Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідачів [PERSON], [PERSON] на свою користь неустойку за прострочення виконання зобов'язань за договором позики від 13.06.2012 року в період з 26.08.2014 року по 20.02.2015 року в сумі, еквівалентній 128 343,00 доларам США за курсом НБУ на день ухвалення рішення. В рахунок задоволення цих вимог, а також щодо стягнення з [PERSON] на його користь боргу за договором позики від 13.06.2012 року в сумі 450 008,86 грн. згідно заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17.11.2014 року, просив звернути стягнення на предмет іпотеки - належну відповідачу [PERSON] квартиру [ADDRESS], із застосуванням процедури продажу згідно ст. 38 Закону України "Про іпотеку" шляхом надання позивачу права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцю, для чого надати йому право пред'являти правовстановлюючі документи, усно та письмово звертатися, підписувати, подавати, одержувати документи, довідки, заяви в органах, установах, підприємствах, організаціях та вчиняти всі інші дії, пов'язані з таким продажом; виселити відповідача [PERSON] з іпотечного майна; передати предмет іпотеки в управління позивача на період до його реалізації та покласти на відповідачів судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 13.06.2012 року він позичив відповідачу [PERSON] 18 960,00 доларів США, а [PERSON] зобов'язалася повертати ці кошти частинами (з розстроченням) із остаточним терміном повернення не пізніше 17.06.2013 року, про що між ними був укладений договір позики. 13.06.2012 року між позивачем і відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки, за яким [PERSON] поручилася за виконання відповідачем [PERSON] зобов'язань з повернення позивачеві боргу за договором позики від 13.06.2012 року. Крім того, в забезпечення виконання відповідачем [PERSON] зобов'язань за договором позики, 13.06.2012 року між позивачем і відповідачем [PERSON] був укладений іпотечний договір, за яким [PERSON] передала позивачеві в іпотеку належну їй квартиру [ADDRESS]. Однак, відповідач [PERSON] порушила умови договору позики і повністю свої зобов'язання за ним з повернення позивачеві боргу не виконала, у зв'язку з чим позивач звернувся в суд із позовом про стягнення з неї боргу. Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17.11.2014 року вирішено стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованість за договором позики від 13.06.2012 року станом на 26.08.2014 року в загальному розмірі 449 669,04 грн. Рішення набрало законної сили, але відповідач його не виконує. Тому, позивач вважає, що зобов'язальні правовідносини не припинилися, і він має право на нарахування та стягнення з відповідачів неустойки і задоволення своїх вимог зверненням стягнення на іпотечне майно. Будучи повідомленим про час і місце розгляду справи, позивач в судове засідання не з'явився, але забезпечив явку свого представника, який підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі з підстав, наведених в позові. Відповідач [PERSON] для участі в судовому засіданні не з'явилася, викликалася належним чином повістками, надісланими рекомендованими листами, та через оголошення в засобах масової інформації. Подала суду письмові пояснення, в яких визнала всі обставини, на які позивач посилається в обґрунтування свого позову, визнала вимоги позивача законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідач [PERSON] повідомлялася про час і місце розгляду справи своєчасно та належним чином, викликалася в судове засідання судовими викликами рекомендованими листами з повідомленнями про вручення, засобами телеграфного зв'язку та через оголошення у пресі, але проігнорувала виклики суду, для участі у справі не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила. Згідно ст. 157 ЦПК України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. Відповідно до п. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. В силу ст. ст. 76, 77 ЦПК України, відповідач [PERSON] вважається такою, що належним чином повідомлена судом про час і місце розгляду справи, але не з'явилася в судове засідання без поважних причин, що свідчить про умисне затягування розгляду справи, і суд вважає за можливе розглянути справу за її відсутності на підставі доказів, наявних в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи та докази, надані в обґрунтування позову, встановивши обставини справи і відповідні їм правовідносини, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом і підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, 13.06.2012 року між позивачем [PERSON] з однієї сторони та відповідачем [PERSON] з іншої сторони укладений договір позики, викладений в письмовій формі і посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1302. Відповідно до умов договору позики від 13.06.2012 року, [PERSON] передав [PERSON] 18 960,00 доларів США, а [PERSON] зобов'язалася повернути ці кошти частинами (з розстроченням) не пізніше 13.06.2013 року. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В п. 4 договору позики від 13.06.2012 року відповідач [PERSON] стверджувала, що отримала від позивача як позикодавця зазначені в цьому договорі валютні цінності ще до його підписання. Згідно ч. 1 ст. 548 ЦК України, виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено законом або договором. Згідно зі ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання. В п. 6 договору позики від 13.06.2012 року сторонами передбачена неустойка за неналежне виконання відповідачем [PERSON] її зобов'язань з повернення [PERSON] позичених коштів у вигляді штрафу (пені) в розмір розмірі 5 (п'ять) відсотків від суми простроченого зобов'язання за кожен день прострочення, починаючи з шостого дня. 13.06.2012 року між позивачем [PERSON] з однієї сторони і відповідачем [PERSON] з іншої сторони в письмовій формі був укладений договір поруки, згідно умов якого [PERSON] поручилася перед [PERSON] за повернення відповідачем [PERSON] боргу за договором позики від 13.06.2012 року. Згідно п. п. 1.2, 1.3 договору поруки від 13.06.2012 року, в разі порушення відповідачем [PERSON] її зобов'язань за договором позики, [PERSON] і поручитель [PERSON] відповідають перед позивачем [PERSON] як солідарні боржники. Відповідальність поручителя [PERSON] не обмежується сплатою основної суми боргу. Відповідач [PERSON] як поручитель відповідає також за сплату відповідачем [PERSON] як боржником за основним зобов'язанням процентів за користування позиченими коштами, інфляційного збільшення боргу, трьох процентів річних, неустойки і завданих збитків та моральної шкоди. Додатково, як засіб забезпечення виконання зобов'язання, що виникло у відповідача [PERSON] за договором позики від 13.06.2012 року за № 1302, того ж дня 13.06.2012 року між позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] був укладений іпотечний договір, за яким вона передала, а позивач прийняв в іпотеку квартиру № [NUMBER] ([NUMBER]), що розташована за адресою: [ADDRESS], яка належить відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05.08.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семенюк Л. О. за реєстровим № 2774, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів, витяг № [NUMBER]; в книзі № д.23-150 КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна на праві приватної власності" 12.08.2005 року за реєстровим № [NUMBER]; в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 07.06.2012 року. Ця квартира складається з двох кімнат житловою площею 27,9 кв.м, загальною площею 43,8 кв.м. Відповідно до ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений зобов'язанням строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідач [PERSON] не виконала свої зобов'язання за договором позики у повному обсязі, у зв'язку з чим позивач звернувся за захистом своїх прав в суд із позовом до неї з вимогами про стягнення заборгованості за договором позики від 13.06.2012 року станом на 26.08.2014 року у вигляді неповернутої частини позичених коштів, процентів за користування ними, трьох процентів річних і неустойки. За результатами розгляду справи за позовом [PERSON] 17.11.2014 року Дніпровським районним судом м. Києва винесене Заочне рішення про часткове задоволення його вимог і стягнення на його користь з відповідача [PERSON] як позичальника неповернутої частини позичених коштів в розмірі 14 340,00 доларів США, трьох процентів річних в розмірі 500,34 доларів США і неустойки в розмірі 14 340,00 доларів США, гривневий еквівалент суми доданків яких на день винесення рішення становив 449 669,04 грн., а також стягнути судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору в сумі 339,82 грн. Заочне рішення від 17.11.2014 року набрало законної сили. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Факт порушення відповідачем [PERSON] зобов'язань за договором позики від 13.06.2012 року і розмір заборгованості станом на 26.08.2014 року вже встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, і отже додаткового доказування не потребують. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ст. 137 ЦПК України, суд зобов'язаний витребувати докази за вмотивованими клопотаннями сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, проте з власної ініціативи витребувати докази суд не вправі. Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. В силу ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Матеріали справи не містять і суду не надані докази повного або часткового виконання заборгованості за договором позики від 13.06.2012 року в розмірі, визначеному Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17.11.2014 року. Тому, суд приймає твердження позивача про невиконання відповідачем [PERSON] зобов'язань зі сплати заборгованості за договором позики від 13.06.2012 року станом на 26.08.2014 року у визначеному заочним рішенням від 17.11.2014 року розмірі 449 669,04 грн. Згідно ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом. За відсутності інших підстав, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, відповідно до ч. 1 ст. 599 ЦК України. Чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язань зі зверненням кредитора в суд із позовом або ухваленням на його користь судового рішення про стягнення боргу. У зв'язку з цим, суд вважає, що зобов'язальні правовідносини сторін за договором позики від 13.06.2012 року не припинилися, і порушення відповідачем [PERSON] цих зобов'язань триває. Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. В п. 6 договору позики від 13.06.2012 року передбачена неустойка за неналежне виконання відповідачем [PERSON] її зобов'язань у вигляді штрафу (пені) в розмір розмірі 5 (п'ять) відсотків від суми простроченого зобов'язання за кожен день прострочення. Відповідно до ст. 554 ЦК України, в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором не встановлено додаткову відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Але в п. 4.4 договору поруки від 23.03.2007 року сторони домовилися відступити від положень Цивільного кодексу України і на власний розсуд врегулювати, що порука за цим договором не припиняється на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України, що відповідає положенням п. 3 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 6 ЦК України. Зважаючи на наведене, суд вважає, що позивач має право на нарахування і стягнення з відповідачів солідарно на свою користь неустойки за період часу з 26.08.2014 року. Згідно наведеного позивачем розрахунку, з яким суд погоджується, розмір належної до стягнення на його користь неустойки згідно п. 6 дого вору позики від 13.06.2012 року за 179 днів у період з 26.08.2014 року по день звернення позивача в суд 20.02.2015 року складає 128 343,00 долари США, що відповідно до офіційного курсу гривні до долара США, встановленого Національним банком України на 27.04.2015 року на рівні 2 245,1630 грн. за 100,00 доларів США, становить 2 881 509,54 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, мають право брати участь у судових засіданнях, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, заявляти клопотання, давати усні та письмові пояснення судові, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб, користуватися правовою допомогою, користуватися іншими процесуальними правами, встановленими законом. Особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати всі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно висновків п. 27 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30.03.2012 року, положення частини 3 статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача. Жодні відомості щодо обставин, які мають істотне значення для вирішення питання про зменшення розміру неустойки, суду не повідомлено і матеріали справи не містять. Заяви про зменшення неустойки від відповідачів суду не надходило, тому суд не вбачає правових підстав для її зменшення і задовольняє вимогу про її стягнення повністю за 179 днів у період з 26.08.2014 року по 20.02.2015 року в сумі 2 881 509,54 грн. Однак, одночасно із вимогою про стягнення з відповідачів неустойки, позивач просить суд звернути стягнення на належне відповідачеві [PERSON] іпотечне майно - квартиру № [NUMBER] в будинку [ADDRESS]. Суд зазначає, що відповідно п. 42 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.05.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України "Про іпотеку" (або статті 589 ЦК щодо заставодавця). Оскільки відповідач [PERSON] є іпотекодавцем квартири, на яку позивач просить звернути стягнення, задля уникнення подвійного стягнення, неустойка за договором позики від 13.06.2012 року в сумі 2 881 509,54 грн. підлягає стягненню лише з відповідача [PERSON] Відповідно до ст. 33 Закону України "Про іпотеку", у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відтак, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимоги позивача про задоволення його вимог зі стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за договором позики від 13.06.2012 року станом на 26.08.2014 року в сумі 450 008,86 грн. згідно заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17.11.2014 року, а також неустойки за період з 26.08.2014 року по 20.02.2015 року в сумі в сумі 2 881 509,54 грн. зверненням стягнення на передану йому відповідачем [PERSON] в іпотеку квартиру [ADDRESS]. Згідно ст. 39 Закону, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, в рішенні суду зазначаються і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленої ч. 1 ст. 38 цього Закону, яка передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві. В своїй заяві позивач просить звернути стягнення на іпотечне майно шляхом надання йому як іпотекодержателеві права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі в порядку процедури згідно ст. 38 Закону України "Про іпотеку". Відповідно до п. 9 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30.03.2012 р., право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК, ст. ст. 3 і 4 ЦПК України). Тому, суд приходить до висновку про законність вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду на підставі ст. 39 Закону України "Про іпотеку" із застосуванням визначеної ст. 38 Закону процедури продажу шляхом надання позивачу як іпотекодержателеві права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцю. Згідно роз'яснень, що містяться в п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30.03.2012 р., резолютивна частина рішення суду, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, має відповідати як вимогам ст. 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України, а саме в ній повинна бути зазначена початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна). Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України "Про іпотеку", після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням, предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. З метою реального виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу його позивачем як іпотекодержателем будь-якій особі - покупцю, суд вважає за доцільне задовольнити його вимогу про передачу йому предмета іпотеки в управління на період до його реалізації. Згідно ч. 2 ст. 39 Закону України "Про іпотеку", одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Разом з тим, в ч. 1 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" зазначено, що виселення проводиться у порядку, встановленому законом. У частинах 2 і 3 ст. 40 Закону встановлений певний порядок дій іпотекодержателя: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у цей або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено і в ч. 3 ст. 109 ЖК України. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 16.02.2015 року позивач направляв відповідачеві [PERSON] за місцем її проживання та за адресою іпотечного майна цінні та рекомендовані листи із вимогою про добровільне звільнення житлового приміщення, що є предметом іпотеки за іпотечним договором. Таким чином, позивачем дотримано передбачену ч. 1 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" та ч. 3 ст. 109 ЖК України процедуру направлення відповідачам вимоги про добровільне звільнення житлового приміщення, і тому суд вважає цю вимогу також обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема, відносяться витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Як доказ сплати судового збору до позовної заяви додано квитанцію про сплату 3 654,00 грн. На підтвердження витрат, пов'язаних з розглядом справи, позивачем подано суду оригінал квитанції на суму 1 186,56 грн. про сплату вартості розміщення об'яви в газеті "Хрещатик" про виклик відповідачів в судове засідання на 01.04.2015 року. Загальний розмір судових витрат, що підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача складають 4 840,56 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial