Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», в якій просив: визнати незаконною відмову банку у наданні споживчого кредиту в сумі 20000 доларів США [PERSON] з посиланням на нечинний нормативно-правовий акт - постанову НБУ №319 від 11.10.2008р., яка порушила права позичальника, що призвело до порушень з боку банку ст. 57, ст. 68 Конституції України та умов кредитного договору від 08.09.2008р. між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банком»; визнати незаконною відмову банку у наданні частини споживчого кредиту в сумі 20000 доларів США з посиланням на нечинний нормативно-правовий акт, яка позбавила позичальника значної суми кредиту та ввела позичальника в оману відповідно ст. 230 ЦК України; відповідно до ч. 2 ст. 230 ЦК України стягнути з відповідача подвійну суму за введення позивача в оману у незаконній відмові у наданні 20000 доларів США залишку кредитних коштів в сумі 1120000 грн., визнати відмову банку в наданні частини кредиту в сумі 20000 доларів США, як прояв нечесної підприємницької практики, що порушили права споживача відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Заявою від 26.05.2015р. представник позивача збільшив позовні вимоги та просив суд, крім вищевказаних позовних вимог, стягнути з відповідачів пеню в сумі 27600000 грн. Позовні вимоги мотивовано тим, що 08.09.2008р. між [PERSON] та ЗАТ «ОТП банк» Україна, правонаступниками якого є: ПАТ, АТ "ОТП Банк" та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», був укладений кредитний договір №МL- В02/080/2008, відповідно до умов якого відповідач надає позивачу кредит в розмірі 50000,00 доларів США, зі сплатою 4,49% річних, з кінцевою датою повернення 08.09.2023 року та приймає заставу в якості забезпечення виконання зобов'язання за договором - 81/100 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що виділена в натурі, та земельну ділянку пл. 0.0570 га, кадастровий номер 0510100000:02:083:0054. розташовані за адресою: м. Вінниця, пров. Л. Толстого, 12, вартістю 280000,00 доларів США. Також, 08.09.2008 року між сторонами був укладений договір №В02/453/08 про відкриття та обслуговування банківського рахунку №26201201552796, відкритого у відділені "Гоголівське" філії ЗАТ "ОТП Банк" в м. Вінниці на і'мя позивача - [PERSON], на який повинна була бути перерахована сума споживчого кредиту за умовами Кредитного договору. Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю №б/н від 10 грудня 2010 року та договором відступлення права вимоги №б/н від 10 грудня 2010 року ПАТ "ОТП Банк" відступило, а ТОВ "ОТП Факторинг Україна" прийняло право вимоги за кредитним договором № ML-B02/080/2008 від 08.09.2008 року, укладеним між ЗАТ "ОТІ Банк" та [PERSON] На думку позивача, спірні питання між сторонами виникли з приводу правових відносин при наданні споживчого кредиту, а саме тому, що відповідачі незаконно відмовили позивачу у наданні залишку кредиту в сумі 20 000 доларів США. На всі вимоги позивача про надання залишку кредиту співробітники банку відповіли відмовою. Відмова зі сторони відповідачів була мотивована постановою НБУ №319 від 11.10.2008року, що підтверджується листами ЗАТ «ОТП банк» до позивача [PERSON] від 03.11.2008 року та від 21.11.2008 року. Таким чином відповідачі, не надавши кредитних коштів в повному обсязі, залучивши при цьому заставного майна на суму 280 000 дол. США, порушили умови іпотечного договору, договору поруки та диктують позивачу свої умови в кредитних правовідносинах, не надаши позивачу майже половину кредиту. Крім того, позивач вважає, що такі дії банку мають ознаки омани при наданні споживчого кредиту, так як відмова відповідача в наданні йому усієї суми кредитних коштів поставила його в складне фінансове становище, крім того, більше п'яти років нарахування штрафних санкцій набігло у велику суму, за отримання якої можна привласнити заставне майно позивача, яке набагато дорожче ніж надані кредити. На думку позивача, свавілля банку продовжується, оскільки він досі отримує від відповідачів незаконні нарахування, в силу чого позивач звернувся до суду за захистом свої прав з вищевказаними позовними вимогами. Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, підтримали повністю та просили суд їх задовольнити, з підстав викладених в позовній заяві Представник відповідачів в судовому засіданні з позовними вимогами не погодилась, посилаючись на те, що основною підставою відмови банку у наданні позивачу наступного траншу кредиту було те, що позивачем не було надано до банку документів, що підтверджують цільове використання попередніх траншів. Крім того, представник відповідачів зазначила, що правомірність відмови банку у наданні позивачу наступних траншів кредиту уже було предметом розгляду у судах та з цього приводу прийняті судові рішення, які набрали законної сили, а відтак просила суд у задоволенні позову відмовити. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 08.09.2008 року між ЗАТ "ОТП Банк", правонаступником якого є ПАТ "ОТП Банк", та [PERSON] був укладений кредитний договір № ML-B02/080/2008, згідно з п. 1.1 частини №2 якого банк в порядку, передбаченому цим договором надає позичальнику кредит у розмірі та валюті визначених у частині №1 цього договору. Частиною № 1 кредитного договору встановлено, що розмір кредиту складає 50 000 дол. США (а.с. 140). З метою отримання, обслуговування та погашення кредиту банк зобов'язався відкрити позичальнику поточний рахунок (п. 1.1.1 частини № 2 кредитного договору). На виконання вимог даного пункту договору 08.09.2008 року між [PERSON] та банком укладено договір № В02/453/08 про відкриття, обслуговування банківського рахунку в іноземній та національній валюті для фізичних осіб, відповідно до якого банк взяв на себе зобов'язання відкрити позивачу поточний рахунок №2620120552796 та здійснювати його розрахунково-касове обслуговування. Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю №б/н від 10 грудня 2010 року та договором відступлення права вимоги №б/н від 10 грудня 2010 року ПАТ "ОТП Банк" відступило, а ТОВ "ОТП Факторинг Україна" прийняло право вимоги за кредитним договором № ML-B02/080/2008 від 08.09.2008 року, укладеним між ЗАТ "ОТІ Банк" та [PERSON] Пунктом 1.7.2 частини №2 кредитного договору сторони передбачили, що банк здійснює видачу кредиту позичальнику однією сумою чи траншами згідно з кредитною/ними заявкою/ами позичальника. Кредит надається однією сумою чи траншами шляхом дебетування позичкового рахунку позичальника та перерахування кредитних коштів за реквізитами, вказаними в кредитній заявці позичальника, зменшених на утриману комісію банку у відповідності до умов та тарифів цього договору. Судом також встановлено, що позивач отримав перших три транші кредитних коштів на підставі кредитних заявок в загальній сумі 30000 дол. США, що підтверджується кредитними заявками позивача, заявами про видачу готівки та виписками про рух коштів на рахунку позичальника (а.с.82-84, 89-91, 135-136). Крім того, вказані обставини не заперечуються представниками позивача. 01.11.2008 року та 03.11.2008 року позивач звернувся із заявами про видачу решти кредитних коштів. Листами від 03.11.2008 року та від 21.11.2008 року банк повідомив позичальника про неможливість видачі чергового траншу у розмірі 20000 доларів США посилаючись на те, що Національний банк України використав своє право на обмеження діяльності банків та тимчасово заборонив видавати кредитні кошти в іноземній валюті позичальникам, що не мають виручки в іноземній валюті понад граничний розмір заборгованості з посиланням на п. 2.1 постанови НБУ від 11.10.2008 року № 319 «Про додаткові заходи щодо діяльності банків». Разом з тим, відповідно до п. 1.7.2 кредитного договору для отримання в банку фінансування кожного наступного траншу позичальник повинен надати банку кредитну заявку та документи, що підтверджують цільове використання попередньо наданих кредитних коштів, а також забезпечити доступ представників банку для складення актів огляду нерухомого майна. Як пояснила представник відповідачів в судовому засіданні основною підставою відмови банку у наданні позивачу наступного траншу кредиту було те, що позивачем не було надано до банку документів, що підтверджують цільове використання попередніх траншів. Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 14 березня 2012 року у справі №2-2039/11/0206, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 26 червня 2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 листопада 2012 року, відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за участю третьої особи - [PERSON], про розірвання договору кредиту, стягнення заборгованості, матеріальних збитків та моральної шкоди. Як вбачається з вказаного судового рішення, предметом позову у справі було стягнення на користь позивача заборгованості, матеріальних збитків та моральної шкоди що спричинена відповідачами ненаданням залишку кредитних коштів згідно кредитного договору № ML-B02/080/2008 від 08.09.2008 року в сумі 20 тис. доларів США, а предметом доказування - обставини неправомірності ненадання залишку кредитних коштів. При цьому, судом першої інстанції, з якими погодились (апеляційна та касаційна інстанція) відмовлено в задоволенні позову з підстав того, що судом з поміж іншого також встановлено: Цільовим призначенням коштів, що отримувались позивачем в кредит, за умовами кредитного договору є споживчі цілі, а саме проведення ремонтних робіт у кафе, чого не заперечено самим позивачем у позовній заяві. Пунктом 1.7.2. кредитного договору передбачено, що для отримання в банку фінансування кожного наступного траншу позичальник повинен надати банку кредитну заявку та документи, що підтверджують цільове використання попередньо наданих кредитних коштів, а також забезпечити доступ представників банку для складання актів огляду нерухомого майна. Судом встановлено, те, що при зверненні позивача [PERSON] до банку для отримання наступного траншу не було надано до банку документів, що підтверджують цільове використання попереднього траншу. Також в судовому засіданні позивач пояснив, що особисто в нього на праві власності ніякого кафе не має. Кредитні кошти він отримував для ремонту кафе, яке належить на праві власності його батьку. Судом встановлено, що позивачем як позичальником порушено обов'язок, встановлений п. 1.3.5. кредитного договору щодо цільового використання наданих кредитних коштів, а тому у банку були всі підстави відмовити позивачу у видачі наступного траншу, що також зазначено у Застереженні 1 даного пункту». При прийнятті вказаного рішення суд послався на ст. 615 ЦК України, якою встановлено право односторонньої відмови від зобов'язання, тобто в разі порушення зобов'язання однією стороною, друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Підсумовуючи, при постановлені рішення: «Суд прийшов до висновку, що банком не були порушені умови кредитного договору, а обґрунтована одностороння відмова банку у видачі наступного траншу та це не дає підстав для розірвання всього кредитного договору, а лише виконання зобов'язання позивачем в частині отриманого траншу». Як додаткову підставу для відмови у позові в рішенні наведено, що також судом встановлено, що відповідно до Постанови НБУ № 319 від 11.10.2008 року Національний банк України з метою нейтралізації впливу зовнішньої фінансової кризи та забезпечення стабільності банківської системи, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банків запровадив додаткові заходи щодо діяльності банків; п. 2.1. зобов'язано банки з 13.10.2008 року обмежити здійснення активних операцій в обсягах досягнутих кожним із них на цю дату. Крім того, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26 листопада 2012 року у справі №2601/18591/12, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 5 березня 2013 року, відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до ПАТ «ОТП Банк», про визнання незаконними дій та стягнення моральної шкоди. Зокрема Колегія суддів апеляційного суду м. Києва погодилася з висновками суду першої інстанції про те, що відмова банку у видачі чергового траншу є правомірною. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, оскільки рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 14 березня 2012 року у справі №2-2039/11/0206 та рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26 листопада 2012 року у справі №2601/18591/12, які набрали законної сили встановлено правомірність відмови банку у наданні чергового траншу [PERSON], дані обставини мають преюдиційну силу та з урахуванням положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню при розгляді даної справи. Доводи представників позивача про те, що вищевказані рішення не можуть братися до уваги, оскільки вони приймалися з використанням тиску на судову систему судом до уваги не приймаються, оскільки жодними чином не обґрунтовані та не підтвердженні належними та допустимими доказами. Крім того, варто зауважити, що відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Згідно зі ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Посилання представників позивача на ту обставину, що суддею Вінницького міського суду Вінницької області Прокопчук А.В. у рішенні Замостянського районного суду м. Вінниці від 14 березня 2012 року сфальсифіковані обставини, а саме містяться посилання на п. 1.3.5 договору, тоді як у кредитному договорі №ML-B02/080/2008с не існує такого пункту, суд вважає безпідставними та такими що не заслуговують на увагу, оскільки суд вважає, що в даному випадку має місце описка, яка може бути виправлена судом в порядку встановленому ст. 219 ЦПК України. Доводи представників позивача щодо того що даний кредит є споживчим та відповідно має видаватись однією сумою, а не частинами судом до уваги не приймаються, оскільки вказаним обставинам уже надана юридична оцінка рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 14 березня 2012 року у справі №2-2039/11/0206 та рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26 листопада 2012 року у справі №2601/18591/12, які набрали законної сили, відповідно до яких суди дійшли висновку, що пунктом 1.7.2 частини №2 кредитного договору сторони передбачили, що банк здійснює видачу кредиту позичальнику однією сумою чи траншами згідно з кредитною/ними заявкою/ами позичальника. В даному випадку банк видавав кредит траншами, що узгоджується з умовами пункту 1.7.2 частини №2 кредитного договору №ML-B02/080/2008 від 08.09.2008р. Суд також вважає такими, що не заслуговує на увагу посилання позивача, при обґрунтуванні позовних вимог, на ту обставину, що при укладенні кредитного договору ним було сплачено комісію за розрахунково касове обслуговування банку в розмірі 4850,80 грн., що дорівнює 2% від суми 50000 доларів США, враховуючи наступне. Вищезгадуваним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26 листопада 2012 року у справі №2601/18591/12, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 5 березня 2013 року, встановлено, що сплата позивачем комісії за видачу кредиту із суми 50000 доларів США не свідчить про видачу кредиту однією сумою та не може бути підставою для задоволення позовних вимог. Сплата комісії від суми кредиту у 50000 доларів США та отримання кредиту лише у розмірі 30 000 доларів США є підставою для стягнення з банку зайво сплачених коштів по комісії. В той же час, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 8 травня 2013 року у справі №127/578/13-ц, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 18 червня 2013 року, частково задоволено позов [PERSON] до ПАТ «ОТП Банк», третя особа - [PERSON], про розірвання кредитного, договору, припинення договору поруки, стягнення коштів. Стягнуто з ПАТ «ОТП Банк» на користь [PERSON] 1940,32 грн. надмірно сплаченої комісії. В іншій частині вимог відмовлено. Таким чином, судовими рішеннями, які набрали законної сили встановлено, що сплата позивачем комісії в сумі 4850,80 грн. за кредитне обслуговування з розрахунку видачі йому кредиту в розмірі 50000 доларів США, не має правового значення для вирішення справи про визнання незаконними дій банку щодо невидачі чергових траншів кредиту. Крім того, як уже зазначено вище надмірно сплачена комісія в сумі 1940,32 грн. стягнута з ПАТ «ОТП Банк» на користь [PERSON], згідно з рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 8 травня 2013 року у справі №127/578/13-ц. З приводу нечинності Постанови НБУ № 319 від 11.10.2008 року суд вважає за необхідне зазначити, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20.01.2015р., яка набула законної сили згідно ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 23.03.2015р. відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 14 березня 2012 року у справі № 2 -2039/11/0206 за позовом [PERSON] до Подільського регіонального відділення ПАТ «ОТП Банк», ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про стягнення заборгованості, матеріальних збитків та моральної шкоди. Зокрема, при розгляді даної заяви суд не прийняв до уваги твердження заявника з приводу того, що спірна постанова НБУ України не набрала чинності, відповідно до ст. 57 Конституції України, оскільки вказаний акт не доведений до відома населення України, та автоматично є нечинним, оскільки публікацію вказаного нормативного документу здійснено у п'яти друкованих виданнях, зокрема але не обмежуючись: «Податки та бухгалтерський облік» від 20.10.2008, 2008 р., № 84, стор. 10; «Баланс» від 27.10.2008, 2008 р., № 86, стор. 5. Крім того, судом встановлено що Національний банк України є суб'єктом владних повноважень, зі спеціальним статусом, що визначено Законом, до його нормативних документів не можуть застосовуватись вимоги, що застосовуються до актів органів виконавчої влади України, на які посилається у своїй заяві [PERSON] Разом з тим, судом встановлено, що у будь якому разі вказані обставини не можуть вплинути на висновок суду про те, що банком було правомірно відмовлено заявнику у видачі чергового траншу кредитних коштів. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно з ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За викладених обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо визнання незаконною відмови банку у наданні частини споживчого кредиту в сумі 20000 доларів США [PERSON], стягнення 1120000 грн. подвійної суми за введення позивача в оману у незаконній відмові у наданні 20000 доларів США залишку кредитних коштів, визнання відмови банку в наданні частини кредиту в сумі 20000 доларів США, як прояв нечесної підприємницької практики, що порушили права споживача відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», є необґрунтованими, спростовуються матеріалами справи, а тому в їх задоволенні слід відмовити. Позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів пені в сумі 27600000 грн. також не підлягають задоволенню, оскільки такі вимоги є похідними від первинно заявлених, в задоволенні яких слід відмовити. На підставі вищевикладеного

Outcome: dismissed