Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-02 00:00:00

04 травня 2016 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулося з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що 19\~червня 2012 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] укладено кредитний договір №\~б/н, на підставі якого [PERSON] надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 8152,93 грн. зі сплатою відсотків у розмірі 27,60 % річних, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. \~ \~ \~ \~Зі своєї сторони [PERSON] виконав всі умови договору, надавши [PERSON] кредит у зазначеному вище розмірі. Однак, відповідач, в порушення взятих на себе зобовязань, своєчасно не сплачувала кредит та відсотки за користування кредитом, в результаті чого станом на 29 лютого 2016 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 36824,05 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 15307,78 грн., заборгованості з процентів за користування кредитом у розмірі 17814,89 грн., заборгованості за пенею та комісією у розмірі 1471,66 грн., фіксованої частини штрафу у розмірі 500,00 грн. та процентної складової штрафу у розмірі 1729,72 грн. Зазначену суму, а також судові витрати позивач просить стягнути з відповідача. 21 липня 2016 року [PERSON] звернулась із зустрічним позовом до ПАТ КБ "ПриватБанк", в обґрунтування якого посилалась на, що вона 19 червня 2012\~року звернулась до ПАТ КБ "ПриватБанк" за кредитом на споживчі потреби для придбання товарів та послуг, про що повідомила менеджера Банку. Після отримання від неї персональної інформації відповідальна особа ПАТ КБ "ПриватБанк" надала їй Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг і запевнила, що її підпису буде достатньо для оформлення кредиту. З будь-якими іншими документами її не ознайомлювали та вона їх не підписувала. Відповідно до умов кредитного договору їй надано кошти шляхом встановлення ліміту на платіжну картку. Посилалась на не дотримання ПАТ КБ "ПриватБанк" всіх істотних умов укладеного договору, крім того, надані Банком документи не містять обовязкових реквізитів, як і її підпису про ознайомлення з усіма умовами кредитного договору, а сама лише анкета-заява не є підтвердженням ознайомлення її з цими умовами. Крім того, заперечувала проти зміни розміру кредитного ліміту, порядку його розрахунку, оскільки на момент укладання кредитного договору сума отриманого кредиту становила 8\~152,93\~грн., а згідно розрахунку заборгованості, наданого Банком, кредит станом на 29 лютого 2016 року становив 15 307,78 грн. [PERSON] без її відома змінив кредитний ліміт. У звязку з чим, просила суд визнати недійсним кредитний договір № б/н від 19 червня 2012 року, укладений між [PERSON] та ПАТ\~КБ\~"ПриватБанк". 03 лютого 2017 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] та ПАТ КБ "ПриватБанк", в обґрунтування якого посилався на те, що він дізнався про укладення його дружиною - [PERSON] без його згоди 19 червня 2012 року кредитного договору про надання споживчого кредиту в сумі 8152,93 грн., які остання витратила на потреби сім'ї. Відсотки за користування кредитом [PERSON] сплачувала за рахунок їх спільних коштів, але про це його не повідомляла. Посилаючись на те, що він з 14 серпня 1993 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], а також те, що кредитний договір в порушення вимог ст.\~65 Сімейного кодексу України укладено без його згоди, в той час як правочин з отримання кредиту виходить за межі дрібного побутового, а кредитні кошти використані в інтересах сімї, відсотки за кредитом сплачені за спільні кошти подружжя просив визнати недійсним кредитний договір № б/н від 19 червня 2012\~року, укладений між [PERSON] та ПАТ КБ "ПриватБанк" як такий, що порушує його інтереси. Ухвалою суду від 25 липня 2016 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання кредитного договору недійсним (а.с. 64). Ухвалою суду від 16 березня 2017 року обєднано в одне провадження справу за позовом [PERSON] до [PERSON], ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання кредитного договору недійсним (справа № 183/604/17) і справу за позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання недійсним кредитного договору (справа №\~183/2610/16) під спільним номером № 183/2610/16 (а.с. 129). У звязку з заміною головуючого судді Городецького Д.І., справа передана у провадження судді Майної Г. Є. (а.с. 137). Ухвалою суду від 19 лютого 2018 року задоволено клопотання представника ПАТ КБ "ПриватБанк" про розгляд справи у порядку спрощеного провадження (а.с.\~149-150). Позовні заяви у відповідності до положень п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції, встановленій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII розглянута за правилами чинного ЦПК України з урахуванням вимог до заяви, в редакції ЦПК України, що діяли до набрання чинності Законом України № 2147-VIII. Суд, дослідивши письмові докази у справі, дійшов такого висновку. 19 червня 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» відкрив [PERSON] рахунок на умовах договору, укладеного відповідно до ст.ст. 634, 1066 ЦК України - в формі приєднання позичальника до "Умов та правил надання банківських послуг", затверджених наказом №\~СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та "Тарифів банку", що викладені на банківському сайті, які обов'язкові для сторін згідно зі ст.\~629 ЦК України, що підтверджується підписаною відповідачем анкетою-заявою (а.с. 5, 8-31), зазначена обставина визнана сторонами у справі. На цих умовах позивач взяв на себе зобовязання виконувати розпорядження про перерахування і видачу відповідних сум з цього рахунка та проводити інші операції за рахунком, ініційовані [PERSON] згідно з п.\~1.14 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" за допомогою платіжної картки "Универсальная". При цьому, відповідно до п. 1.1.7.3 та п.\~1.1.7.11 Умов та правил надання банківських послуг - картрахунки відкриті на невизначений строк, а договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання, а якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк. \~ \~ \~ \~Позивач за умовами договору та згідно зі ст.ст. 1054, 1056, 1069 ЦК України, зобов'язався в майбутньому кредитувати рахунок під проценти за ставкою 27,60 % річних, визначивши максимальною сумою для грошового переказу 8\~152,93\~грн., яка на підставі п.п. 2.1.1.2.3 та 2.1.1.2.4 "Умов та правил надання банківських послуг" збільшена банком до 15 307,78 грн. \~ \~ \~ \~Відповідач підписанням анкети-заяви взяла на себе зобовязання відповідно до умов надання кредиту за п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг використовувати і повернути Банку кредит належним чином, сплачувати проценти та інші платежі до 25 числа місяця, наступного за звітним, в якому здійснено платіж на користь відповідача, що він мав виконати згідно з\~ст. 526 ЦК України. \~ \~ \~ \~Зобовязання відповідача за укладеним договором щодо дотримання строків виконання відповідно до ст.ст.\~548,\~551 ЦК України\~забезпечені в п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг штрафом в розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову. \~ \~ \~ \~ Суд за браком доказів підтвердження відповідачем виконання зобовязання за правилами\~ст.545 ЦК України\~дійшов висновку згідно зі ст.ст.\~12, 81 ЦПК України\~про відсутність сумнівів в належності та допустимості перевірених в судовому засіданні розрахунків суми грошового боргу, виконаних позивачем (а.с. 4), які, з огляду на не спростовану вірогідність відомостей про несплачені позивачу суми, безспірно спростовують добросовісність відповідача. Оскільки іншого не доведено, за внутрішнім переконанням суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON], в порушення ст.ст.\~529,\~530,\~536 ЦК України, відступила від умов про повернення суми кредиту в межах ліміту і від строків виконання за договором, чим прострочила виконання згідно з\~ст. 612 цього Кодексу\~щодо повернення кредиту та сплати процентів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, у тому числі, письмовими доказами (ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~ \~ \~ \~Таким чином, враховуючи, що відповідач отримала кредит шляхом приєднання до "Умов та правил надання банківських послуг", затверджених наказом №\~СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та "Тарифів банку", що викладені на банківському сайті, що обов'язкові для сторін, акцептувала оферту позивача шляхом підписання відповідної заяви, яка містить положення про ознайомлення акцептанта з умовами договору та те, що означений договір разом з іншими положеннями становить договір, використала кредитні кошти на протязі періоду з 19 червня 2012 року по 21\~липня 2016 року та протягом означеного періоду не оскаржувала умов договору, суд дійшов до висновку про її обізнаність з усіма істотними умовами договору та її посилання на не ознайомлення з умовами договору, не доведення співробітником позивача всіх його умов, як на підставу зустрічного позову, є необґрунтованими та свідчать лише про байдуже ставлення до наданих їй законодавством прав та обовязків. Крім того [PERSON] фактично визнала обставини справи, заперечуючи лише проти необізнаності нею з умовами кредитного договору, не надала докази вчинення правочину під впливом помилки, обману, а тому наявні підстави для висновку, що відповідач порушила взяте на себе перед позивачем зобов'язання, на підставі чого з урахуванням визнаних позивачем сум, як ним отриманих, його права згідно\~зі ст. 611 ЦК України\~підлягають захисту з присудженням з відповідача 15307 гривень 78 коп. боргу за кредитом і 17814 гривень 89 коп. боргу з процентів. Так само, за перевіреним в судовому засіданні розрахунком позивача на його користь, відповідно до\~ст. 550 ЦК України, відповідач зобовязана сплатити за весь час прострочення сплати боргу 2 229 гривень 72 коп. штрафу. Внаслідок викладеного, суд приходить до висновку що аргументи ПАТ КБ "ПриватБанк", наведені в позові в цій частині, обґрунтовані та підтверджені належними, допустимими й достовірними доказами, а тому - є всі підстави для задоволення позову в частині присудження до стягнення на користь позивача з відповідача вищезазначеної заборгованості за кредитним договором, яка підтверджена розрахунками, доданими до позову та заявленому позивачем до стягнення, а позовні вимоги зустрічної заяви [PERSON] задоволенню не підлягають. У той же час, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми, яка зазначена в позовній заяві як заборгованість за пенею та комісією, необхідно відмовити, оскільки відповідно до розрахунку, долученого позивачем до позовної заяви, ця сума є комісією, а не пенею. Однак, зі змісту поданого позивачем до суду договору не вбачається будь-яких істотних умов, які б вказували відповідно до ст.ст. 628, 638 ЦК України на укладання змішаного договору з елементами договору комісії за визначенням ст. 1011 цього Кодексу, і умови нарахування комісійної плати та її розмір не зазначені, а так само не вбачаються будь-які умови нарахування пені та її розмір. Згідно зі ст.ст. 202, 203, 509 ЦК України за загальним правилом не допускається зобов'язання без відповідної правової підстави його виникнення, через що відсутність факту надання послуг комісії та умов і розміру нарахування пені, виключає нарахування комісійної плати та пені, а тому в позові в частині цих вимог належить відмовити за відсутності згідно ст.\~13 ЦК України підстав виникнення права у позивача. Розглядаючи позовні вимоги [PERSON], суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 14 серпня 1993 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 115). 19 червня 2012 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" та [PERSON] був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого\~остання отримала кредит в сумі 8 152,93 грн., ця обставина визнана сторонами і не підлягає доказуванню. Як зазначив [PERSON], не заперечувала [PERSON] та не спростовано ПАТ КБ "ПриватБанк", при укладенні вказаного кредитного договору згода [PERSON], як чоловіка позичальника не отримувалась.\~ Перевіряючи та оцінюючи доводи [PERSON] щодо укладення вказаного кредитного договору в порушення вимог ст.\~65 Сімейного кодексу України без його згоди, як чоловіка позичальника, а також щодо використання кредитних коштів в інтересах сімї і сплати процентів за користування ними за рахунок спільних коштів сім'ї, суд враховує, що [PERSON] не надано жодних доказів на підтвердження факту використання кредитних коштів на вказані цілі. При цьому, згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Однак відповідно до положень частин першої та другої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку можна зробити висновок, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Доказів на підтвердження того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» за позовом [PERSON] діяв недобросовісно, зокрема, знав чи за обставинами справи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що [PERSON] не отримала згоди на це другого з подружжя матеріали справи не містять, а посилання позивача на це має характер припущень. Як Також, як розяснено в п. 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справа № 5 від 30 березня 2012\~року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", положення ст.\~65 Сімейного кодексу України регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. З огляду на це, суд приходить до висновку, що заявлені [PERSON] позовні вимоги про визнання недійсним кредитного договору з підстав, передбачених ч.\~2 ст.\~65 Сімейного кодексу України, не ґрунтуються на законі та задоволенню не підлягають. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.\~ На підставі викладеного,

Outcome: partial