Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-25 00:00:00

17.10.2017 року представник позивача [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом в інтересах [PERSON], 07.11.2017 року провадження у справі було відкрите ухвалою суду після усунення недоліків позову, судове засідання було призначене на 05.12.2017року, яке неодноразово відкладалося з поважних причин, у тому числі для витребування судом доказів за клопотаннями сторін. У позовній заяві представник позивача просила позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO] та стягнути на користь позивача з відповідача аліменти для утримання дитини в розмірі 2000грн. щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, встановленого законом для дитини відповідного віку, - з дня звернення позивачем до суду - з 30.10.2017року і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позову представник позивача стверджує, що позивач дії в інтересах дитини, оскільки дитина виховується матір'ю, батько, що є працездатною людиною, не має утриманців, жодного разу не надав добровільно матеріальної допомоги для утримання дитини, не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться його життям, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не надає дитині доступу до культурних цінностей, не створює умов для отримання ним освіти. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, просили задовольнити, пояснивши, що відповідач, ще будучи у шлюбі з позивачем, влаштовував скандали, підіймав руку на позивача, залишав її з малолітньою дитиною саму, оскільки покидав її з дитиною в орендованій квартирі, зібравши свої речі і залишаючи їх без засобів до існування, тепер, після розірвання шлюбу, не прагнув зустрічі з сином, жодного разу не надав матеріальних засобів на його утримання, чинить перепони у виїзді сина за кордон на екскурсію, оскільки дитина наразі проживає з позивачем і її цивільним чоловіком, якого має за батька, оскільки той піклується дитиною, бере активну участь у вихованні і розвитку хлопчика, забезпечує дитині і позивачу, як своїй родині, мандрувати, вони об'їздили усю Україну і тепер настав час розширити кругозір дитини мандруючи за кордон, проте відповідач і цього позбавляє дитину, не надаючи дозволу на виїзд дитини за кордон, дитина не бажає спілкуватися з батьком, пам'ятає усі його сварки і образи на адресу матері, відмовляється навіть зустрітися, хоча приїжджає з позивачем до м.Болград, але до будівлі суду відмовляється зайти і навіть заплющує очі в машині, щоб не бачити біологічного батька, оскільки батьком називає іншого чоловіка - [PERSON], який проживає з позивачем та її сином однією сім'єю. Позивач, підтримуючи позовні вимоги, додала, що відповідач одного лише разу намагався зустрітися з дитиною, але почав на сина здійснювати тиск, пред'являв незрозумілі претензії, звинувачував дитину, що він не хоче зустрітися з рідним батьком, тому син розплакався і вона, позивач, яку встигла викликати класний керівник і яка була присутня під час цієї зустрічі дитини з відповідачем, змушена була припинити зустріч, попросила відповідача припинити спілкування з дитиною задля усунення психолого-травмуючих чинників на дитину. Свідок [PERSON] підтвердив у судовому засіданні, що він піклується про дитину, надає йому усі умови для розвитку і виховання, піклується щодо його здоров'я і фізичного та духовного виховання, як професійний лікар-психолог наглядає за психічним станом дитини, та намагається усунути усі наслідки від психологічної травми, яку отримала дитина в дитинстві, проживаючи разом з рідним батьком і маючи негативні спогади. Свідки [PERSON] - рідна сестра позивача та [PERSON] - її чоловік - підтвердили, що ще під час проживання позивача і відповідача однією сім'єю у шлюбі, відповідач ображав і дружину - позивача, і дитину, син його боявся, не мав бажання спілкуватися як з батьком - з радістю, але якщо і спілкувався телефоном, будучі в них, свідків, в гостях, то зі сподіваннями, що батько його любить, але подробить їхнього спілкування розповісти не може, оскільки дитина уходив розмовляти по телефону в іншу кімнату. Свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що в родині позивача і відповідача були не теплі стосунки, відповідач часто ображав дружину, влаштовував сварки у стані алкогольного сп'яніння, підіймав неодноразово на неї руку, усе це бачив їхній син, від чого страждав і це було видно; крім того, відповідач не забезпечував належним чином дружину і сина, вони часто були без грошей і вони, свідки, як найближчі рідні люди, допомагали позивачу як грошима, так і іншою підтримкою - брали до себе кілька разів на деякий час дитину і хлопчик в них нетривалі періоди - по кілька днів гостював. У цей час вони не чули, щоб відповідач матеріально намагався надавати допомогу для утримання дитини. Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували категорично проти позбавлення відповідача батьківських прав на дитину, не заперечуючи проти задоволення позову щодо стягнення аліментів з відповідача на користь позивача. Відповідач, аргументуючи свої заперечення, пояснив, що він, коли був одружений з позивачем, мав можливість піклуватися дитиною і своєю дружиною, заробляв непогані гроші, усе ніс в родину, забезпечував усім необхідним як дружину, так і сина, піклувався його розвитком, брав участь в його вихованні, турбувався його здоров'ям, разом з позивачем водили дитину до спортивної школи, дитина була ще маленькою, тому він не дуже багато часу проводив з сином, оскільки багато працював, але дружині - позивачу - усе було мало. Крім того, поки він працював, позивач, працюючи в Баварському домі, познайомилася з [PERSON], з яким наразі разом проживає, оскільки він покинув свою дружину, спілкувалася з ним, разом з ним їздила до Америки, брала участь в якихось заходах до пізнього вечора - одного разу він, прийшовши пізно з роботи додому, побачив, що син закритий сам вдома, а дружини немає. Звісно ж, він ревнував, нервувався, намагався з'ясувати стосунки, іноді на підвищених тонах, навіть, не заперечує, не стримався і замахнувся на дружину. Але не бив її і сина, не ображав, а, навпаки, будучи впевненим у зраді дружини, намагався зберегти сім'ю, вмовляв і дружину і зустрічався з [PERSON], вмовляючи його залишити у спокою його родину. Що ж до спілкування та утримання дитини, то він, відповідач стверджував у судовому засіданні, що він позбавлений такої можливості, оскільки позивач забороняє йому і дитині зустрічатися, розмовляти по телефону, гроші не приймала, тому він, в інтересах психічного стану дитини, тимчасово, припинив спроби спілкування з сином, особливо після випадку в школі, коли він просто попросив директора школи дозволу побачитись з сином, знаючи, що класний керівник на боці позивачки, але коли класний керівник дізналася від директора про те, що він, відповідач, прийшов, щоб зустрітися з сином, відразу попередила позивачку і та, приїхавши, налаштувала сина знову проти нього, провівши перед зустріччю виховну бесіду. Йому, відповідачу, дуже боляче від такої ситуації, а також від того, що його син у другому його шлюбі не має змоги спілкуватися з братиком, хоча знає, що в нього є братик і не розуміє, чому це не можливо. Стосовно надання дозволу на виїзд за кордон, то він, відповідач, не заперечує загалом поти розвитку свого сина, але боявся, щоб позивач разом зі своїм співмешканцем не вивезла дитину назовсім, оскільки вони разом працюють у міжнародній організації і в нього, відповідача, є цілком обґрунтовані побоювання. Проте він тепер, заради дитини, не буде заперечувати проти надання такого дозволу - в інтересах дитини, щоб його ще більше не настроювали поти нього, відповідача, як рідного батька, в чому він цілком впевнений, оскільки т.н. вітчим його сина є професійним психологом і підтримує в дитині думку позивача - що, начебто, син не бажає спілкування з біологічним батьком, хоча він, відповідач, впевнений, що дитина, якщо б її не залякували, не відмовлялася б спілкуватися з ним, відповідачем. Просить не позбавляти його права бути батьком дитини, оскільки бажає брати участь в його долі, проте не сподівається на це і лише в інтересах дитини не наполягає на зустрічах - вважає, що час усе розставить по своїх місцях. Представник органу опіки та піклування, висловлюючи свою думку, просив суд в інтересах дитини дотриматись принципів захисту прав дитини, викладених як у вітчизняному законодавстві, так і у міжнародному, зокрема, у Конвенції пор права дитини. Сторони, їх представники та представник органу опіки і піклування не наполягали на допиті дитини, з метою уникнення травмуючого психологічного фактору на психіку дитини, який від цієї ситуації страждає, позивач та її представник просили долучити до матеріалів справи довідку про результати роботи практичного психолога з неповнолітнім [PERSON], учасники судового засідання не заперечували. З долученої до матеріалів справи вищезазначеної довідки вбачається, що вона у виді висновку психолога, а не питання-відповідь, тому зробити висновок щодо категорії питань, заданих дитині, можливість відсутня. З цього висновку вбачається, що дитина ставиться до «вітчима» як до тата, а до відповідача - байдужий. Суду не надано відомостей, що позивач та свідок [PERSON] одружені, і який юридичний статус відносно дитини має [PERSON] (чи чоловік матері, співмешканець, друг сім'ї, психолог родини, тощо). Як не надав суду відомостей і відповідач щодо створення ним нової родини, а також не надав на підтвердження своїх доводів доказів наявності в нього іншої дитини та дружини, де він працює, який має дохід. Вислухавши у судовому засіданні сторони та їх представників, свідків, думку представника органу опіки та піклування, вивчивши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, але частково, - за наступних підстав. Судом встановлені наступні факти і відповідні ним правовідносини: - [INFO] народився [PERSON], батьками якого у свідоцтві про народження вказані [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження дитини (а.с.12); - заочним рішення Болградського районного суду Одеської області від 05.03.2015року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.13); - позивач [PERSON] зареєстрована такою, що проживає у [ADDRESS] що підтверджується довідкою виконавчого комітету Городненської сільської ради №4505 від 15.12.2016 року, разом з нею проживають, згідно цієї довідки, син [PERSON] та мати [PERSON], 1952р.н. (а.с.19); згідно відомостей позову, відповідач [PERSON] також значиться зареєстрованим у с.Городнє, на вул.Олександрівська,5, проте у судовому засіданні встановлено, що сторони поживають в м.Одеса орендуючи житло, адрес не повідомили, цих фактів ніким у судовому засіданні не спростовано; - згідно характеристик, наданих позивачем, вона проживає в м.Одеса, має вищу медичну освіту, спеціальність - «лікар-пульмонолог», працює в Одеському центрі профілактики боротьби зі СНІДом, характеризується дуже позитивно, батьківські обов'язки стосовно сина [PERSON] виконує сумлінно, піклується його життям, здоров'ям та долею, батько - відповідач [PERSON] - у вихованні дитини участі не бере (а.с.14-22); - дитина - [PERSON], [INFO] навчається у 6-Б класі КЗ «Одеська загальноосвітня санаторна школа-інтернат №6 І-ІІ ступенів», з пояснень позивача у судовому засіданні, - ця школа є спеціалізованою, яка допомагає у лікуванні сколіоза в сина (а.с.23); - згідно висновку органу опіки та піклування за місцем фактичного проживання дитини, - Київської районної адміністрації Одеської міської ради №986/01-11 від 10.07.2017року, - відсутні підстави вважати доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.29-31); - до заперечень щодо позовних вимог в частині позбавлення батьківських прав відповідачем надані письмові пояснення свідків, які надають відповідачу позитивну характеристику, та повідомляють суд, що [PERSON] до кінця 2014року виконував сумлінно батьківські обов'язки, брав участь у вихованні та матеріальному утримуванні дитини, проте мати дитини - [PERSON] чинить перешкоди у спілкуванні батька з дитиною, переховує місце проживання та навчання дитини [PERSON] від його батька [PERSON] (а.с.47-54); - на клопотання позивача судом були витребувані докази (а.с.81-86), та отримані відомості, що питання про позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно будь-якої дитини, - органом опіки і піклування Болградського райдержадміністраціії - не розглядалися (а.с.108), а в архіві Болградського районного суду Одеської області відсутні справи щодо розгляду цього питання, проте, згідно відповідей нотаріусів Бутенко Н.П та Пучкової І.А., [PERSON] до цих нотаріусів на виклики за заявами позивача [PERSON] не з'явився для оформлення дозволу дитині - сину [PERSON] дозволу на виїзд за кордон (а.с.109 і 117); - згідно пояснень суду відповідача [PERSON] та його представника, позивач шантажує його наданням дозволу на зустріч з дитиною для отримання від нього дозволу на виїзд дитини за кордон, він не заперечує проти розвитку дитини, проти побоюється, що син буде вивезений за кордон постійно і він втратить з ним зв'язок; В силу п.2 ч.1ст.164 Сімейного Кодексу України, яка передбачає підстави позбавлення батьківських прав, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] проживає окремо від сина [PERSON], який проживає зі своєю матір'ю, не спілкується з ним протягом тривалого часу, матеріальної допомоги на його утримання не надає, але пояснив суду, що цікавиться здоров'ям та життям сина, бажає брати участь в його утримуванні і вихованні, проте йому в цьому перешкоджає позивач - мати дитини, і з метою психічного спокою дитини він не наполягає на зустрічах з сином, оскільки вважає це марним через те, що колишня дружина - позивач - буде негативно впливати на дитину після зустрічів з ним, відповідачем, та й постійно проживати з ним, відповідачем, також не надасть дозволу і це буде негативно впливати на дитину. Неповнолітній [PERSON] наразі повністю перебуває на утриманні матері, яка несе усі витрати з його виховання, навчання та матеріального забезпечення. Позивач пояснила у судовому засіданні, що її чоловік (свідок [PERSON]) любить [PERSON], як рідного сина, ставиться до нього з батьківською любов'ю і піклуванням, утримує її і сина матеріально, вони усюди мандрують по Україні, мають намір виїхати за кордон помандрувати, проте відповідач на це не надає дозволу, проте не надала суду доказів та відомостей щодо утворення сім'ї зі свідком [PERSON] Органи опіки та піклування не підтримали вимогу позивача [PERSON] щодо позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно їхньої спільної дитини [PERSON] Згідно наданих суду відомостей і доказів вбачається, що позивач чинить перешкоди у спілкуванні своєї дитини - сина [PERSON] з відповідачем, який намагався продовжувати брати участь у вихованні і матеріальному утримуванні дитини, як і до 2014го року. Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відсутні докази того, що відповідач свідомо порушує свої зобов'язання, закріплені в статті 51 Конституції України від 28 червня 1996року, згідно якої «Батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття», та закріплене у ст.180 Сімейного Кодексу України таке ж саме положення. В принципі № 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, записано: "Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення". Ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, що діє в Україні з 27 вересня 1991 року, регламентовано, що "Держави-учасники зобов'язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, беручи до уваги права та обов'язки її батьків, опікунів та інших осіб, що відповідають за неї за законом і з цією метою вживають усі відповідні законодавчі та адміністративні заходи". Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001року №2402 регламентовано, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 цього ж Закону регламентовано, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтями 12, 15 вищеназваного Закону зазначено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних стосунків і прямих контактів. Батьки, що проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, дитина також має право спілкуватися з батьком, що проживає окремо. Статтею 164 Сімейного Кодексу України встановлено підстави позбавлення батьківських прав, а саме п.2 ч.1 - ухилення від виконання своїх обов'язків з виховання дитини. На підставі п. 2 ч.1ст.64 СК України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він саме ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до роз'яснень, викладених в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто, прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Згідно п.16 вказаної постанови Пленуму, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. З отриманих судом в ході розгляду даної справи відомостей і доказів, не вбачається підстав вважати, що відповідач [PERSON] не цікавиться долею дитини - сина [PERSON] з самого його народження, та з власної волі не бажає зустрічів з сином, а також брати участі в його вихованні та матеріальному забезпеченні, оскільки проживав з сином [PERSON] та його матір'ю [PERSON] однією родиною до розірвання у 2015 році шлюбу заочним рішенням суду, яке ніким не оскаржене, та згідно якого сторони спору про місце поживання дитини не мають, а ухвалення рішення заочно, за відсутністю думки відповідача [PERSON] можливо й підтверджує його пояснення, що він не бажав розірвання шлюбу, бажаючи зберегти сім'ю та піклуватися дитиною, оскільки його твердження про те, що він працював і мав немаленький заробіток не спростовувалися в ході даного судового засідання позивачем. Таким чином, враховуючи вищевикладене, урахувавши усі надані суду відомості і докази, суд дійшов висновку, що вимога позову щодо позбавлення відповідача батьківських прав задоволенню не підлягає за відсутністю доказів неналежного виконання відповідачем батьківських обов'язків з власної волі і бажання. Тобто, відмовляючи у задоволенні позову в частині позбавлення батьківських прав відповідача, суд виходить з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів ухилення відповідача від участі у вихованні дитини, що давало б підстави для можливості застосування до нього такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. Зокрема, матеріали справи не містять доказів, на підставі яких можна дійти до безперечного висновку про те, що [PERSON] злісно ухиляється від участі у вихованні дитини. Суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні вимоги позову щодо позбавлення батьківських прав відповідача через те, що не сплачування батьком аліментів сама по собі не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав з урахуванням обставин прояву батьком ініціативи та бажання спілкуватися із сином, піклуватися про нього й брати участі в його вихованні. Проте, згідно відомостей, наданих суду позивачем, відповідач не виконує своїх батьківських обов'язків щодо матеріального забезпечення їхньої спільної дитини - сина [PERSON]. Відповідач підтвердив цей факт, пояснивши, що в нього є бажання піклуватися про сина та брати участь в його матеріальному забезпеченні, хоча він має середній рівень доходів, не заперечував проти стягнення з нього аліментів на користь позивача для утримання їхньої спільної дитини - сина [PERSON]. Представник відповідача, підтримуючи відповідача, підтвердив, що в ході судового засідання, під час перерви у судовому засіданні тривалістю кілька днів, у дитини позивача і відповідача було день народження - 30 травня, і відповідач в його присутності намагався в телефонній розмові вмовити позивача дати слухавку дитині, щоб поздоровити хлопчика і поспілкуватися, але йому було відмовлено з поясненнями дочекатися закінчення судового засідання, позивач не йде на розмови щодо надання можливості відповідачу передати синові подарунок, не бере гроші. Будь-яких доказів, передбачених ст.182 Сімейного кодексу України обставин на підтвердження матеріального стану та стану здоров'я, - як відносно позивача, так і відносно відповідача, - суду не надано, крім тих, що досліджені в судовому засіданні, не встановлено таких і при розгляді справи. Проте, законодавством України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою (ч.1ст.141 СК України). Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно ст.181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. В разі виїзду одного з батьків за кордон на постійне проживання у державу, з якою Україна не має договору про надання правової допомоги, аліменти стягуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо після виконання аліментних зобов'язань згідно з частиною четвертою цієї статті один з батьків не виїхав на постійне проживання у державу, з якою Україна не має договорів про правову допомогу, та залишився або повернувся для постійного проживання в Україну, порядок стягнення аліментів з урахуванням сплаченої суми встановлюється законодавством. Якщо після набрання рішенням суду законної сили, згідно з яким з одного із батьків стягуються аліменти, він виїжджає для постійного проживання у державу, з якою Україна не має договору про правову допомогу, з нього за рішенням суду до його виїзду за межі України може бути стягнуто аліменти за весь період до досягнення дитиною повноліття. Якщо після набрання законної сили рішенням суду про сплату аліментів за весь період до досягнення дитиною повноліття особа, з якої стягуються аліменти, продовжує постійно проживати в Україні або повертається в Україну для постійного проживання та змінюються обставини, які вплинули на визначення розміру аліментів, у судовому порядку може бути встановлено періодичне стягнення аліментів з урахуванням сплаченої суми. Якщо місце проживання чи перебування батьків невідоме, або вони ухиляються від сплати аліментів, або не мають можливості утримувати дитину, дитині призначається тимчасова державна допомога з урахуванням матеріального стану сім'ї, у якій виховується дитина. Виплата тимчасової державної допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Порядок призначення та виплати тимчасової державної допомоги, її розмір визначається Кабінетом Міністрів України. Роботу щодо призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме, організовує центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері усиновлення та захисту прав дітей. Суми наданої дитині тимчасової державної допомоги підлягають стягненню з платника аліментів до Державного бюджету України у судовому порядку. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 183 СК України регламентовано, що розмір аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989р., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991р. та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 2 ст.182 Сімейного Кодексу України передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до частин 1,4ст.174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду. Якщо визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Пленум Верховного Суду України в постанові №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК України, в разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Оскільки відповідач позов в частині стягнення з нього аліментів на користь позивача визнав, і визнання ним позову не суперечить закону, суду не надано відомостей, що задоволенням позову в частині стягнення аліментів в розмірі, визначеному позивачем, будуть порушені права, свободи чи інтереси інших осіб, визнання позовних вимог відповідачем в цій частині слід прийняти і покласти в основу даного рішення в частині стягнення аліментів. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що в інтересах моральних та майнових прав дитини позов підлягає задоволенню частково - відмовити у задоволенні вимоги позивача про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON], проте вимога щодо стягнення аліментів - підлягає задоволенню в повному обсязі з урахуванням обставин, які перелічені у ст.182 СК України, та виходячи з відомостей, наданих суду, та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання їхнього спільного сина [PERSON], [INFO], - в розмірі, зазначеному в позові, - щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого законодавством України для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення позивача до суду з даним позовом і до досягнення дитиною повноліття.

Outcome: partial