Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

28.04.2020 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 06.11.2020 (а.с.106-109) просить суд: - визнати недійсним та скасувати рішення 18 сесії Радомишльської міської ради Житомирської області від 30.03.2017 №340 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель комунальної власності та передачу її безоплатно в приватну власність [PERSON] , на земельну ділянку площею 0,0149 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); - визнати недійсним та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0149 га, індексний номер 34720917 від 11.04.2017 [PERSON] ; - визнати недійсним та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, індексний номер: 53560085 від 11.08.2020 [PERSON] , розташованими на земельній ділянці кадастровий номер 1855010100:06:010:0264, площею 0,0149 га; - визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 78,4 кв.м., житлова площа 33,5 кв.м., розташовані за адресою: [ADDRESS] , спадковим майном покійного [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог вказує, що 26.03.2020 від свого знайомого з м. Радомишль позивачу стало відомо, що [PERSON] отримала у приватну власність земельну ділянку, а згідно витягу із сайту Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно 26.03.2020 йому виявилося, що Радомишльською міською радою Житомирської області прийнято рішення №340 від 30.03.17 на отримання у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,0149 га. Вказане рішення №340 від 30.03.17 та подальшу державну реєстрацію приватної власності за [PERSON] позивач вважає незаконним та таким, що порушує (обмежує) законні права позивача та його сестри [PERSON] , як єдиних власників квартири [ADDRESS] та спадкоємців їх батька [PERSON] , так як незаконно виділена ділянка площею 0,0149 га знаходиться в м. Радомишль посеред [ADDRESS] якого безпідставно проживає [PERSON] . Вказана ділянка - це бетонований під`їзд до гаража, яку незаконно приватизувала [PERSON] , буквально розмежовує навпіл вихід від будинку [ADDRESS] до господарських приміщень, що відносяться до квартири [ADDRESS] , а саме двоповерхового будинку, що був збудований разом із позивачем його покійним батьком після пожежі та відбудованого гаража. Квартира [ADDRESS] , є спадковим майном, право власності на яке мають лише позивач та його сестра [PERSON] відповідно до рішення Апеляційного суду Житомирської області від 20.02.2017 та зареєстрованим правом власності у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а [PERSON] не має ніякого права на вчинення будь-яких правочинів щодо вказаної квартири, а також господарських приміщень, що відносяться до цієї квартири, а саме двоповерхового будинку, гаража, земельних ділянок, що знаходяться під ними, так як вона не є власником цієї квартири, а отже не має права отримувати у приватну власність спірну земельну ділянку площею 0,0149 га кадастровий номер 1855010100:06:010:0264. Рішенням сесії Радомишльської міської ради від 24.06.2009 №75 батькові позивача був наданий дозвіл (право) на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок площею 0,0910 га за адресою: [ADDRESS] , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель. Цей дозвіл він отримав з метою подальшої приватизації земельної ділянки, на якій розташований гараж та двоповерховий будинок, однак за життя оформити право власності на вказану земельну ділянку не встиг, помер в 2013 році. Після смерті батька позивач та його сестра прийняли спадщину за законом 19.08.2013, тому вони успадкували всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві і не припинилися внаслідок його смерті. Натомість вказана земельна ділянка незаконно передана [PERSON] , яка тепер заважає позивачеві та його сестрі набувати у приватну власність цю земельну ділянку, що і стало підставою для звернення до суду із вимогою про визнання недійсним та скасування рішення Радомишльської міської ради №340 від 30.03.2017 та визнати недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за [PERSON] . Обґрунтовуючи збільшення позовних вимог позивач посилається на те, що 01.11.2020 за допомогою кабінету електронних сервісів ним було встановлено, що [PERSON] зареєструвала 06.08.2020 право власності на двоповерховий будиночок з гаражем, які розташовані на спірній земельній ділянці, хоча остання не мала на це права, так як до пожежі, яка сталася 03.06.2010 на цій земельній ділянці знаходилися будівля літньої кухні, право власності на яку [PERSON] не мала, а отже і не могла законно отримати у приватну власність земельну ділянку, на якій вони розташовані. Позивач зазначає, що його покійний батько [PERSON] , після купівлі квартири [ADDRESS] , 21.04.2006 фактично був власником вказаної земельної ділянки та будівель - гаража та літньої кухні, а після пожежі 03.06.2010 на місці літньої кухні батько позивача за допомогою останнього відбудував двоповерховий будинок протягом 2010, 2011 років. Отже, позивач зазначає, що є всі підстави вважати, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] є спадковим майном його батька [PERSON] . Ухвалою від 05.06.2020, після усунення позивачем недоліків згідно ухвали суду від 18.05.2020 (а.с.21), відкрито загальне провадження у справі та призначено підготовче засідання на 03.09.2020, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву (т.1 а.с.25). 25.06.2020 від третьої особи ГУ Держгеокадастру у Житомирській області надійшли письмові пояснення, в яких останнє зазначає, що ГУ Держгеокадастру у Житомирській області не має ніякого відношення до оспорюваної земельної ділянки, так як розпоряджається землями сільськогосподарського призначення державної форми власності на території Житомирської області, які розташовані за межами населених пунктів, тому просить справу розглядати без участі його представника, при винесенні рішення покладається на розсуд суду (т.1 а.с.32-33). 13.07.2020 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просить відмовити в задоволенні позовних вимог позивача, при цьому зазначає що: права позивача в даному випадку не порушуються так як земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабміном України. Натомість, застосування ч. 2 ст. 42 ЗК України не дає позивачу можливості ставити питання про наявність у нього, як фізичної особи, прав на спірну земельну ділянку, так як нормами чинного законодавства не передбачено можливості передачі у власність чи користування окремим співвласникам багатоквартирних будинків земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний жилий будинок, або її частини, отже необґрунтованими є доводи позивача про те, що право набувати у приватну власність спірну земельну ділянку має лише позивач та його сестра. Відповідач зазначає, що позивачем не надано жодних доказів того, що спірна земельна ділянка знаходиться в безпосередній близькості до будинку [ADDRESS] , не надає доказів віднесення спірної земельної ділянки до вказаного будинку взагалі, а також доказів розміщення на спірній земельній ділянці гаража та двоповерхового будинку, такі відомості ґрунтуються лише на поясненнях позивача в тексті позовної заяви, а не належних та допустимих доказах. Крім того, у відзиві відповідач зазначає, що покійному [PERSON] дозвіл надавався на розробку технічної документації не для передачі земельної ділянки у власність, як стверджує позивач, а для її передачі в оренду, а тому є необґрунтованими доводи позивача про те, що [PERSON] мав намір оформити право власності, але не встиг цього зробити. Договір оренди спірної земельної ділянки покійним [PERSON] не було укладено, а відтак у померлого за життя не виникло майнове право. Відтак, дозвіл на розробку технічної документації, виданий конкретній особі, який в подальшому не було реалізовано, втратив свою дію зі смертю особи, якій цей дозвіл надавався, а права за таким дозволом не можуть входити до складу спадщини. Крім того, відповідач просить застосувати до позовних вимог строк позовної давності, який позивач пропустив, так як [PERSON] , якому видавалося Рішення про надання дозволу, помер [INFO] , позивач у справі та [PERSON] звернулися із заявами про прийняття спадщини [INFO] , отже позивач був наділений про склад спадщини, права та обов`язки спадкодавця. Оскаржуване рішення винесено 30.03.2017, позивач вказує, що дізнався про оскаржуване рішення 26.03.2020 «від знайомого з м. Радомишль», такі відомості є припущенням, на яких не може ґрунтуватися доказування. (т.1 а.с.44-50). 21.07.2020 від відповідача Радомишльської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просить відмовити у задоволенні позовних вимог за безпідставністю, а також в зв`язку із пропуском строку позовної давності. Зазначено у відзиві про ненадання позивачем належних та допустимих доказів, якими мотивує обставини (т. 1 а.с.52-55). Ухвалою суду від 27.07.2020 задоволено клопотання позивача про витребування доказів від відповідача [PERSON] (т. 1 а.с.61). 10.08.2020 відповідач [PERSON] подала до суду заяву про неможливість виконати ухвалу суду від 27.07.2020 по тій причині, що перелічені в ухвалі суду документи відсутні в розпорядженні [PERSON] (т. 1 а.с.64-66). Ухвалою суду від 03.09.2020 залишено без задоволення клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів та задоволено клопотання останнього про відкладення проведення підготовчого засідання (т. 1 а.с.90). 06.11.2020 від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог (т. 1 а.с.106-109). Ухвалою суду від 09.11.2020 встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви та відкладено проведення підготовчого засідання (т. 1 а.с.129-130). 19.11.2020 надійшла заява позивача про усунення недоліків (т. 1 а.с.139). Ухвалою від 15.01.2021 відмовлено у задоволенні клопотання позивача про застосування до [PERSON] заходів процесуального примусу, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 11.02.2021 (т. 1 а.с.154-155). 01.02.2021 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву (з урахуванням збільшення позовних вимог по справі) в якому зазначила, що матеріали справи не містять доказів стосовно наявності у власності чи користуванні померлого гаража та літньої кухні, і сам факт існування таких об`єктів не підтверджується належними і допустимими доказами. Навіть, якщо брати до уваги надані письмові докази відносно того, що 03.06.2010 на спірній земельній ділянці мала місце пожежа, внаслідок якої будівлі літньої кухні та гаража було знищено, тому відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 346 ЦК України, у разі існування у власності померлого такого майна, право власності було припинено на підставі норм ЦК України. Матеріали справи свідчать про те, що у померлого був відсутній дозвіл на виконання будівельних робіт, земельна ділянка померлому для відповідної мети у встановленому законом порядку відведена не була. На момент смерті померлому не належав на праві власності спірний по даній справі житловий будинок, що позбавляє позивача можливості включити його до складу спадщини, тому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] (т. 1 а.с.174-180). На підтвердження доводів зазначених у відзиві відповідач надала суду відповідні докази (т. 1 а.с.181-187,188-191). Одночасно з відзивом відповідач [PERSON] подала до суду клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу (т. 1 а.с.192,193). 10.02.2021 на електронну адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача, заперечення на клопотання про стягнення витрат на правову допомогу, додаткові пояснення у справі та клопотання про слухання цивільної справи без участі позивача (т. 1 а.с.198,199-200,201-204). Враховуючи, що позивачем всупереч вимогам ч. 3 ст. 179 ЦПК України, надіслано відповідь на відзив лише відповідачу [PERSON] , а іншим учасникам не надіслано, тому суд не бери до уваги вказану відповідь на відзив. 11.02.2021 відкладено розгляд справи за клопотанням представника відповідача на 29.03.2021 (т. 1 а.с.210). Ухвалою суду від 29.03.2021 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - [PERSON] , та відкладено судове засідання на 20.04.2021 (т. 1 а.с.228). В судове засідання учасники справи не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином (т.2 а.с.11,12,15,16,17), від позивача, відповідача Радомишльської міської ради Житомирської області, представника відповідача [PERSON] - адвоката Костика В.В., надійшли заяви про розгляд справи без їх участі (т. 2 а.с.13,20,23). В матеріалах справи наявні клопотання представників відділу Держгеокадастру у Радомишльському районі Житомирської області, сектору державної реєстрації Радомишльської районної державної адміністрації Житомирської області про розгляд справи за їх відсутності (т.1 а.с.33,137). У відповідності до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що згідно витягу з протоколу 23 сесії 5 скликання Радомишльської міської ради Житомирської області рішення від 24.06.2009 № 75 «Про надання дозволу на розробку та затвердження технічної документації із землеустрою для укладання договорів оренди на землю», надано дозвіл [PERSON] на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок, що передаються в оренду на земельну ділянку орієнтовною площею 0,0910 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд по [ADDRESS] (т.1 а.с.12 зворот). Позивач [PERSON] та [PERSON] є власниками по 1/3 частки квартири [ADDRESS] , які успадкували після смерті батька [PERSON] (т.1 а.с.10,11,13-14). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 205453733 від 26.03.2020, відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки з кадастровим номером 1825010100:06:010:0264, площею 0,0149, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.9). 26.03.2020 [PERSON] звернувся до Радомишльської міської ради Житомирської області із заявою про скасування рішення № 340 від 30.03.2017 Радомишльської міської ради Житомирської області (т.1 а.с.7). 08.04.2020 Радомишльською міською радою Житомирської області надано позивачу відповідь на вищевказану заяву за Вих. № 01-28/1202, згідно якої рішенням 18 сесії Радомишльської міської ради Житомирської області від 30.03.2017 № 340 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель комунальної власності» передано безоплатно у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,0149 га, кад. № 1825010100:06:010:0264, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, місце розташування: [ADDRESS] . Вказане рішення виконане, земельна ділянка передана в приватну власність і зареєстрована в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Скасування рішення сесії міської ради та права власності на вищевказану земельну ділянку можливе лише в судовому порядку (т.1 а.с.8). Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Для захисту права суду необхідно встановити факт його порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону. Відповідно до частини першої статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Відповідно до частини першої статті 42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» прибудинкова територія - це територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку. Із аналізу цільового призначення земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, та норм статті 42 ЗК України випливає, що у разі приватизації громадянами квартир у такому будинку земельна ділянка як така, що входить у житловий комплекс, може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування лише об`єднанню співвласників будинку, створеному відповідно до Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» у порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 11.10.2002 № 1521 «Про реалізацію Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку». У такому разі земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і неподільною часткою житлового комплексу (допоміжні приміщення, конструктивні елементи будинку, його технічне обладнання) є майном співвласників, які визначають порядок його використання. Нормами земельного законодавства не передбачено можливості передачі у власність чи користування окремим співвласникам багатоквартирних будинків земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний жилий будинок, або її частини. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 18.07.2018 (справа № 381/1886/16) та у постанові Верховного Суду від 18.03. 2019 (Справа № 263/68/17). Відповідно до підпункту «б», «в», «г» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування, прийняття спадщини. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін (частина сьома статті 118 ЗК України). Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (частина перша статті 122 ЗК України). Згідно ч. 1 ст. 125 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Ч. 5 ст. 126 ЗК України регламентовано, що право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, то спадкоємці мають право звертатися до суду з позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постанові Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 623/633/17, провадження № 61-6243св18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 350/67/15-ц, провадження № 14-652цс18. У відповідності до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно пунктів "г", "д" ч. 3 статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Частина 1 ст. 393 ЦК України також передбачає, що правовий акт органу державної влади, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. За змістом ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною і здійснюється відповідним органом в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 N 1952-IV, згідно до ст. 2 якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно зі статтею 3 Закону № 1952-IV однією з основних засад державної реєстрації прав є гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження та внесення відомостей до Державного реєстру виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом. Статтею 6 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що організаційну систему державної реєстрації прав становлять: 1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи; 2) суб`єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; акредитовані суб`єкти; 3) державні реєстратори прав на нерухоме майно (далі - державні реєстратори). Згідно положень статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; застосування інших, передбачених законом, способів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, що приватизована відповідачем [PERSON] земельна ділянка з кадастровим номером 1825010100:06:010:0264 є прибудинковою територією багатоквартирного будинку [ADDRESS] та те, що вона передана [PERSON] Радомишльською міською радою Житомирської області з порушенням вимог земельного законодавства. До того ж, позивач в обґрунтування позовних вимог жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту порушення відповідачем прав позивача не надав, таким чином, твердження позивача ґрунтуються на припущеннях, тому суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позову в частині визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування та рішення про державну реєстрацію земельної ділянки. Задоволення позову осіб, чиї права не було порушено внаслідок прийняття оспореного рішення, необґрунтовано призвело б до позбавлення відповідача права на мирне володіння майном - земельною ділянкою, яка була надана йому на законних підставах в приватну власність, що вважалося б порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Що стосується вимоги позивача про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, суд зазначає наступне. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовано Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 230534742 від 01.11.2020, відповідач [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 78,4 кв.м: житлова площа 33,5 кв.м., підстава для державної реєстрації - декларація про готовність об`єкта до експлуатації об`єкта, реєстраційний номер документу ЖТ101200714428, вид будівництва - нове будівництво, назва об`єкта будівництва - будівництво індивідуального житлового будинку, дата початку будівництва 25.08.2018, дата завершення будівництва 10.06.2019, експлуатація від 01.07.2020 (т.1 а.с.110-112, 188-191). Документи на підставі яких проведена державна реєстрація права власності на спірний будинок на ім`я [PERSON] , у встановленому законом порядку, не оспорені й не визнані недійсними. Відповідно до положень статей 317, 319, 321 ЦК України право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власник майна володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. За правилами ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Відповідно до положень Постанови Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» датою прийняття в експлуатацію об`єкта є дата реєстрації декларації або видачі сертифіката. Зареєстрована декларація або сертифікат є підставою, крім іншого, для оформлення права власності на нього. Частою 6 ст. 11 ЦК України передбачено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Отже, декларація про готовність об`єкта до експлуатації є документом, на підставі якого виникають цивільні права та обов`язки. З матеріалів справи встановлено, що спірний житловий будинок розташований на земельній ділянці належній відповідачу [PERSON] на праві приватної власності. Надуманими є посилання позивача на те, що його батько [PERSON] після купівлі квартири [ADDRESS] фактично був власником (користувачем) спірних земельної ділянки, гаража та літньої кухні та те, що після пожежі батько за допомогою позивача відбудував двоповерховий будинок протягом 2010-2011 років, оскільки вказані обставини не підтверджені належними та допустимими доказами, згідно матеріалів справи будівництво спірного будинку розпочато 25.08.2018, тобто через 5 років після смерті [PERSON] . Надані суду позивачем докази (т. 1 а.с.113-120) не відповідають критерію належності та допустимості, так як не підтверджують обставини належності спадкодавцю майна. Також досліджений судом за клопотанням позивача (т.1 а.с.59) висновок експерта №637/06-2018 від 15.06.2018, який знаходиться в матеріалах цивільної справи №289/529/17 (а.с.8-31), не містить доказової інформації в даній справі, а тому не являється належним доказом. Частиною 1 статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Отже, при зверненні до суду особа повинна обрати спосіб захисту своїх прав, спосіб захисту має втілювати безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) зазначено, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. Частиною четвертою статті 25 ЦК України передбачено, що в момент смерті фізичної особи її цивільна правоздатність припиняється. Таким чином, суд не може вирішували питання про права особи, яка не є стороною процесу та у зв`язку зі смертю не має цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Беручи до уваги, що на момент смерті [PERSON] не належав на праві власності спірний по даній справі житловий будинок, що позбавляє можливості включити його до складу спадщини, а отже, вимога про визнання житлового будинку спадковим майном померлого [PERSON] суперечить чинному цивільному законодавству України. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. За таких обставин питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Що стосується клопотання відповідача про застосування до позовних вимог строку позовної давності, суд зазначає , що позовна давність застосовується лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51)). Беручи до уваги, що суд дійшов до висновку, що права позивача не порушені за захистом яких він звернувся до суду, тому відсутні правові підстави для застосування позовної давності. За положеннями частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону). Згідно ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України) 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з частиною 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас зі змісту частини 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п. 269). При перевірці розміру судових витрат на правничу правову допомогу, суд приймає до уваги обсяг робіт, фактично проведений адвокатом Костиком В.В. у даній справі, а саме: підготовка відзиву на позовну заяву та його подання, представництво інтересів позивача на судовому засіданні по розгляду справи 03.09.2020, кількість витраченого часу 50 хв., підготовка відзиву на заяву про збільшення позовних вимог та його відправка (т.1 а.с.193), та приходить до висновку про підтвердження витрат на правову допомогу у сумі 16 667 грн. 83 коп. При цьому суд звертає також увагу, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено відповідачем, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України), про що вказано в правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 12.02.2020 у справі №648/1102/19 (провадження №61-22131 св 19). Беручи до уваги, що згідно п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" позивач [PERSON] звільнений від сплати саме судового збору, а відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати (до яких належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу) у разі відмови в позові покладаються на позивача, отже понесені відповідачем [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню з позивача [PERSON] .

Outcome: approved