Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

[PERSON] 06.04.2021 звернулась до Монастирищенського районного суду Черкаської області з вимогою до товариства з обмеженою відповідальністю «Качай Гроші» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що 30.11.2020 між товариством з обмеженою відповідальністю «Качай Гроші» (далі по тексту- ТзОВ «Качай Гроші», відповідач, фінансова установа, кредитодавець), та нею, [PERSON] (далі по тексту - позивач, позичальник), було укладено договір про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту № 00-2070216 (далі - кредитний договір, договір) на суму 4 500,00 грн на споживчі потреби на строк 30 та платою за користування кредитом у вигляді процентів - 1,71 % в день (616% річних). Вважає, що при укладенні вищевказаного договору порушені її права як споживача, згідно з Законами України «Про захист прав споживача», «Про споживче кредитування», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про елкектронну комерцію», «Про захист персональних даних», що вбачається у ненаданні інформації, яка стосується суті наданих кредитором фінансових послуг, встановлення несправедливих умов щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання зобов`язань за договором та порушення вимог щодо обробки її персональних даних. На адресу суду 27.04.2021 від ТзОВ «Качай Гроші» надійшов відзив, відповідно до якого відповідач заперечує позовні вимоги [PERSON] , вважає їх безпідставними, з огляду на наступне. 30.11.2020 між ТзОВ «Качай Гроші» та позивачем було укладено в електронній формі договір про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту № 00-2070216 та цього ж числа відповідно до умов договору перераховано на картковий рахунок [PERSON] грошові кошти у розмірі 4 500 грн. Між позивачем та відповідачем раніше укладались кредитні договори, а саме: 02.11.2020 на суму 1500 грн, 25.11.2020 на суму 2000 грн, які були сплачені в строк, що свідчить про обізнаність щодо умов та порядку нарахування відсотків. Станом на 27.04.2021 заборгованість позичальника не погашена, договірні зобов`язання належним чином не виконанні і складають 13 734,00 грн, де тіло кредиту 4500 грн та нараховані відсотки за користування кредитом відповідно до умов погоджених сторонами складають 9 234,00 грн, будь - які пені та штрафна санкції відсутні. Вважають, що як при укладенні договору так і при наданні пропозиції про укладення договору було дотримано вимог Законів України «Про захист прав споживача», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про захист персональних даних». Просять відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог повністю. Позивачем [PERSON] відповіді на відзив, у встановлений ухвалою суду строк, до суду не надіслано. Ухвалою суду від 06.04.2021 відкрито позовне провадження у справі, призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку. Відповідно до поданого клопотання просить справу розглядати у її відсутність. У судове засідання представник відповідача ТзОВ «Качай Гроші» не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи, повідомлений у встановленому законом порядку. Клопотань про відкладення розгляду справу до суду не надходило. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі письмових доказів, поданих сторонами. Оскільки, відповідно до вимог ст. 279 ЦПК України, справа розглядається без участі сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснюється. Перевіривши викладені у заявах по суті справи обставини та безпосередньо дослідивши письмові докази, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вирішуючи питання про порушення відповідачем норм встановлених ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» щодо ненадання інформації, яка стосується суті фінансових послуг, суд зазначає наступне. 30.11.2020 між ТзОВ «Качай Гроші» та [PERSON] укладено договір про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту № 00-2070216 (далі - договір) у формі електронного документу з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, відповідно до умов якого позивачем отриманий кредит 4 500 грн, шляхом перерахування коштів на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,71 % в день, річна процентна ставка за кредитом становить 616 %, термін користування кредитом 30 днів, загальна сума, що підлягає сплаті становить 6 808,50 грн (а.с.8 - 9). Як встановлено зі змісту кредитного договору кредит був наданий позичальнику (позивачу) виключно за допомогою веб-сайту кредитодавця (відповідача), за умови ідентифікації позичальника та використання електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором. Вказаним договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості за кредитом, сплату нарахованих за період користування відсотків, неустойка та інші платежі відповідно до договору, у разі наявності. Графік платежів до договору про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 00-2070216 від 30.11.2020 містить строк кредиту, суму кредиту, проценти за користування кредитом, термін платежу та загальну суму, що підлягає сплаті (а.с. 10). Паспорт споживчого кредиту та оферта (пропозиція укласти договір про надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту) від 30.11.2020 року, в яких зазначені всі істотні умови договору (тип кредиту, сума кредиту, строк кредитування, мета отримання кредиту, спосіб та строк надання кредиту одноразово, розмір процентної ставки, загальні витрати за кредитом та розмір плати у разі несвоєчасного виконання умов договору тощо), підписані позичальником [PERSON] електронним підписом, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора. Згідно роздрукованого лог-файлу порядку укладення договору про надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту № 00-2070216 від 30.11.2020 року, з якого вбачається час та дата і опис дії в особистому електронному кабінеті позивача на офіційному веб-порталі товариства https://kachay.com.ua, починаючи зі входу в особистого кабінету до повідомлення про укладання договору, його розміщення в особистому кабінету та відправка на електронну пошту позичальника, що свідчить про погодження та підписання позивачем договору Згідно змісту договору позивач із внутрішніми Правилами надання коштів у позику в тому числі на умовах фінансового кредиту Кредитодавця ознайомлена в повному обсязі та підписано електронним підписом позичальника, відтвореного шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (а.с.9 зворотна сторона). Відповідно до п. 7.11 договору сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між позивальником та кредитором у разі укладення електронного договору в якості підпису сторін буде використовуватись електронний підпис одноразовим ідентифікатором, відповідно до Правил та Закону України «Про електронну комерцію», що має таку саму юридичну силу, що і власноручний підпис. За змістом положень ч. 1, 2 ст. 207, п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України передбачено, що правочини між фізичною та юридичною особою належить вчиняти у письмовій формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо, крім іншого, воля сторін виражена за допомогою електронного засобу зв`язку, та якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03.09.2015 відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. За приписами п.6 ч.1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Позивач шляхом власноручного введення одноразового ідентифікатора отриманого від відповідача прийняв публічну пропозицію (оферту) та підписав кредитний договір (здійснив акцепт пропозиції відповідача), тобто договір вважається укладеним у відповідності до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Факт підписання договору сторонами не оспорюється. Таким чином, сторони договору досягли згоди з усіх істотних його умов, уклали його у відповідності до Закону України «Про електронну комерцію» шляхом обміну електронними повідомленнями та підписали у порядку, визначеному статтею 12 Закону, а тому договір вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч.12 ст.11 Закону). Посилання позивача, як на підставу задоволення позову на невиконанням відповідачем вимог ч. 2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», ч. 2 ст. 12 ЗУ « Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» не можуть бути прийняті судом до уваги, виходячи із наступного. Метою Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» №2664-III від 12.07.2001 (далі по тексту ЗУ №2664-III) є створення правових основ для захисту прав та інтересів клієнтів фінансових установ, фізичних осіб - підприємців, які надають фінансові послуги, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Згідно з ч.2 ст. 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ч.3 ст.1054 ЦК України особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03.09.2015 права та обов`язки покупця (замовника, споживача) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції визначаються законодавством України, зокрема Законом України "Про захист прав споживачів". Покупець (замовник, споживач) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції за обсягом своїх прав та обов`язків прирівнюється до споживача у разі укладення договору поза торговельними або офісними приміщеннями та у разі укладення договору на відстані, відповідно до Закону України "Про захист прав споживачів". Оскільки, позивачу, як фізичній особі, було надано кредит, то позивач є споживачем фінансової послуги, а тому при розгляді даних правовідносин необхідно застосовувати спеціальний закон «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 №1023-XII (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин). Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час виникнення правовідносин) стаття 11 в редакції Закону України № 1734-VIII від 15.11.2016 частину другу не містить. Посилання позивача на дану норму не є підставою для відхилення доводів позивача та не здійснення перевірки судом надання споживачеві інформації до укладення договору про споживчий кредит, визначеній ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЗУ №2664-III, що узгоджується з ч. 3 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», перед укладенням договору про надання фінансових послуг фінансова установа чи інший суб`єкт господарювання, що надає фінансові послуги, зобов`язані повідомити клієнта у письмовій або електронній формі, у тому числі шляхом надання клієнту доступу до такої інформації на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, про: 1) особу, яка надає фінансові послуги: а) найменування (для фізичної особи - підприємця: прізвище, ім`я та (за наявності) по батькові), місцезнаходження, контактний телефон і адреса електронної пошти особи, яка надає фінансові послуги, адреса, за якою приймаються скарги споживачів фінансових послуг; б) найменування особи, яка надає посередницькі послуги (за наявності); в) відомості про державну реєстрацію особи, яка надає фінансові послуги; г) інформацію щодо включення фінансової установи до відповідного державного реєстру фінансових установ або Державного реєстру банків; ґ) інформацію щодо наявності в особи, яка надає фінансові послуги, права на надання відповідної фінансової послуги; д) контактну інформацію органу, який здійснює державне регулювання щодо діяльності особи, яка надає фінансові послуги; 2) фінансову послугу - загальну суму зборів, платежів та інших витрат, які повинен сплатити клієнт, включно з податками, або якщо конкретний розмір не може бути визначений - порядок визначення таких витрат; 3) договір про надання фінансових послуг: а) наявність у клієнта права на відмову від договору про надання фінансових послуг; б) строк, протягом якого клієнтом може бути використано право на відмову від договору, а також інші умови використання права на відмову від договору; в) мінімальний строк дії договору (якщо застосовується); г) наявність у клієнта права розірвати чи припинити договір, права дострокового виконання договору, а також наслідки таких дій; ґ) порядок внесення змін та доповнень до договору; д) неможливість збільшення фіксованої процентної ставки за договором без письмової згоди споживача фінансової послуги; 4) механізми захисту прав споживачів фінансових послуг: а) можливість та порядок позасудового розгляду скарг споживачів фінансових послуг; б) наявність гарантійних фондів чи компенсаційних схем, що застосовуються відповідно до законодавства. Посилання позивача на порушення відповідачем споживчих прав щодо ненадання інформації, передбаченої ч. 2 ст. 12 ЗУ №2664-III, спростовуються самим договором, який підписаний сторонами, а саме п. 7.2, згідно якого позичальник підтверджує, що йому була в чіткій та зрозумілій формі надана інформація, вказана в ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових-послуг» від 12.07.01, ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» та ознайомлений з Правилами надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Качай Гроші», повністю їх розуміє, погоджується із ними і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил, повний текст яких розміщений на сайті https//kachay.com.ua/. Крім того, ознайомлення позичальника з інформацією підтверджується п. 7.2. Оферти (пропозиції укласти договір про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту) та п. 7 Паспорту споживчого кредиту (Інформації, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит), які відповідно до лог-файлу акцептовані (прийняті) позичальником 30.11.2020 об 10:41:51, 10:43:51. Тобто, підписання позивачем договору про споживчий кредит, так і підтвердження ознайомлення з паспортом споживчого кредиту та офертою свідчить про ознайомлення її з вимогами ч. 2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», та ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», так як ознайомлення із даними правилами передують укладенню договору. Отже, відповідач в повній мірі поінформував позивача про умови надання позики відповідно до вимог чинного законодавства. Доводи позивача про необізнаність її з усіма умовами договору через укладенням цього договору у короткий проміжок часу суд оцінює критично, оскільки позивач не підтвердила належними доказами відсутність у неї можливості ознайомитися з правилами надання кредиту, договору оферти щодо отримання кредиту та іншою інформацією, розміщеною на сайті відповідача, до безпосереднього укладення оспорюваного договору, а не під час процедури отримання одноразового ідентифікатору електронного цифрового підпису та його виконанням. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як вбачається з матеріалів справи та не оспорюється сторонами у справі, відповідачем виконано умови договору в частині перерахування на банківську картку позичальника грошових коштів у сумі 4 500,00 грн. Доказів на спростування отримання коштів за договором у розмірі 4 500,00 грн та користування ними позивачем не надано. Таким чином, при укладанні договору, приймаючи всі умови та вчиняючи дії щодо отримання коштів позивач підтвердив свою поінформованість з умовами договору та погодився з ними. Таким чином, аналізуючи спірний договір № 00-2070216 від 30.11.2020 в сукупності з нормами Закону України «Про захист прав споживачів», ч.1 ст.215, ч.1 і ч.3 ст.203 ЦК України, суд дійшов висновку, що при укладенні та підписанні зазначеного правочину сторонами було додержано усіх вимог, передбачених нормами чинного законодавства, за змістом оспорюваного правочину сторонами досягнуто всіх істотних умов обов`язкових для даних видів договорів, при підписанні спірного договору позивач погодилась з його умовами, перерахування на рахунок позивача кредитних коштів ніким не оспорюється, а тому умови зазначеного правочину не суперечать принципу добросовісності, підстав для визнання недійсним договору позики як в окремих частинах, так і вцілому, які наведені позивачем, судом не встановлено. Вирішуючи питання про порушення відповідачем норм встановлених п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 №1023-XII продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори з споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Згідно з п. 1.4 та п. 1.6 договору на умовах споживчого кредиту плата за користування кредитом у вигляді процентів є фіксованою та складає 1,71% в день; річна відсоткова ставка за кредитом складає 616%. Відповідно до п. 3.2 договору у разі несвоєчасного виконання зобов`язань щодо погашення кредиту та/або процентів за цим договором, з моменту виникнення такої прострочки позичальник сплачує кредитодавцю розмір процентної ставки в день, встановлений п. 1.4 договору, а саме 1,71 % в день. Незалежно від суми заборгованості по кредиту, проценти нараховуються на початкову суму кредиту, визначену в п. 1.2 договору, протягом строку визначеного договору. Так, згідно розрахунку [PERSON] , який міститься у позовній заяві, сума компенсації у зв`язку з невиконанням нею зобов`язань, згідно умов договору становить 2 308,50 грн: 4 500 грн х (1.71%х365)%/365х30=2 308,50 грн, що, на думку позивача, становить більше 50 відсотків суми отриманого кредиту та є непропорційно великою сумою по відношенню до вартості наданих послуг. Крім цього, позивач розраховував суму компенсації виходячи з річної відсоткової ставка - 624,15 %, але суд такий розрахунок не може вважати непропорційно великим, оскільки в умовах договору річна ставка визначена у фіксованому розмірі і складає 616 % річних. Різниця пояснюється алгоритмом підрахунку при кредитуванні на 30 днів. К редитодавцем доведені до відома позичальника загальні витрати по кредиту і загальний розмір кредиту (актуальний при умові повернення кредитних коштів і повної сплати відсотків у визначений договором строк і без допущення прострочення). Всі інші наслідки, які небажані для позичальника, за умовами договору (і це відповідає принципам цивільного договору) настають для нього лише при умові недотримання ним самим умов договору та допущення ним порушень умов договору і зокрема, допущення прострочення у виконанні грошового зобов`язання. Позивач знав і усвідомлював такі наслідки, і це з одної сторони мало б його дисциплінувати і спонукати до належного виконання договору, з другої сторони позивач, у разі незгоди з такими умовами та наслідками прострочення мав абсолютну можливість на таких умова договору не укладати. У даному випадку йде мова не про нечесність чи недобросовісність кредитодавця, який діяв в межах закону, а про зміну намірів і прагнень позичальника, який станом перед отриманням грошей вважав такі умови прийнятними для себе, а після їх отримання і використання для задоволення своїх власних потреб змінив свою думку. Проте, у вказаний строк позивач від договору не відмовився, жодних заперечень щодо його змісту не висловлював, що свідчить про його згоду з умовами укладеного договору. Позивач ініціював оспорення договору лише після спливу значного часу невиконання ним зобов`язань за договором, що може свідчити про єдиний намір позичальника- уникнути виконання договірних зобов`язань, які через поведінку позичальника стали тепер для нього обтяжливими. Крім того, п. 6.5. договору передбачено умову, згідно з якою штрафи та пеня за договором нараховуються у момент сплати, але в будь-якому випадку граничний розмір сукупної суми неустойки (штрафів та пені), нарахованої за порушення позичальником зобов`язань за цим договором не може перевищувати 50% суми, одержаної позичальником за цим договором. Суд вважає, що під час укладення спірного договору в повній мірі дотримано вимог Закону України «Про захист прав споживачів» щодо справедливості умов договору, а тому вимога позивача про визнання п. 3.2 Кредитного договору недійсним до задоволення не підлягає. Вирішуючи питання про порушення відповідачем абз. 5, 11 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» суд зазначає наступне. Відповідно до п. 7.2 договору, який підписаний сторонами, зокрема, позичальник дає дозвіл на передачу кредитодавцю своїх персональних даних, а також дає згоду на те, що кредитодавець має право направляти sms-повідомлення/листи-повідомлення на електрону пошту/повідомлення, відправлені іншими засобами, комерційні пропозиції кредитодавця та рекламні матеріали, при цьому позичальник погоджується з тим, що направлення вказаної інформації на електронну пошту/номери телефонів, повідомлені Позичальником, кредитодавець буде здійснювати як самостійно, так і з залученням контрагентів (операторів мобільного зв`язку тощо). Позичальник погоджується і розуміє, що саме він несе всі ризики, пов`язані з тим, що направлена кредитодавцем інформація стане доступною третім особам. Позичальник ознайомлений з тим, що в будь -який момент дії договору може відмовитись від отримання вказаних повідомлень. Сторони зобов`язуються зберігати конфіденційність щодо умов договору та інформації, що одержують одною стороною від другої під час виконання договору. Підписанням цього договору позичальник надає згоду кредитодавцю на розповсюдження конфіденційної інформації про нього, в тому числі шляхом ознайомлення з умовами договору третіх осіб, які відповідно до укладених з кредитодавцем договорів надають поручительство, майнове поручительство та (або) гарантію у забезпечення виконання зобов`язань позичальника за договором та/або до яких переходить право вимоги до позичальника за договором та/або надають (планують надавати) кредитодавцю будь-які послуги, а також у випадку допущення позичальником прострочення виконання будь-яких зобов`язань передбачених цим договором. Згідно з абз. 7 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних» № 2297-VI від 01.06.2010 (далі по тексу ЗУ №2297-VI) персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 2 ЗУ №2297-VI - згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб`єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки. Відповідно до ч. 1 -3 ст. 10 ЗУ №2297-VI використання персональних даних передбачає будь-які дії володільця щодо обробки цих даних, дії щодо їх захисту, а також дії щодо надання часткового або повного права обробки персональних даних іншим суб`єктам відносин, пов`язаних із персональними даними, що здійснюються за згодою суб`єкта персональних даних чи відповідно до закону. Використання персональних даних володільцем здійснюється у разі створення ним умов для захисту цих даних. Володільцю забороняється розголошувати відомості стосовно суб`єктів персональних даних, доступ до персональних даних яких надається іншим суб`єктам відносин, пов`язаних з такими даними. Використання персональних даних працівниками суб`єктів відносин, пов`язаних з персональними даними, повинно здійснюватися лише відповідно до їхніх професійних чи службових або трудових обов`язків. Ці працівники зобов`язані не допускати розголошення у будь-який спосіб персональних даних, які їм було довірено або які стали відомі у зв`язку з виконанням професійних чи службових або трудових обов`язків, крім випадків, передбачених законом. Таке зобов`язання чинне після припинення ними діяльності, пов`язаної з персональними даними, крім випадків, установлених законом. Під час проходження реєстрації на сайті відповідача [PERSON] надала згоду на обробку персональних даних шляхом проставлення електронної відмітки в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства, що повністю відповідає вимогам ст. 2 ЗУ №2297-VI. Крім того, позивач підписавши з відповідачем кредитний договір надала згоду на обробку своїх персональних даних (п. 7.2). Таким чином, зважаючи на надання згоди на обробку персональних даних як під час підписання кредитного договору так і шляхом проставлення відмітки під час реєстрації на сайті відповідача, позивач погодився на обробку таких даних чітко визначивши цілі, умови та строки використання персональних даних, а тому твердження позивача, що відповідач не повідомив її про умови та строки обробки його персональних даних є безпідставним. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 11 ЗУ №2297-VI підставами для обробки персональних даних є, зокрема, укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних. Згідно з п.5, 11 ч. 2 ст. 8 ЗУ №2297-VI I суб`єкт персональних даних має право, зокрема, пред`являти вмотивовану вимогу володільцю персональних даних із запереченням проти обробки своїх персональних даних; відкликати згоду на обробку персональних даних. Відсутність у кредитному договорі пункту щодо пред`явлення вимоги володільцю персональних даних із запереченням проти обробки своїх персональних даних та/або відкликання згоди на обробку персональних даних не є підставою для визнання спірного пункту договору недійсним. Крім того, відкликання згоди чи заперечення проти обробки своїх персональних даних можливе лише стосовно майбутньої обробки персональних даних, але не тих даних, які вже були оброблені. Рішення та процеси, які були здійснені під час обробки персональних даних, не можуть бути анульованими. А тому твердження позивача щодо порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист персональних даних» не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Суд вважає, що під час укладення спірного договору дотримано вимог Закону України «Про захист персональних даних», а тому вимога позивача про визнання п. 7.2 договору до задоволення не підлягає. Таким чином, суд приходить до висновку, що договір про надання коштів у позику на умовах споживчого кредитування № 00-2070216 від 30.11.2020, був укладений у спосіб визначений чинним законодавством України з дотриманням вимог щодо його укладення із зазначенням умов, які не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», порядок надання та повнота наданої інформації відповідають вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а надання та обробка персональних даних не порушують вимог Закону України «Про захист персональних даних". Отже, розглядаючи даний спір, повно та всебічно дослідивши і оцінивши обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що в порушення вимог ст. 12, 81 ЦПК України, позивачем не доведено належними та допустимими доказами фактів на які вона посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, а відтак, і підстав для задоволення позовних вимог суд не вбачає, що є наслідком відмови в задоволенні позовних вимог. На підставі ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач при подачі позовної заяви була звільнена від сплати судового збору, а в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, судовий збір компенсується за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed