Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-07 00:00:00

Приватне підприємство «Охоронна Агенція «Тайфун» звернулося до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з зазначеним позовом, посилаючись на наступні обставини. Згідно договору оренди транспортного засобу від 28 квітня 2016 року, транспортний засіб марки ВАЗ, модель 2108, 1987 року випуску, тип ТЗ - хетчбек, колір - червоний, номер шасі (кузова, рами) VIN - [NUMBER] , [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], знаходиться в оренді позивача. 14 липня 2016 року о 02 год. 45 хв. у м. Нікополь по вул. Каштанова водій [PERSON], керуючи автомобілем ВАЗ 2108 державний номерний знак [NUMBER] на якому зображено логотип Охоронне Агенція «Тайфун» на перехресті з вул. Головко, не надав переваги в русі автомобілю «Renault Duster», державний номер [NUMBER] яким керував водій [PERSON], який рухався по головній дорозі, внаслідок чого допустив зіткнення з ним. Після здійснення ДТП водій [PERSON] залишив місце події. Автомобілі отримали механічні пошкодження. Своїми діями [PERSON] порушив п. 2.1, 2.10а, 8.4б ПДР України. Внаслідок вказаного ДТП автомобіль ВАЗ 2108 державний номерний знак [NUMBER] отримав механічні пошкодження. Згідно висновку автотоварознавчого дослідження спеціаліста № 300 від 20 липня 2016 року, вказаному автомобілю було завдано шкоди на загальну суму 35 375 грн. 00 коп. Постановою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2016 року [PERSON] був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 122-4, 124 КУпАП. Крім того, за висновок автотоварознавчого дослідження спеціаліста № 300 від 20 липня 2016 року позивачем було сплачено 550 грн. 00 коп. Таким чином, відповідачем було завдано Приватному підприємству «Охоронна Агенція «Тайфун» матеріальну шкоду на загальну суму 35 925 грн. 00 коп. Враховуючи вищевикладене, просять суд стягнути з [PERSON] на їх користь у рахунок відшкодування матеріальної шкоди грошову суму у розмірі 35 925 грн. 00 коп. та витрати по оплаті судового збору в розмірі 1378, 00 грн. З огляду на пункт 1 Розділу 6 Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII(далі - Закон № 2147- VIII), цей Закон набирає чинності з дня початку роботи Верховного Суду, визначеного рішенням його Пленуму відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Постановою Пленуму Верховного Суду від 30 листопада 2017 № 2 днем початку роботи Верховного Суду визначено 15 грудня 2017 року. Відповідно до пункту 9 частини першої Розділу ХІII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VІІІ справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Отже після набрання чинності Законом № 2147-VІІІ справа розглядається за правилами Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VIII. 14 травня 2018 року на адресу суду від представника позивача [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву з додатками (а.с. 72-76), згідно якого вона просить суд позов задовольнити частково, в частині стягнення з [PERSON] на користь позивача середньомісячного заробітку, який він отримував станом на 14 липня 2016 року мотивуючи тим, що [PERSON] працював звичайним водієм, не перевозив ніяких матеріальних цінностей, а лише здійснював на автомобілі ВАЗ - 2108, державний номер [NUMBER], що знаходиться в аренді позивача, патрулювання відповідно до своїх посадових обов?язків та на підставі подорожнього листа № 67097 від 13 липня 2016 року. Тому в розумінні ст. ст. 134, 135-1 КЗпП України він не належить до працівників, які несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації. До того ж, відповідно до Переліку посад і робіт, які заміщуються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатись письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для зберігання, обробки, продажу, перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Державного комітету СРСР по праці та соціальним питанням ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24, який є чинним на даний час, водій не належить до категорії працівників, з якими, згідно ст. 135-1 КЗпП України може бути укладений такий договір. Таким чином на [PERSON] за заподіяну ним шкоду можу бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше середньомісячного заробітку. 17 травня 2018 року на адресу суду від представника Приватного підприємства «Охоронна агенція «Тайфун» - [PERSON] надійшла відповідь на відзив з додатками (а.с. 77-79), згідно якої він просить суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на те, що вина відповідача в скоєнні ДТП доведена, та на відповідача поширюється дія ст. ст. 134 ,135-1 КЗпП України, оскільки з ним було укладено 12 травня 2014 року договір про повну матеріальну відповідальність, майно було отримано відповідачем за разовим документом, яким є подорожній лист № 670979 від 13 липня 2016 року. У судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача - [PERSON] позовні вимоги визнала частково, не заперечувала проти задоволення позовних вимог в частині стягнення з [PERSON] на користь позивача розміру шкоди у сумі середньомісячного заробітку станом на 14 липня 2016 року, оскільки на нього не поширюється дія ст.ст. 134 ,135-1 КЗпП України. Вислухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що 14 липня 2016 року о 02 год. 45 хв. у м. Нікополь по вул. Каштанова водій [PERSON], керуючи автомобілем ВАЗ 2108 державний номерний знак [NUMBER] на якому зображено логотип Охоронне Агенція «Тайфун» на перехресті з вул. Головко, не надав переваги в русі автомобілю «Renault Duster», державний номер [NUMBER] яким керував водій [PERSON], який рухався по головній дорозі, внаслідок чого допустив зіткнення з ним. Після здійснення ДТП водій [PERSON] залишив місце події. Автомобілі отримали механічні пошкодження. Своїми діями [PERSON] порушив п. 2.1, 2.10а, 8.4б ПДР України. Постановою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2016 року [PERSON] був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 122-4, 124 КУпАП (а.с. 16). Внаслідок ДТП автомобіль ВАЗ 2108 державний номерний знак [NUMBER] отримав механічні пошкодження. Згідно висновку автотоварознавчого дослідження спеціаліста № 300 від 20 липня 2016 року, вказаному автомобілю було завдано шкоди на загальну суму 35 375 грн. 00 коп. (а.с. 3-12). За висновок автотоварознавчого дослідження спеціаліста № 300 від 20.07.2016 року позивачем було сплачено 550 грн. 00 коп. (а.с. 13). Згідно договору оренди транспортного засобу від 28 квітня 2016 року, транспортний засіб марки ВАЗ 2108, 1987 року випуску, тип ТЗ - хетчбек, колір - червоний, номер шасі (кузова, рами) VIN - [NUMBER], [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], знаходиться в оренді позивача (а.с. 14). Відповідно до Наказу № 6/К від 12 травня 2014 року, прийнято на роботу до Приватного підприємства «Охоронна агенція «Тайфун» з 12 травня 2014 року інспектора охорони [PERSON] з окладом згідно штатного розкладу, також доручено інспектору охорони [PERSON], за його згодою, виконання поряд зі своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, роботу за професією водія з оплатою згідно штатного розкладу, в порядку суміщення посад без звільнення від своєї основної роботи (а.с. 79). Також з [PERSON], з метою збереження матеріальних цінностей, належних Приватному підприємству «Охоронна агенція «Тайфун» було укладено типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с. 76). Крім того, згідно подорожнього листа службового легкового автомобіля від 13 липня 2016 року, [PERSON]. як водію с режимом роботи 13 липня 2016 року - 14 липня 2016 року передано автомобіль [NUMBER] (а.с.75). Виходячи з викладеного, судом встановлено та не оспорювалося сторонами, що на момент скоєння ДТП 14 липня 2017 року [PERSON] перебував у трудових відносинах з Приватним підприємством «Охоронна агенція «Тайфун» та керував автомобілем [NUMBER] під час виконання трудових обов'язків, внаслідок чого вказаний автомобіль отримав механічні пошкодження. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно із ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними і рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.9 ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають, зокрема, у сфері трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Таким чином, до правовідносин працівника та роботодавця з приводу матеріальної відповідальності за заподіяну шкоду слід застосовувати положення Глави ІХ КЗпП України. Відповідно до ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За загальним правилом за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку (ч. 1 ст. 132 КЗпП України). Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві (ч. 2 ст. 132 КЗпП України). Статтею 134 КЗпП України визначено випадки, за яких працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації. Такий вид матеріальної відповідальності покладається на працівників у разі, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків; службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством. Такий договір між позивачем та відповідачем укладено, однак, сам по собі факт укладання з працівником договору про повну матеріальну відповідальність не є підставою для покладення матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди за п.1 ч.1 ст.134 КЗпП України. Відповідно до пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт 1 статті 134 КЗпП України), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі статтею 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. За відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Згідно зі статтею 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24, при цьому посада водія не входить до переліку осіб, з якими укладається договір про повну матеріальну відповідальність, як по посаді так і по виконуваній роботі. [PERSON] не перевозив ніяких матеріальних цінностей, а лише здійснював на автомобілі ВАЗ - 2108, державний номер [NUMBER], що знаходиться в аренді позивача, патрулювання відповідно до своїх посадових обов?язків та на підставі подорожнього листа № 67097 від 13 липня 2016 року. Таким чином, письмовий договір про повну матеріальну відповідальність з працівниками, посади або виконувана робота яких в цьому Переліку не містяться, не може бути підставою для покладення на відповідача матеріальної відповідальності у повному розмірі за заподіяну позивачеві з його вини шкоду. Інших підстав для покладення на відповідача [PERSON] повної матеріальної відповідальності немає. За таких обставин, відповідно до ст.132 ч.1 КЗпП України, відповідач [PERSON] повинен відповідати за шкоду, спричинену позивачу - Приватному підприємству «Охоронна агенція «Тайфун» у сумі, що не перевищує його середній місячний заробіток. При матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок). Для розрахунку середнього заробітку береться заробітна плата, яка нараховується працівникові за два місяці, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник працював менше двох місяців (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 "Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками"). Відповідно до п.п.2, 3 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Як вбачається з довідки від 07 червня 2018 року, останніми повними робочими місяцями, що передували події, були травень та червень 2016 року. Загальна сума доходу за вказаний період становить 3 860,00 грн. Таким чином, його середній місячний заробіток за травень - червень 2016 року складає 1930,00 грн. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з'ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, та оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами у справі доказів, суд, враховуючи положення ст.132 КЗпП України, вважає, що позов Приватного підприємства «Охоронна агенція «Тайфун» про відшкодування шкоди в порядку регресу підлягає задоволенню частково в розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше середнього місячного заробітку [PERSON] Відповідно до положень ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у сумі 1 378 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial