Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс", у якому просить визнати недійсним договір фінансового лізингу №01\\14-00535 від 29.10.2014 року та повернути йому сплачені за вказаним договором кошти в сумі 29 000 грн. й 290 грн. комісії, мотивуючи тим, що відповідач не мав відповідної ліцензії для надання фінансових послуг, а укладений договір не був нотаріально посвідченим й на його укладання не було отримано письмової згоди дружини позивача. Крім того, вважає, що відповідач включив у договір несправедливі умови, тобто, здійснив нечесну підприємницьку практику, що суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». Сторони в судове засідання не з'явились, але просять справу розглянути без їх участі; представник відповідача надіслав заперечення, у якому просить відмовити в задоволенні позову за безпідставністю. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Положеннями ч.1 ст.806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч.2 ч.1 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Ч.3 ч.1 ст.806 ЦК України визначено, що до відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.799 ЦК України Договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до частини 2 статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 29.10.2014 року між [PERSON](позивачем по справі) та ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс"(відповідачем по справі) було укладено договір фінансового лізингу №01\\14-00535, згідно умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу «трактор МТЗ-892» у власність, та передати його у користування позивача на строк 60 місяців з можливістю, після сплати у повному обсязі заборгованості за лізинговими платежами, придбати у власність предмет лізингу по його залишковій вартості за окремо укладеним договором купівлі-продажу. Також, зазначеним договором було передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувача (позивача) протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії по організації та оформлення даного договору (10% від вартості предмета лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмета лізингу). Лізингові платежі складаються з першого та другого лізингових платежів, суми та дати сплати яких визначені в графіках, що містяться у додатках №1 та №2 до договору. Згідно з додатком №1 до договору фінансового лізингу «Графік сплати першого лізингового платежу» вартість предмету лізингу становить 145 000 грн., відсоток платежів 50%, сума виплат 72 500 грн., щомісячний платіж 6 041,67 грн., комісія за організацію (10 %) 28 738 грн., комісія за передачу (3%) 4 350 грн. Додатком №2 до договору фінансового лізингу «Графік сплати другого лізингового платежу» визначено, що вартість предмету лізингу становить 145 000 грн., авансовий платіж 50%, сума лізингу 72500 грн., викупна вартість 2175 грн., відсоткова ставка 10%, комісія 5%, період лізингу 60 місяців та щомісячний платіж 1724,77 грн. Позивачем на виконання договору фінансового лізингу №01\\14-0053529.10.2014 року було сплачено 29 000 грн. в рахунок першого внеску відповідачу та 290 грн. комісії за перерахування коштів. Зазначені обставини підтверджуються копіями договору №01\\14-00535 з додатками №№1-3 (а.с. 5-14) та квитанції про сплату №0.0.311504486.1 (а.с. 15). Звернувшись до суду із позовом про повернення сплачених коштів, позивач вважає договір фінансового лізингу нікчемним, оскільки не було додержано вимоги закону про його нотаріальне посвідчення, ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" не має ліцензії на право здійснення фінансових послуг і займається нечесною підприємницькою практикою. Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Згідно з ч.ч.2,4 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. З копії довідки, виданої 30.09.2014 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг(а.с. 35) вбачається, що ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" має право надавати послуги з фінансового лізингу. Також, згідно з частинами 1, 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина 1 статті 220 ЦК України). Суд не приймає до уваги посилання позивача на норми частини 2 статті 799 ЦК України з наступних міркувань. Вказана стаття є складовою параграфа 5 глави 58 ЦК України, який регулює відносини, що виникають із найму (оренди) транспортного засобу, а тому, до правовідносин, що виникають із договору лізингу, застосована бути не може, оскільки, незважаючи на схожість цих відносин, законодавством вони розділені, як такі, що мають окреме регулювання. Крім того, у цих правовідносинах є спеціальний закон - Закон України «Про фінансовий лізинг». Тобто, нотаріальне посвідчення укладеного між сторонами договору фінансового лізингу в силу положень Закону України «Про фінансовий лізинг» та параграфа 6 глави 58 ЦК України не є обов'язковим. Доводи позивача про те, що ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" займається нечесною підприємницькою практикою є необґрунтованими, так як [PERSON] не вказано на конкретні дії відповідача, які б підпадали під встановлені статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» заборони. Відповідно до ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Суд не приймає до уваги посилання позивача на ст.65 СК України, оскільки, зазначеною правовою нормою визначене право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним другого з подружжя, а не особи, що була стороною укладеного договору. Крім того, договір фінансового лізингу, із наведених вище судом підстав, не потребує нотаріального посвідчення, а, отже, не потребує засвідченої нотаріально письмової згоди другого з подружжя. На підставі викладеного, суд дійшов переконання, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю.

Outcome: dismissed