Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до суду із заявою про видачу щодо заінтересованої особи [PERSON] обмежувального припису строком на шість місяців із визначенням певних тимчасових обмежень його прав, зокрема: -заборонити кривднику [PERSON] перебувати в місці спільного проживання (перебування) за адресою: [ADDRESS] , з постраждалою [PERSON] ; -усунути перешкоди у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , та особистою приватною власністю постраждалої особи [PERSON] ; -заборонити кривднику наближатись на відстань 200 метрів до місця проживання (перебування) постраждалої особи; -заборонити кривднику наближатись на відстань 5 метрів до місця перебування постраждалої особи у громадських місцях; Заяву мотивує тим, щопочинаючи з жовтня 2004 року проживала спільно без реєстрації шлюбу з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . 15.10.2016 року зареєструвала шлюб із заінтересованою особою [PERSON] . За період спільного проживання[PERSON] вчиняє відносно неї систематичне психологічне та фізичне домашнє насильство, яке проявляється в погрозах різного характеру, застосуванні фізичної сили, залякуванні, приниженні та образах нецензурними словами. Крім того, заінтересована особа [PERSON] , перебуваючи в стані сильного алкогольного сп`яніння,систематично вчиняє сварки, для чого використовує будь-які незначні підстави. Такі дії чоловіка завдають шкоди її психічному здоров`ю та терпіти таке вона не в змозі. Незважаючи на неодноразові виклики заявницею[PERSON] поліції щодо нескінченних конфліктів та домашнього насильства з боку [PERSON] , останній своєї поведінки не змін та продовжує вчиняти домашнє, в тому числі психологічне насильство щодо заявника. Більше того, заінтересовано особою [PERSON] не виконувався та грубо було порушено вимоги, виданого 11 листопада 2021 року ЛРУП №1 ГУ НП у Львівській області термінового заборонного припису серії АА №202487, згідно якого кривднику [PERSON] було заборонено вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи, а також заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою. А тому з метою захисту своїх порушених прав заявник в порядку положень ст.350-2 ЦПК України та Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" звернулась до суду з відповідною заявою, яку просить задовольнити. Заявник та її представник в судовому засіданні заяву підтримали в повному обсязі з підстав, передбачених у ній, та просили таку задовольнити. Заявник додатково пояснила, що дії заінтересованої особи [PERSON] щодо вчинення відносно неї домашнього насильства психологічного та фізичного характеру має систематичний характер. На зауваження та прохання заявника та працівників поліції кривдник не реагує та продовжує свої протиправні дії. На запитання суду додали, що на підтвердження мотивованості заявленої вимоги до матеріалів поданої заяви додано всі наявні у заявника докази, інших доказів надати не бажає та клопотань про їх витребування не заявляє. Заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення заяви заперечив з підстав її необгрунтованості та безпідставності. Пояснив, що дійсно між ним та його дружиною [PERSON] інколи виникають сварки на побутовому грунті, як між будь-яким подружжям, однак, жодного домашнього насильства психологічного чи фізичного характеру щодо дружини не вчиняє. Всі її розповіді є вигадками та неправдою, не підтвердженою жодними доказами. Ухвалою судді від 03.12.2021 року, заяву прийнято до розгляду, а провадження по справі відкрито. Заслухавши пояснення учасників справи, оглянувши матеріали справи та додані до неї письмові документи, а також матеріали справи про адміністративне правопорушення №463/13516/21 (провадження №3/463/2697/21), постановляючи рішення відповідно до ст.ст.265,350-6 ЦПК України, суд вважає, що в задоволенні заяви слід відмовити виходячи з наступнихпідстав. Главою 13 ЦПК України закріплено процесуальні особливості розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису, тобто застосування до кривдника одного чи декількох заходів тимчасового обмеження його прав або покладення на нього обов`язків у зв`язку із доведеністю вчиненого відносно постраждалої особи насильства: домашнього чи за ознакою статі (ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Спеціальними законами, які здійснюють регламентацію вказаної сфери суспільних відносин згідно положень ст.350-2 ЦПК України є Закон України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" та Закон України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків". Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07.12.2017 №2229-VIII домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Згідно з положеннями п.4 ч.2 ст.3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб, зокрема, мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя). Положеннями ст.21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що постраждала особа має право, зокрема, на: дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі N 756/3859/19 (провадження N 61-11564св19) зроблено висновок, що "враховуючи положення Закону N 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях". Звертаючись до суду з вказаною заявою заявник [PERSON] обгруновує мотивованість та підставність подачі такої, а відтак необхідність видачі обмежувального припису тим, що заінтересована особа [PERSON] систематично вчиняє стосовно неї домашнє насильство, як психологічного, так і фізичного характеру. На зауваження, неодноразово здійснені працівниками поліції бесіди профілактичного характеру та винесений терміновий заборонний припис не реагує та продовжує свою протиправну діяльність. У відповідності до положень ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Чинним ЦПК України закріплено чотири критерії доказів, а саме: належність, достовірність, достатність та допустимість, за наявності в сукупності яких суд враховує такий доказ на підтвердження чи спростування відповідної обставини справи Згідно ч.5 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Вказане положення законодавства кореспондується із законодавчо закріпленим в ч.1 вказаної статті обов`язком кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На необхідності зазначення заявником у поданій заяві не лише обставин, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, але й доказів, що їх підтверджують з обов`язковим подальшим їх представленням суду, зазначено у положеннях п.3 ч.1 ст.350-4 ЦПК України, яка закріплює загальні вимоги щодо змісту заяви про видачу обмежувального припису. Оцінюючи мотивованість та обґрунтованість поданої заявником заяви про видачу судом обмежувального припису на предмет її доказового підтвердження належними, достовірними, достатніми та допустимими доказами суд виходить з того, що заявник, зазначаючи про вчинення заінтересованою особою [PERSON] відносно неї систематичного домашнього насильства, не представила суду жодного доказу на підтвердження вказаних обставин. Більше того, клопотань про витребування таких доказів, за наявності у неї перешкод щодо самостійного представлення суду таких, не заявляла. Як пояснив в судовому засіданні представник заявника заявником подано усі наявні у неї докази на підтвердження обґрунтованості заявленої вимоги. Оглянувши матеріали справи судом встановлено, що заявником долучено до такої на підтвердження своїх вимог лише копію термінового заборонного припису серії АА №202487, виданого 11 листопада 2021 року ЛРУП №1 ГУ НП у Львівській області щодо [PERSON] , а також копію виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON] . Аналіз судом представленої заявником виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON] свідчить про те, що в такій відсутня будь-яка інформація, яка б свідчила про вчинення [PERSON] домашнього насильства щодо дружини [PERSON] та спричинення останній у зв`язку із цим будь-яких наслідків психологічного чи фізичного характеру. Диспозицією ч.1 ст.173-2 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі винесення такого припису. Таким чином, диспозиція ч.1 ст.173-2 КУпАП виділяє два самостійних незалежних один від одного склади адміністративного правопорушення «домашнього насильства, насильства за ознакою статі» - 1) умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру; 2) невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі винесення такого припису. Оглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення №463/13516/21 (провадження №3/463/2697/21), судом встановлено, що постановою Личаківського районного суду м.Львова від 13.12.2021 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 170,00 грн. Вчинене [PERSON] адміністративне правопорушення, передбаченеч.1 ст.173-2 КУпАП, за яке останнього притягнуто до адміністративної відповідальності, проявилось в тому, що [PERSON] 11 листопада 2021 року близько 18.00 год. по [ADDRESS] , вчинив домашнє насильство щодо своєї дружини, ображав її нецензурною лексикою, погрожував фізичною розправою, намагався побити, шарпав за волосся. Вказане свідчить про факт вчинення [PERSON] домашнього насильства щодо дружини [PERSON] , однак не систематичного, а лише щодо події, яка мала місце 11 листопада 2021 року. Оцінюючи покликання заявника про порушення [PERSON] заборон, встановлених в терміновому заборонному приписі серії АА №202487, виданому 11 листопада 2021 року, то суд вважає такі необгрунтованими та не підтвердженими жодними доказами. Оскільки, як зазначено вище невиконання термінового заборонного припису є самостійним складом адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, однак ні матеріали даної справи, ні справи про адміністративне правопорушення №463/13516/21 (провадження №3/463/2697/21) не містять доказів на підтвердження того, що [PERSON] було порушено встановлені в приписі заборони, не представлено таких доказів суду і подальшому заявником, а саме: копії протоколу про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП (невиконання термінового заборонного припису від 11.11.2021 року) та копії постанови суду про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП(невиконання термінового заборонного припису від 11.11.2021 року). Інших доказів на підтвердження заявленої вимоги до матеріалів заяви заявником не долучено. Так як систематичний характер вчинення [PERSON] домашнього насильства щодо дружини [PERSON] не знайшов свого доказового підтвердження при розгляді даної справи, то одиничний факт притягнення [PERSON] до відповідальності за вчинення 11.11.2021 року домашнього насильства, на думку суду, не є достатніми, тобто не є таким, який б у своїй сукупності дав би суду змогу дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмета доказування у даній справі. Оскільки суд у відповідності до ч.3 ст.89 ЦПК України надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, який міститься у справі. Поряд з цим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що встановлений факт сварок і непорозумінь між подружжям на побутовому ґрунті, свідчить про наявність конфлікту між подружжям та не підтверджує факту вчинення [PERSON] домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Вказане відповідає позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленій у постанові від 30 січня 2020 року у справі № 545/744/19 (провадження № 61-13514св19). А відтак суд приходить до висновку, що в справі відсутні докази на підтвердження зазначених у заяві обставин та підставності застосування заявленої вимоги у вигляді видачі обмежувального припису. З врахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність заявлених вимог, а тому в заяві відмовляє у зв`язку із недоведеністю.

Outcome: dismissed