Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "ВСВ-Л" про оплату за весь час вимушеного прогулу з затримкою видачі трудової книжки, зміни формулювання причин звільнення. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 4 березня 2009 року його було прийнято на роботу на посаду заступника директора даного товариства. 10 травня 2012 року ним подано заяву про звільнення з роботи за власним бажанням. Прибувши для отримання належно оформленої трудової книжки та розрахунку позивачу було відмолено. 21 березня 2013 року рішенням Дарницького районного суду міста Києва позовні вимоги [PERSON] було задоволено частково. Зобов'язано ТОВ "ВСВ-Л" оформити та видати трудову книжку з зазначенням відомостей про прийняття на роботу та звільнення з роботи; стягнути в рахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу 6660,00грн. та моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн. 22 липня 2013 року ВДВС Дарницького районного управління юстиції у м.Києві виконано рішення суду та позивач отримав трудову книжку із зазначенням відомостей про прийняття на роботу та звільнення з роботи ТОВ "ВСВ-Л". Водночас відповідно до запису в трудовій книжці позивача було звільнено з роботи 4 січня 2011 року згідно пункту 4 статті 40 КЗПП України. З таким формулюванням причин звільнення позивач не погоджується. Просить визнати причини формулювання звільнення на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України неправомірним; змінити формулювання звільнення, вказавши причину звільнення відповідно до вимог статті 38 КЗпПП із зазначенням дати 22 липня 2013 року; зобов'язати видати позивачу копію наказу про звільнення; стягнути 22 790,00 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу починаючи з 4 січня 2011 року. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, вивчивши матеріали справи суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне. Відповідно до наказу №2 від 4 березня 2009 року [PERSON] призначено на посаду заступника директора товариства з обмеженою відповідальністю "ВСВ-Л". Питання про зобов'язання оформити та видати трудову книжку, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду було предметом розгляду в судовому порядку. Так, вирішуючи даний спір за позовом [PERSON] до ТОВ "ВСВ-Л" судом встановлено, що [PERSON] звільнено з посади заступника директора 4 січня 2011 року за прогул без поважних причин на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України. Такий висновок зроблено судом на підставі доказів наданих представником позивача у справі, а саме актів про відсутність працівника на робочому місці № 3 від 5 листопада 2010 року, № 8 від 12 листопада 2010 року, № 13 від 19 листопада 2010 року, №15 від 26 листопада 2010 року, № 16 від 3 грудня 2010 року, №18 від 10 грудня 2010 року, №19 від 17 грудня 2010 року, № 20 від 24 грудня 2010 року, № 24 від 31 грудня 2010 року, акту про відмову працівника надати письмові пояснення щодо його відсутності на роботі № 22 від 31 грудня 2010 року, № 17 від 6 грудня 2010 року, № 23 від 10 січня 2011 року, витягу з наказу № 01/с від 4 січня 2011 року (а.с.9 абз.4). Судом також судом встановлено, що на момент звільнення позивача 4 січня 2011 року відповідно до довідки про заборгованість ТОВ "ВСВ-Л" має заборгованість перед позивачем. Відповідно до частини третьої статті 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином судовим рішенням, яке набрало законної сили встановлено момент звільнення - 4 січня 2011 року, а також його причину - прогул без поважних причин, за що пунктом 4 статті 40 КЗпП України передбачено право розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Представником відповідача долучено до матеріалів справи акти про відсутність працівника на робочому місці № 3 від 5 листопада 2010року, № 8 від 12 листопада 2010 року, № 13 від 19 листопада 2010 року, № 15 від 26 листопада 2010 року, №16 від 3 грудня 2010 року, №18 від 10 грудня 2010 року, № 19 від 17 грудня 2010 року, №20 від 24 грудня 2010 року, № 21 від 31 грудня 2010 року, акту про відмову працівника надати письмові пояснення щодо його відсутності на роботі №22 від 31 грудня 2010 року, №17 від 6 грудня 2010 року, №23 від 10 січня 2011 року, витягу з наказу №01/с від 4 січня 2011 року (а.с.56-68). Посилання [PERSON], що дані акти підписані особами, які не є працівниками відповідача спростовуються доданими до матеріалів справи наказами про їх прийняття (а.с.80-86). За таких обставин, вимоги про визнання причини формулювання звільнення на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України неправомірним та про зміну формулювання звільнення, вказавши причину звільнення відповідно до вимог статті 38 КЗпП України із зазначенням дати 22 липня 2013 року є необґрунтованими. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 21 березня 2013 року (а.с.10 абз.2,3) встановлено правомірною вимогу [PERSON] зокрема про стягнення в рахунок стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 6660,00 грн. Такий висновок зроблено судом оглянувши оригінал трудової книжки позивача та встановивши відсутність запису про прийняття його на роботу та звільнення з займаної посади через відсутність в ній чистих аркушів. Частиною другою статті 223 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Відповідно до пункту 3.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29 липня 1993 року у тому разі, коли у трудовій книжці заповнені усі сторінки відповідних розділів, вона доповнюється вкладишем. Вкладиш вшивається у трудову книжку, заповнюється і ведеться власником або уповноваженим ним органом за місцем роботи працівника у такому ж порядку, що і трудова книжка. Вкладиш без трудової книжки недійсний. В судовому засіданні представник відповідача вказав на ту обставину, що оригінал трудової книжки знаходився у позивача на руках, що унеможливило оформлення вкладишу шляхом його вшиття у трудову книжку. Як тільки [PERSON] було надано трудову книжку - було оформлено до неї вкладиш. Відповідач не заперечував, що ним дійсно з відділу кадрів було взято трудову книжку, проте вважає, що знаходження самої трудової книжки на руках не перешкоджало власнику оформити вкладиш до неї. У зв'язку з викладеним, зважаючи на положення частини третьої статті 61 та частини другої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, а також беручи до уваги, що суд прийшов до висновку про відсутність підстав щодо задоволення вимог про зміну дати звільнення 22 липня 2013 року, вимоги про стягнення середнього заробітку з 4 січня 2011 року є необґрунтованими. На підставі викладеного вище та

Outcome: dismissed