Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси з Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла цивільна справу за вказаним вище позовом [PERSON] про стягнення за рахунок коштів державного бюджету України упущеної вигоди та заробітної плати. Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що внаслідок незаконного арешту втратив заробітну плату в СП ТОВ "Співдружність" у розмірі 6.060,58 грн. та в ТОВ "Чеколис-лтд" у розмірі 27.057, 87 грн., що разом складає 33.118, 45 грн. Також зазначає, що в результаті незаконних дій органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду він був позбавлений можливості і не зміг організувати своє зернопереробне виробництво, в результаті чого за період з 01 лютого 2002 року по 31 грудня 2009 року за вирахуванням всіх витрат, не отримав чистий прибуток в сумі 5.730.261,62 грн., що є упущеною вигодою. В судовому засіданні [PERSON] підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник Державної казначейської служби України у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON], посилаючись на їх безпідставність. Представник Генеральної прокуратури України заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON] Представники прокуратури Херсонської області та прокуратури Білозерського району, будучи сповіщеними про час та дату судового засідання по справі до суду не з'явились, про причини неявки суд не повідомили. З'ясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, та правовідносини сторін, що випливають з таких обставин, вислухавши учасників цивільного процесу, перевіривши їх доводи наявними в справі доказами, дослідивши матеріали справи, надавши їм правову оцінку, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 20 лютого 2001 року старшим слідчим прокуратури Білозерського району Херсонської області за заявою генерального директора СП ТОВ "Співдружність" відносно [PERSON] було порушено кримінальну справу щодо присвоєння ним коштів від реалізації муки у сумі 3.450 грн. за ч. 2 ст. 84 КК України в редакції 1960 р. 21 травня 2001 року Білозерська районна прокуратура Херсонської області пред'явила [PERSON] обвинувачення у скоєнні вищевказаного злочину, та у відношенні нього було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Згодом, вироком Білозерського районного суду Херсонської області від 22 жовтня 2001 року [PERSON] був визнаний винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України в редакції 2001 року і засуджений до 2 років позбавлення волі, заборони протягом 2 років займатися організаційно-розпорядчою діяльністю та стягнуто з нього на користь СП ТОВ "Співдружність" 3.450,00 грн. Цього ж дня [PERSON] був взятий під варту у залі суду і доставлений у СІЗО Херсонської області. Однак, 26 лютого 2002 року ухвалою апеляційного суду Херсонської області вищевказаний вирок було скасовано і позивач був звільнений з-під варти у залі суду, а кримінальну справу направлено на додаткове розслідування прокурору Білозерського району Херсонської області. В подальшому прокурор Комсомольського району м. Херсона своєю постановою від 01 липня 2002 року перекваліфікував дії [PERSON] на ст. 356 КК України і передав справу для подальшого розслідування до Комсомольського ВМ СМВ УМВС України в Херсонській області. Постановою старшого слідчого СВ Комсомольського ВМ СМВ УМВС України в Херсонській області від 30 серпня 2002 року вищевказану кримінальну справу по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні злочину передбаченого ст. 356 КК України було закрито на підставі п. 2 ст. 6 КПК України, за відсутністю в діях позивача складу злочину. Однак, постановою заступника прокурора Херсонської області від 21 жовтня 2002 року постанову прокурора Комсомольського району м. Херсона від 01 липня 2002 року про перекваліфікацію дій обвинуваченого було скасовано, а справу направлено для подальшого розслідування по ч.2 ст. 191 КК України прокурору Комсомольського району м. Херсон. Згодом, постановою прокуратури Комсомольського району м. Херсон від 29 листопада 2002 року [PERSON] знов було висунуто обвинувачення у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України та вибрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. 09 грудня 2002 року справу було передано на розгляд до Білозерського районного суду Херсонської області. Також, у судовому засіданні встановлено, що в ході судового розслідування 17 грудня 2003 року постановою державного обвинувача Розторгуєвої Н.Г. дії [PERSON] були перекваліфіковані з ч. 2 ст. 191 КК України на ст. 356 КК України. Постановою Білозерського районного суду Херсонської області від 28 березня 2005 року дану кримінальну справу було закрито у відповідності з п. 7 ст. 6, 27, 291 КПК України за відсутністю скарги потерпілого та з позивача знято всі запобіжні заходи. Згодом, ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 26 липня 2005 року було скасовано вищевказану постанову Білозерського районного суду Херсонської області від 28 березня 2005 року про закриття кримінальної справи і судом знову відносно [PERSON] було поновлено слідство по ч.2 ст. 191 КК України та встановлено запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Постановою старшого прокурора відділу нагляду при проведенні слідства органами прокуратури Генеральної прокуратури України від 08 лютого 2006 року кримінальну справу відносно позивача по ч. 2 ст. 191 КК України було закрито у відповідності з п. 2 ст. 213 КПК України, за недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину. У судовому засіданні також доведено, що [PERSON] звертався до Генеральної прокуратури України щодо виконання вимог ст. 53-1 КПК України і за рахунок держави відшкодувати йому матеріальну та моральну шкоду та прийняти заходи по розшуку та поверненню йому законного майна (долю у статутному фонді СП ТОВ "Співдружність"). Однак Генеральна прокуратура України постановою від 27 березня 2006 року відмінила свою постанову про закриття відносно [PERSON] кримінальної справи від 08 лютого 2006 року та поновила досудове слідство відносно нього по ч. 2 ст. 191 КК України, на що позивачем була подана скарга до Печерського районного суду м. Києва. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 12 липня 2006 року постанову Генеральної прокуратури України від 27 березня 2006 року було скасовано, а попередню постанову Генеральної прокуратури України від 08 лютого 2006 року про закриття кримінальної справи залишено у силі. За скаргою [PERSON], кримінальну справу №550031-01, постановою старшого слідчого СВ Комсомольського ВМ СМВ УМВС України в Херсонській області від 02 червня 2007 року в частині обвинувачення його за ст. 356 КК України було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 213 КПК України і знято всі запобіжні заходи. Таким чином, [PERSON] в період з 21 лютого 2001 року до 02 червня 2007 року перебував під кримінальним переслідуванням, що було доведено у судовому засіданні. Крім того, судом встановлено, що у червні місяці 2011 року [PERSON] звертався до Ленінського районного суду м. Миколаєва з позовом до Державного Казначейства України про відшкодування матеріальної та маральної шкоди. Рішенням суду від 08 листопада 2011 року його позовні вимоги були задоволені частково, стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання Державним казначейством України компенсацію моральної шкоди в розмірі 250.000,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог, а саме щодо відшкодування матеріальної шкоди пов'язаної з витратами на придбання медичних препаратів на лікування - відмовлено. Згодом, рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 10 січня 2012 року вищевказане рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва було змінено та зменшено розмір відшкодування моральної шкоди на користь [PERSON] з 250.000,00 грн. на 100.000,00 грн. Посилання представника Відповідача Державної казначейської служби України на можливе закриття провадження в частині позовних вимог [PERSON], на підставі п.2 ч.1 статті 205 ЦПК України, у зв'язку з винесенням рішень Апеляційним судом Миколаївської області та Європейським судом з прав людини стосовно стягнення з органів державної влади на користь позивача грошових коштів спростовуються аналізом зазначених рішень. Так, судом встановлено, що у червні місяці 2011 року [PERSON] звертався до Ленінського районного суду м. Миколаєва з позовом до Державного Казначейства України про відшкодування матеріальної та маральної шкоди. Рішенням суду від 08 листопада 2011 року його позовні вимоги були задоволені частково, стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання Державним казначейством України компенсацію моральної шкоди в розмірі 250.000,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог, а саме щодо відшкодування матеріальної шкоди пов'язаної з витратами на придбання медичних препаратів на лікування - відмовлено. Згодом, рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 10 січня 2012 року вищевказане рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва було змінено та зменшено розмір відшкодування моральної шкоди на користь [PERSON] з 250.000,00 грн. на 100.000,00 грн. (т.4, а.с.2-7) Таким чином, [PERSON] заявлялись вимоги до Державного Казначейства України, однак ці вимоги стосувались стягнення моральної шкоди, а також матеріальних збитків у розмірі 43.585,00 грн., спричинених витратами на придбання медичних препаратів на лікування, необхідне внаслідок перелічених вище незаконних дій правоохоронних органів та суду. Рішенням Європейського суду з прав людини, справа «[PERSON] проти України» від 21.12.2010 року встановлено межі розгляду справи, відповідно до яких Європейський суд розглядав справу лише стосовно тривалого перебування [PERSON] під вартою. Відповідно до ч. 3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, обставини щодо неправомірності дій органів дізнання та досудового слідства у відношенні до [PERSON] під час здійснення посадовими особами зазначених правоохоронних органів своїх посадових обов'язків були встановленні рішеннями Європейського суду з прав людини від 21.12.2010 року та рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 10 січня 2012 року, та не потребують додаткового доказування. Посилання представника відповідача Державної казначейської служби України на невиконання Позивачем вимог ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 року, відповідно до якого розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Вказані доводи є хибними з огляду на наступне. Відповідно до статті 3 вищезазначеного Закону, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги. По-перше, [PERSON] 22.06.2012 року на адресу начальника Комсомольського ВМ ХМУ ГУМВС України в Херсонський області була направлена заява про відшкодування грошових коштів, завданих внаслідок протиправних дії правоохоронних органів (т.4., а.с.242). Листом від 17.09.2012 року та постановою про відмову у визначенні розміру відшкодування шкоди від 24.07.2012 року [PERSON] було відмовлено у визначенні розміру відшкодування шкоди, та роз'яснено його право звернутись з відповідним позовом до суду. Крім того, відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Статтею 56 Конституції України передбачено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У частині 2 статті 124 Конституції України зазначено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Тому, посилання представника Державної казначейської служби України про порушення Позивачем вимог ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є безпідставними. Також доведено, що в період кримінального переслідування [PERSON] було укладено чотири договори з метою створення власного приватного зернопереробного підприємства. Так, 06 вересня 2001 року [PERSON] уклав з фірмою ТОВ "Аравіс" договір купівлі-продажу, поставки, встановлення та здачі в експлуатацію зернопереробного устаткування загальною вартістю 128.000,00 грн. Згідно п. 4.2 умов даного договору позивач оплатив завдаток у сумі 55.000,00 грн., що підтверджується відповідною розпискою виконуючого обов'язки директора фірми ТОВ "Аравіс". Крім того, для здійснення підприємницької діяльності позивачем 15 жовтня 2001 року був укладений договір поставки зерна з ПП [PERSON], на загальну суму 900.000,00 грн., згідно п. 4.5 якого він вніс завдаток у сумі 25.000 грн., що підтверджується розпискою продавця від 15 жовтня 2001 року. Подальша оплата повинна була здійснюватися після поставки кожної партії зерна. Також, 16 жовтня 2001 року було укладено договір купівлі-продажу пшениці з ПП [PERSON] на загальну суму 510.000 грн., згідно п. 4.5 якого [PERSON] було внесено завдаток у сумі 15.000 грн., що також підтверджується розпискою [PERSON] про отримання від позивача вищевказаного завдатку. Для забезпечення ринку збуту борошна, позивач 18 жовтня 2001 року уклав договір купівлі-продажу борошна з ПП [PERSON] Згідно даного договору передбачалася реалізація 150 тонн вищого і першого ґатунку борошна, по цінам для вищого ґатунку 1.500,00 грн. за одну тонну і 1.350,00 грн. для першого сорту. Початком продажу і постачання першої партії борошна було встановлено 10 грудня 2001 року. Таким чином, у судовому засіданні доведено, що незаконний арешт [PERSON] завдав йому значних збитків, що не дозволило йому отримати заплановані доходи від підприємства, яке він планував створити. Кримінальну справу відносно [PERSON] було закрито на підставі недоведеності його участі у вчиненні злочину, що відповідно до п. 2 ст. 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" дає йому право на відшкодування шкоди завданої незаконним кримінальним переслідуванням. У зв'язку з цим, позивач звернувся до аудитора для розрахунку розміру упущеної вигоди, яку він міг би отримати, якби міг вільно займатись підприємницькою діяльністю. Відповідно до довідки аудитора [PERSON] розмір упущеної вигоди, якби зернопереробне підприємство нормально працювало становить саме 5.730.261,62 грн., що підтверджується розрахунками довідки аудитора [PERSON] від 29 вересня 2009 року. Отже, в результаті незаконних дій органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду [PERSON] був позбавлений можливості і не зміг організувати своє зернопереробного виробництво, і в результаті цього за період з 01 лютого 2002 року по 31 грудня 2009 року за вирахуванням всіх витрат, не отримав чистий прибуток в сумі 5.730.261,62 грн., що є згідно аудиторським розрахунком від 29 вересня 2009 року упущеною вигодою. Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Вищевказане підтверджується також тим, що 10 квітня 2001 року [PERSON] придбав підприємство ТОВ "Чеколіс-лтд" і став його директором і по 15 серпня 2002 року як учасник в даному товаристві мав 10% частки в статутному фонді, що складає ? частину його частки від загального прибутку, а з 16 серпня 2002 року по 31 грудня 2009 року включно, і по теперішній час його частка в статутному фонді становить 90% або ? частини частки від чистого прибутку. Тому, при організації зернопереробних виробництва з двохзмінною роботою, з восьми годинним робочим днем в кожній зміні, з шестиденним робочим тижнем у ТОВ "Чеколіс-лтд" його чистий прибуток від неодержаних доходів, яких він міг би одержати за звичайних обставин, якби його права не були порушені незаконним засудженням, склав 5.730.261,62 грн. Суд бере за основу вищенаведений аудиторський розрахунок, у зв'язку з тим, що у судовому засіданні сторонами клопотання щодо проведення додаткової судово-бухгалтерської експертизи не заявлялось, а суд згідно ч. 1 ст. 143 ЦПК України позбавлений права призначати відповідні експертні розрахунки. Відповідно до п. 2 ст. 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, у особи виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Згідно п.1 ст. 1 даного Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян За ст. 4 вказаного Закону, відшкодування шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Щодо задоволення позовних вимог [PERSON] в частині відшкодування йому суми заробітної плати, яку він втратив у зв'язку з незаконним засудженням, то суд виходив з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] був обраний директором СП ТОВ "Співдружність" згідно з наказом №1 від 27 травня 1997 року, а 10 квітня 2001 року був обраний директором ТОВ "Чеколіс-лтд" згідно відповідного протоколу №1 від 10 квітня 2001 року. Вказані факти підтверджуються також вищевказаними протоколом та наказом, а також копією трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER]. Внаслідок арешту [PERSON] втратив заробіток в СП ТОВ "Співдружність" у розмірі 6.060,58 грн., та в ТОВ "Чеколіс-лтд" у розмірі 27.057,87 грн., що разом складає суму 33.118,45 грн. та також підтверджується розрахунком у довідці по результатам дослідження документів аудитором [PERSON] від 29 вересня 2009 року, що також знайшло своє підтвердження у судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" громадянинові відшкодовуються (повертаються), в тому числі, заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій. Згідно ч. 4 ст. 62 Конституції України, у разі скасування вироку суду неправосудного держава відшкодовує матеріальну та моральну шкоду, завдану безпідставним засудженням. Право на відшкодування шкоди в повному обсязі гарантоване й ч.5 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом національного права. Відповідно до вимог п. п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно із вимогами ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична і особа зазнала у зв'язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв'язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд. Відповідно вимог ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. А за ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Як передбачено ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved