» площею 7,6 кв. метрів у будинку [ADDRESS] . 08.04.2013 договором внесено зміни №1 до іпотечного договору від 26.03.2008 згідно якого викладено пункт 2 іпотечного договору у новій редакції. 26.03.2008 між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі відділення №13 «Філія «Слобожанське регіональне управління» та [PERSON] і [PERSON] укладено договір поруки №П-422-13-И, згідно умов якого поручитель зобов`язуються перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за кредитними договором №422-13-И від 26.03.2008. 08.04.2013 договором внесено зміни №1 до договору поруки від 26.03.2008 №П-422-13-И, згідно якого викладено пункти 1.1, 1.3 глави 1 договору поруки у новій редакції та доповнено текст п.5.3 глави 5. В процесі виконання кредитного договору [PERSON] виникла заборгованість перед Банком, у зв`язку з чим банк звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості з Позичальника та Поручителя як з солідарних боржників, яка була стягнута заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.11.2011 по справі №2-1450/2011. Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням його було оскаржено до суду апеляційної інстанції. В процесі апеляційного провадження між сторонами по справі була укладена мирова угода, яка була затверджена ухвалою апеляційного суду Харківської області від 10.06.2014 року (справа №2011/1406/2012, провадження №22-ц/790/1252/14), рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.11.2011 скасовано. Відповідно до умов вказаної мирової угоди позивачі повинні були у строк до 26.03.2017 сплатити зафіксовану у мировій угоді суму, а також нарахування, визначені у графіку погашення заборгованості у сумі 101520грн. Відповідно до п.10 резолютивної частини ухвали апеляційного суду Харківської області від 10.06.2014 по справі №2011/1406/2012 (провадження №22-ц/790/1252/14) сторони визнають та підтверджують, що укладення цієї Мирової угоди жодним чином не скасовує чинність Кредитного договору (з урахуванням додаткової угоди №1 від 08.04.13 до нього) та наступних договорів, укладених в забезпечення виконання відповідачами зобов`язань за Кредитним договором. Відповідно до пункту 3 укладеної Мирової угоди від 11.03.2014, що була затверджена в процесі апеляційного провадження у справі №2011/1406/2012: «За прострочення повернення Кредитних ресурсів та/або сплати процентів та/або комісійної винагороди відповідно до умов Кредитного договору та цієї мирової угоди, відповідачі сплачують позивачеві пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення. Сплата пені не звільняє відповідачів від зобов`язання сплатити проценти за весь час фактичного користування кредитними ресурсами». Станом на 20.08.2015 зазначена у додатку №1 (графік погашення заборгованості) до додаткової угоди від 08.04.2013р. №1 до кредитного договору від 26.03.2008 №422-13-Й, сума в розмірі 126 011 грн.68 коп. була повністю та достроково сплачена. Відповідно до розрахунків за кредитним договором від 26.03.2008 №422-13-Й наданих відповідачем позивачу за підписом директора Слобожанського РД ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» станом на 19.05.2016 та за підписом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» станом на 15.02.2017, відсутня поточна та прострочена заборгованість як за отриманими Кредитними ресурсами так і процентами за користування Кредитними ресурсами. При цьому, відповідач повідомив позивача про порушення умови кредитного договору в частині недотримання обумовлених договором строків повернення кредитних коштів до 10 числа поточного місяця, у зв`язку з чим банком нарахована пеня відповідно до пункту 6.1 кредитного договору, яка не була сплачена позивачами. У розрахунку за підписом директора Слобожанського РД ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» станом на 19.05.2016 зазначено, що у період з 17 липня 2014 року по 19 серпня 2015 року відповідачем нараховані пеня за прострочення погашення основної заборгованості по кредиту та пеня за прострочення сплати відсотків за користування кредитом, - що загалом складає 1972,73 грн. Про повне повернення позичальником банку отриманих кредитних ресурсів та сплату у повному обсязі простроченої заборгованості за отриманими кредитними ресурсами так і процентами за користування кредитними ресурсами, свідчить лист від 17.12.2015 за вих.№9-246130/3466, у якому директор Слобожанського РД АТ «Банк «Фінанси та Кредит» повідомив, що банком розглянуто питання щодо списання залишку нарахованої пені по вищезазначеному кредитному договору виключно після сплати нарахованої пені в розмірі не менш ніж 24956,00 грн. в строк до 25.12.2015 року. Отже, станом на 17.12.2015, окрім вказаної нарахованої пені, відсутні будь-які інші не виконані зобов`язання за кредитним договором від 26.03.2008 №422-13-И. У рішенні Київського районного суду м. Харкова від 30 березня 2017 року в ході розгляду справи №№ 640/14400/16-ц (провадження № 22-ц/790/3403/17), залишеного в силі судом апеляційної (ухвала від 16.08.2017) та касаційної інстанції (Постанова від 26.06.2019), встановлено: «надані позивачем квитанції свідчать про сплату заборгованості за кредитним договором в розмірі 99972,90 грн. Отже, на виконання указаної мирової угоди [PERSON] сплатила заборгованість за кредитним договором у розмірі 99 972,90 грн, що підтверджується квитанціями. При цьому, як зазначено вище, відповідно до розрахунку за кредитним договором від 26.03.2008 №422-13-Й наданих відповідачем станом на 19.05.2016 та листів відповідача від 17.12.2015 за вих.№9-246130/3466 та від 29.11.2017 №3-243410/7397 будь-яка заборгованість окрім нарахованої пені, за кредитним договором від 26.03.2008 №422-13-Й не існує. Позивач отримав від відповідача лист від 29.11.2017 за вих. №3-243410/7397, у якому зазначено наступне: «В зв`язку з тим, що умови повернення кредитних коштів порушувалися, Банком була застосована пеня, яка станом на 28.11.2017р. складає 639 919,12 грн. Зобов`язання по кредитному договору №422-13-И від 26.03.2008р. будуть вважатися виконаними лише після погашення заборгованості в повному обсязі». З метою отримання обґрунтованого розрахунку вказаної суми, позивач неодноразово звертався до відповідача із письмовими запитами про надання інформації позичальнику, зокрема від 25.02.2020, однак відповіді не отримав. В судове засідання учасники справи не з"явилися. Позивач [PERSON] у заяві від 04.08.2020 просила розгляд справи проводити за її відсутності, без фіксування судового процесу технічнимии засобами. Представник відповідача про причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не надав. Третя особа [PERSON] причини неявки суду не повідомив. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку. Відповідно до пункту 10 частини 3 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» 11 від 17.04. 2014 р., розумним, зокрема вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправдних зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федінапроти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірновапроти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші). З метою недопущення порушення засади розумності строків розгляду справи судом, суд ухвалює рішення на підставі поданих та досліджених у встановленому порядку доказів по справі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, у ст.16 ЦК України містяться засоби захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема одним із них є визнання правочину недійсним. Судом встановлено, що 26.03.2008 між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (надалі, - Відповідач, або Банк) в особі відділення №13 «Філія «Слобожанське регіональне управління» та Громадянкою України [PERSON] (надалі - Позивач, або Позичальник) був укладений кредитний договір №422-13-Й, відповідно до якого остання отримала кредит в розмірі 76650,00 грн., з оплатою за процентною ставкою 17,00% річних (а.с 15-17) Додатковою угодою №1 від 08.04.2013 внесено зміни до кредитного договору №422-13-И від 26.03.2008 викладено пункти 2.1, 3.2, 4.1, 4.3 договору, а також доповнено пункт 3 та розділ 7 укладеного договору відповідними змінами, узгоджено графік зниження розміру заборгованості (а.с. 18-19) З метою забезпечення виконання зобов`язання [PERSON] та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі відділення № 13 «Філія «Слобожанське регіональне управління» укладено договір іпотеки від 26.03.2008 за реєстровим номером 742, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Д`яченко В.Є., згідно умов якого [PERSON] передала у заставу нежитлові приміщення 1-го поверху № 4. 5 в літ. «Б» площею 7,6 кв. метрів у будинку [ADDRESS] (а.с. 20) 08.04.2013 договором внесено зміни №1 до іпотечного договору від 26.03.2008 (а.с. 21) 26.03.2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі відділення №13 «Філія «Слобожанське регіональне управління» та [PERSON] , [PERSON] укладено договір поруки №П-422-13-И, згідно умов якого поручитель зобов`язуються перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за кредитними договором №422-13-И від 26.03.2008. 08.04.2013 договором внесено зміни №1 до договору поруки від 26.03.2008 №П-422-13-И, згідно якого викладено пункти 1.1, 1.3 глави 1 договору поруки у новій редакції та доповнено текст п.5.3 глави 5 (а.с. 23) В процесі апеляційного провадження між сторонами по справі була укладена мирова угода, яка була затверджена ухвалою апеляційного суду Харківської області від 10.06.2014 (а.с. 24) Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами першою, другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Не вважається пропонуванням споживчого кредиту застереження про можливість надання його під час придбання продукції. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Відповідно до частини першої, другої, пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15. В процесі виконання кредитного договору [PERSON] виникла заборгованість перед Банком, у зв`язку з чим останній звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з Позичальника та Поручителя як з солідарних боржників, яка була стягнута заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.11.2011 року по справі №2-1450/2011. Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням Позивачем та Поручителем було його оскаржено до суду апеляційної інстанції. В процесі апеляційного провадження між сторонами по справі була укладена мирова угода, яка була затверджена ухвалою апеляційного суду Харківської області від 10.06.2014 року (справа №2011/1406/2012, провадження №22-ц/790/1252/14), рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.11.2011 року скасовано. Відповідно до умов вказаної мирової угоди позивачі повинні були у строк до 26.03.2017 року сплатити зафіксовану у мировій угоді суму, а також нарахування визначені у графіку погашення заборгованості у сумі 101520 грн (а.с. 24-27) Відповідно до пункту 3 укладеної Мирової угоди від 11.03.2014, за прострочення повернення Кредитних ресурсів та/або сплати процентів та/або комісійної винагороди відповідно до умов Кредитного договору та цієї Мирової угоди, Відповідачі сплачують Позивачеві пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення. Сплата пені не звільняє відповідачів від зобов`язання сплатити проценти за весь час фактичного користування Кредитними ресурсами. Відповідно до розрахунків за кредитним договором від 26.03.2008 №422-13-Й наданих Відповідачем Позивачу за підписом директора Слобожанського РД ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» станом на 19.05.2016 року та за підписом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» станом на 15.02.2017, відсутня поточна та прострочена заборгованість як за отриманими Кредитними ресурсами так і процентами за користування Кредитними ресурсами. У Рішенні Київського районного суду м. Харкова від 30 березня 2017 в ході розгляду справи №№ 640/14400/16-ц (провадження № 22-ц/790/3403/17), яке залишено в силі судом апеляційної (ухвала від 16.08.2017) та касаційної інстанції (Постанова від 26.06.2019), встановлено, що надані позивачем квитанції свідчать про сплату заборгованості за кредитним договором в розмірі 99972,90 грн. Отже, на виконання указаної мирової угоди [PERSON] сплатила заборгованість за кредитним договором у розмірі 99 972,90 грн, що підтверджується квитанціями. Позивач на свій запит від 04.09.2017 щодо надання інформації про суму заборгованості за кредитним договором №422-13-И від 26.03.2008 отримала від відповідача лист від 29.11.2017 за вих. №3-243410/7397, у якому зазначено про то, що в зв`язку з тим, що умови повернення кредитних коштів порушувалися, Банком була застосована пеня, яка станом на 28.11.2017р. складає 639 919,12 грн. Зобов`язання по кредитному договору №422-13-И від 26.03.2008р. будуть вважатися виконаними лише після погашення заборгованості в повному обсязі (а.с. 29) З метою отримання обґрунтованого розрахунку вказаної суми, позивач звернулася до відповідача із письмовим запитом про надання інформації позичальнику, зокрема, від 25.02.2020 (а.с. 30), однак відповіді не отримала. Таким чином,судом встановлено, що [PERSON] звернулась до [PERSON] з письмовим повідомленням від 11.03.2020 №б/н щодо вимоги Кредитора (Відповідача - АТ «Банк «Фінанси та Кредит») до Позичальника (Позивач - [PERSON] ) про погашення заборгованості по пені за кредитним договором №422-13-И від 26.03.2008р. Поручитель [PERSON] скористався своїм правом наданим відповідно до п.2 ст.555 ЦК України та висунув проти вимоги кредитора свої заперечення, які виклав письмово у листі від 31.03.2020р. №б/н на адресу Відповідача та Позивача. У вказаних запереченнях [PERSON] повідомляє про те, що він не визнає свій борг перед Банком, вважає що пеня нарахована безпідставно та за межами спеціальних строків позовної давності (один рік) передбачених п.1 ч.2 ст.258 ЦК України. Також, Поручитель вважає пункти 6.1 кредитного договору №422-13-И від 26.03.2008 та п.3 Мирової угоди від 11.03.2014 несправедливими та дискримінаційними (нерівними) відносно Позичальниката його, з огляду на що вказані пункти договорів не відповідають приписам ст.18, п.4 ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів», а отже наявні усі підстави для визнання їх недійсними, з моменту їх вчинення сторонами, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, з огляду на недодержання в момент вчинення правочинів вимог ч.1 ст.203 ЦК України. Відповідно до положень п.22 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 №1023-XII (із змінами та доповненнями, надалі Закон України «Про захист прав споживачів»), споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів»у взаємозв`язку з положеннями частини четвертоїстатті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті1, статті11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Відповідно до ч.1 статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факт. У випадках, прямо не передбачених у законодавстві, презумпція правомірності правочину може бути спростована судом. Згідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). У договорах за участю фізичної особи- споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч.2 ст.627 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язуються повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ст.345 ГК України кредитні операції полягають у розміщенні банками від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом про банки і банківську діяльність . Для зниження ступеня ризику банк надає кредит позичальникові за наявності гарантії платоспроможного суб`єкта господарювання чи поручительства іншого банку, під заставу належного позичальникові майна, під інші гарантії, прийняті у банківськійпрактиці. З цією метою банк має право попередньо вивчити стан господарської діяльності позичальника, його платоспроможність та спрогнозувати ризик непогашення кредиту. (ч.2 ст.346 ГК України). Банк здійснює контроль за виконанням умов кредитного договору, цільовим використанням, своєчасним і повним погашенням позички в порядку, встановленому законодавством. (ч.1 ст.348 ГК України). Відповідно до пункту 6.1 кредитного договору №422-13-И від 26.03.2008 «За прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення». Відповідно до пункту 3 укладеної Мирової угоди від 11.03.2014, що була затверджена в процесі апеляційного провадження у справі №2011/1406/2012: «За прострочення повернення Кредитних ресурсів та/або сплати процентів та/або комісійної винагороди відповідно до умов Кредитного договору та цієї Мирової угоди, Відповідачі сплачують Позивачеві пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення. Сплата пені не звільняє Відповідачів від зобов`язання сплатити проценти за весь час фактичного користування Кредитними ресурсами». Відповідно до ст.13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускається дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільство. Щодо невідповідності пункту 6.1 кредитного договору та 3 Мирової угоди нормам чинного законодавства суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків. Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Ст. 215 ЦК України розмежовано недійсні правочини на нікчемні - якщо їх недійсність встановлена законом (статті 219, 220, 224ЦК тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статті 222, 223, 225ЦК тощо). Відповідно до статей 203, 204ЦК підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Положення зазначених статей необхідно застосовувати з урахуванням ст. 4ЦК. Виходячи з буквального тлумачення норм статей 4 та 203ЦК, зміст правочину має відповідати: ЦК; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом. Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 1 - 3, 5, 6 ст.203 ЦК має наслідком визнання правочину недійсним. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 04.11.2015р. №6-923цс15, під час вирішення спору, суду необхідно встановлювати такі обставини: наявність або відсутність підстав для визнання недійсною спірної угоди, передбачених нормами, на які посилається позивач, мотивуючи позовні вимоги; правові норми, які підлягають застосуванню до цих спірних правовідносин; відповідність або невідповідність змісту цієї угоди ЦК України та ГК України, іншим актам законодавства, інтересам суспільства, його моральним засадам.. Відповідно до ст. 217, 236 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно з п.6.1.кредитного договору, у разі допущення позичальником прострочення, йому нараховується пеня в розмірі 1% від простроченої суми за кожний день прострочення. Отже, вказана умова договору передбачає відповідальність позичальника за прострочення виконання зобов`язань за договором у вигляді пені в розмірі 365,0 % на рік (1 % х 365 днів у році), що складає 639 919,12 грн. (відповідно до листа Відповідача від 29.11.2017р.), що відповідно перевищує 50 % вартості кредиту отриманого за договором (76 650,0 грн.), що перевищує розумну межу відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч.3 ст. 509 та ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності і розумності. Встановлення для позичальника банку непропорційно високої пені є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу послуг і може бути визнане незаконним Верховний Суд також підтримує зазначений висновок, про то, що встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором є несправедливою умовою договору, про що зазначено у постановах, зокрема від 22.03.2017, по справі №381/1114/16. А також про те, що несправедливі умови договору, це умови які призводять до істотного дисбалансу між договірними права та обов`язками сторін та є підставою для визнання такого договору недійсним (ВСУ від 8 червня 2016 р. у справі №6-330цс16). Вимога про нарахування та сплату неустойки, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. третій ст. 509 та частинах першій, другій ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. З огляду на, те що у забезпечення виконання за кредитним договором №422-13-И від 26.03.2008, у той же день було укладено договір іпотеки за реєстровим номером 742, -наявність несправедливих та дискримінаційних (нерівних) умов кредитного договору №422-13-И від 26.03.2008 (пункт 6.1) та Мирової угоди від 11.03.2014 (п.3) і нарахування відповідно до них безпідставної та за межами спеціальних строків позовної давності пені, - порушує права Позивача та позбавляє її можливості вільно розпоряджатися належній їй нерухомим майном. Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248 споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Такого ж висновку дійшов Конституційний Суд України в рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 у справі № 1-12/13. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 у справі № 6-1746цс16. У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Відповідно до п. 8, 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: порядок зміни і припинення дії договору; права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. За наведених обставин, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved