Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-11 00:00:00

23 травня 2018 року позивач звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області із вказаною заявою, в якій просив визнати недостовірною та такою, що порушує ділову репутацію [PERSON], наступну інформацію, поширену [PERSON] на сесії Великодолинської селищної ради, яка відбувалася 13.04.2018 року, а саме стосовно того, що [PERSON] виразився стосовно [PERSON] нецензурною лайкою, що [PERSON] особисто завітав до [PERSON] на робоче місце та зламав вітрину, а також те, що [PERSON] має відношення до того, що до [PERSON] після факту зламаної вітрини в квартиру ломилися якісь люди (за його наводкою); зобов'язати [PERSON] на наступній сесії Великодолинської селищної ради, яка відбудеться після набрання рішенням законної сили, спростувати висловлену нею інформацію про те, що [PERSON] виразився стосовно [PERSON] нецензурною лайкою, що [PERSON] особисто завітав до [PERSON] на робоче місце та зламав вітрину, а також те, що [PERSON] має відношення до того, що до [PERSON] після факту зламаної вітрини в квартиру ломилися якісь люди (за його наводкою), шляхом усного виступу наступного змісту: "Інформація, висловлена мною на сесії Великодолинської селищної ради, яка відбувалася 13.04.2018 року, стосовно того, що [PERSON] виразився стосовно мене нецензурною лайкою, що [PERSON] особисто завітав до мене на робоче місце та зламав вітрину, а також те, що [PERSON] має відношення до того, що до мене після факту зламаної вітрини за його наводкою в квартиру ломилися якісь люди, є недостовірною"; стягнути з відповідачки на користь позивача суму моральної шкоди в розмірі 1 (одна) гривня, а також судові витрати по справі. В судове засідання позивач, а також його представник зявилися, заявлені вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON], а також її представник в судове засідання зявилися, позов не визнали, просили в задоволенні позову відмовити з підстав, висловлених в усних поясненнях до позовної заяви позивача, із врахуванням показань свідків. Суд, враховуючи заяви, подані сторонами по справі, показання свідків, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин повноту їх зясування і доведеність, вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. По справі судом встановлено наступні фактичні обставини. [PERSON] є депутатом Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, директором КП «ВЕЛИКОДОЛИНСЬКЕ», приймав участь на черговій сесії Великодолинської селищної ради 13 квітня 2018 року у приміщенні ради за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт Великодолинське, вул. Соборна, 1а. На цій же сесії знаходилася і [PERSON]. Після обговорення депутатами порядку денного сесії, тобто після її закриття секретарем ради, виступила відповідачка, зазначивши, що позивач особисто виразився стосовно неї нецензурною лайкою, завітав до неї за місцем її роботи, після чого вона встановила пошкодження вітрини вартістю одна тисяча доларів США. Також відповідачка вказала, що на наступний день після цього до неї в квартиру ломилися якісь люди. В цих подіях вона також звинувачувала позивача (зазначивши, що до цього візиту незнайомців до неї має відношення [PERSON]В.). Дану промову відповідачки чули депутати, працівники Великодолинської селищної ради, мешканці смт Великодолинське, які були присутні на вказаній сесії. Відео з вищезазначеного виступу відповідачки наявне в мережі Інтернет на популярному відеохостінгу YouTube, що надає послуги з розміщення відеоматеріалів, за посиланням: https://www.youtube.com/watch?v=V1Cgx8WVLYw,https://www.facebook.com/groups/1859878490929692/permalink/2001885283395678/ Позивач вважає висловлену відповідачкою інформацію недостовірною, такою, яка грубо порушує його особисті немайнові права, а саме: право на честь, гідність та ділову репутацію. Відповідачка та її представник не скористалися правом, наданим стороні по справі статтями 174, 178 ЦПК України, не подавши до суду відзив на позов (що є заявою по суті справи та фактично запереченням проти позову), обмежившись усними поясненнями та наданням доказів по справі. З чого вбачається, що відповідачка не вважає свій виступ таким, що порушує особисті немайнові права позивача, а був направлений до позивача, як до директора КП «ВЕЛИКОДОЛИНСЬКЕ». Відповідачка пояснила, що між нею та вказаним підприємством укладений договір про надання житлово-комунальних послуг. Вона вважає, що КП «ВЕЛИКОДОЛИНСЬКЕ» не виконує своїх обовязків за цим договором, що стало причиною залиття її квартири за адресою проживання ([ADDRESS]). Це стало підставою подання відповідного позову про стягнення з КП «ВЕЛИКОДОЛИНСЬКЕ» суми матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, у розмірі 28715грн., суми моральної шкоди у розмірі 20000грн. (справа № 509/2000/18, розглядається Овідіопольським районним судом Одеської області). Відповідно до ст. 1 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Відповідно до ст. 26 ЦК України усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов'язки. Фізична особа має усі особисті немайнові права, встановлені Конституцією України та цим Кодексом. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов'язки як учасник цивільних відносин. Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. У статті 32\~Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Згідно з ч. 1 ст. 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Пленум Верховного Суду України в п. п. 1, 19 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" роз'яснив судам, що беручи до уваги положення ст. ст. 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Суд заявив, що «існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень доведенню не підлягає. Що стосується оціночних суджень, то цю вимогу задовольнити неможливо, до того ж вона обмежує свободу дотримуватися своїх поглядів, котра лежить в основі права, що захищається статтею 10 Конвенції. Навіть тоді, коли твердження є справді оціночним судженням, пропорційність втручання може залежати від наявності достатньої фактичної основи для оскаржуваного твердження, оскільки навіть оціночне судження, якщо під ним немає щонайменшого фактичного підґрунтя, може бути визнано таким, що переходить межу» («Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria), 1986р.; «Єрусалем проти Австрії» (Jerusalem v. Austria), 2001р.; «Діханд та інші проти Австрії» (Dichand and Others v. Austria), 2002р.). Також у пункті 15 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~27\~лютого 2009\~року №1 судам роз'яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз'яснено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Отже, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка, зокрема, полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи. При цьому, у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 № 1 роз'яснено, що обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Отже, тягар доказування достовірності негативної інформації про позивача покладається на відповідача, а на позивача покладено лише обов'язок доказування факту поширення такої інформації відповідачем. Недостовірність негативної інформації є правовою презумпцією. Під час розгляду справи були допитані свідки з боку позивача ([PERSON], [PERSON], [PERSON], а також сам позивач) та з боку відповідача ([PERSON], а також сама відповідачка). Так, всі без винятку свідки підтвердили факт виступу відповідачки у приміщенні Великодолинської селищної ради 13.04.2018 року, який був направлений на адресу позивача. Між тим, свідок [PERSON] зазначив, що давно знає відповідачку, вони спілкуються сімями. Він пояснив, що до сесії його та відповідачку викликали до відділу поліції, як свідків, по справі за заявою КП «ВЕЛИКОДОЛИНСЬКЕ» для надання пояснень з приводу підроблення підписів на деяких документах. Після чого вони, обурені такою ситуацією, завітали до селищної ради, і відповідачка, виступаючи, на стрималася. [PERSON] детально не пояснив, що конкретно говорила відповідачка на адресу [PERSON] Свідки [PERSON],\~[PERSON]\~та [PERSON]\~пояснили,\~що є\~депутатами Великодолинської\~селищної ради,\~були присутні\~13.04.2018р.\~у приміщенні\~ради та\~чули,\~як відповідачка\~говорила у\~присутності інших\~депутатів та\~інших осіб,\~що позивач\~особисто виразився\~стосовно неї\~нецензурною лайкою,\~завітав до\~неї на\~робоче місце та має відношення до пошкодження вітрини, а також те, що [PERSON] має відношення до того, що до квартири [PERSON], після факту пошкодження вітрини, ломилися якісь люди. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що факт поширення вказаної інформації підтверджується показаннями свідків, відеозаписами, дослідженими судом, та не спростовується самою відповідачкою. Під час надання пояснень відповідачка зазначила, що до неї, як зясувалося, завітав не позивач, а його брат ([PERSON]), після візиту якого вона побачила тріщину вітрини. Між тим, вона не бачила, що саме він її зламав. До поліції вона не зверталася, експертизу вартості вітрини не встановлювала. За положеннями\~статті 30 Закону України\~«Про інформацію» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири) - ч. 2 ст. 47-1 Закону України "Про інформацію". Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Межі допустимої критики є ширшими, коли вона стосується власне політика, а не приватної особи. У пункті 21 згаданої вище постанови Пленуму Верховного Суду України вказано на те, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Зі змісту статей 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації вбачається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. За таких підстав суд приходить до висновку, що поширена відповідачкою 13.04.2018р. у приміщенні Великодолинської селищної ради інформація стосовно позивача по справі, є недостовірною, оскільки за своїм характером спрямована на [PERSON], як на фізичну особу, є фактичним твердженням, а ні оціночним судженням його діяльності як політика та/або директора підприємства. Ухвалюючи дане рішення, суд бере до уваги зазначені у статтях 32, 34 Конституції України, відповідно до яких при вирішенні даної справи про захист гідності, честі та ділової репутації, судом повинен забезпечуватися баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте й сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Стосовно вимоги\~позивача щодо\~стягнення моральної\~шкоди,\~то слід\~зазначити,\~що відповідно\~до п.\~3\~постанови Пленуму\~Верховного суду\~України від\~31.03.1995р.\~№ 4\~«Про судову\~практику в\~справах про\~відшкодування моральної\~(немайнової)\~шкоди» слід\~розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При цьому моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів, у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях, фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, у душевних стражданнях у звязку з порушенням її права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При цьому моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Таким чином, суд вважає частково доведеними факти та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а тому, з метою захисту немайнових прав позивача, його позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial