Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-10 00:00:00

позивач звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 08.05.2010 року між нею та [PERSON] укладено шлюб. Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 01.08.2013 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. Проте, фактично шлюбні відносини та спільне проживання з відповідачем припинено з квітня 2011 року. 21.12.2010 року вона уклала договір № 125/Т з ДП «Інтергал-Буд» ТОВ «Фірма «Інтергал» з метою набуття на первинному ринку нерухомості права власності на майно, а саме на квартиру [ADDRESS] загальною площею 42,81 кв.м., житловою площею 17,57 кв.м. За наслідком виконання усіх зобов'язань за договором 11.01.2012 року вона набула у власність квартиру. Вказувала, що вона особисто власними коштами сплатила вартість квартири в сумі 234 609,10 грн. Крім цього, 05.09.2011 року нею були сплачені кошти у сумі 353,70 грн. за виготовлення технічного паспорту на квартиру. Зазначала, що на кінець 2009 року та станом на момент укладення шлюбу з відповідачем у травні 2010 року, вона мала у власності грошові кошти більші, ніж було достатньо для купівлі квартири. Зокрема, за період з 01.01.2004 року по 30.04.2010 року (до моменту укладання шлюбу) вона отримала 313 938,50 грн. доходу. Перебуваючи в шлюбі, за період з 01.05.2010 року по 31.12.2010 року вона отримала ще 93 553,30 грн. доходу, у тому числі 38 955,00 грн. премії. Зароблені гроші вона накопичувала, зберігаючи у тому числі й на банківському депозиті. У свою чергу, відповідач, не маючи коштів, не міг взяти участі у придбанні спірної квартири. Вона самостійно вирішувала всі організаційні питання, пов'язані з цією купівлею: відвідувала офіс фірми, проводячи переговори які передували підписанню договору, підписувала договір, протокол, отримувала технічний паспорт, акт приймання-передачі, акт власності, а також пройшла навчання у газовій службі, як особа, яка має намір купівлі та проживання у новозбудованій квартирі. Отже, набуття майна (квартири) відбулося шляхом купівлі такого за гроші, які вона регулярно заробляла і заощаджувала вже багато років, у тому числі до укладення шлюбу. Відповідач ні до моменту шлюбу, ні за період шлюбу не отримував доходів ні у натуральній, ні у грошовій формі і не мав заощаджень. Так як кошти на придбання квартири належали їй особисто, кувартира придбана після фактичного припинення шлюбних відносин з відповідачем, право власності набуте нею після припинення фактичних шлюбних відносин, вважає, що право спільної сумісної власності на таке майно у відповідача не виникло і спірна квартира є виключно її приватною власністю. З урахуванням наведеного, позивач просила суд визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 43,6 кв.м. та стягнути з відповідача судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала з підстав, зазначених у заяві, просила вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав. Вказував, що позивачем не доведено факту придбання спірної квартири після фактичного припинення шлюбних відносин з відповідачем. Навіть якщо уявити, що позивач та відповідач дійсно проживали окремо з квітня 2011 року, до цього моменту відбулися принципово важливі і юридично значущі події: укладення договору про створення об'єкта нерухомого майна (спірної квартири) 21.12.2010 року; платіж за квартиру в сумі 68 300,00 гривень 24.12.2010 року; платіж за квартиру в сумі 53 132,50 гривень 25.02.2011 року. Тобто, до квітня 2011 року, окрім укладення позивачем договору в інтересах сім'ї, відбулося погашення більшої половини вартості спірної квартири і тому спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності позивача та відповідача. Також, не було доведено позивачем і того, що спірна квартира була придбана виключно за гроші, накопичені [PERSON] до шлюбу. Просив в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 08.05.2010 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 684. Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 01.08.2013 року шлюб між сторонами розірвано. 21.12.2010 року позивач [PERSON] уклала з ДП «Інтергал-Буд» ТОВ «Фірма «Інтергал» договір № 125/Т з метою набуття на первинному ринку нерухомості права власності на майно, а саме на квартиру [ADDRESS] загальною площею 42,81 кв.м., житловою площею 17,57 кв.м., за умовами якого позивач зобов'язувалась оплачувати вартість квартири частинами (відповідно до розділу 5 Договору), а ДП «Інтергал-Буд» - збудувати об'єкт нерухомості, прийняти його в експлуатацію та підготувати документи для оформлення права власності на квартиру. На виконання умов вказаного договору позивачем здійснено оплату вартості об'єкту нерухомості: платіжним дорученням № 1 від 24.12.2010 року на суму 68 300,00 грн.; платіжним дорученням № 19454460 від 25.02.2011 року на суму 53 132,50 грн.; платіжним дорученням № 2 від 19.04.2011 року на суму 53 132,50 грн.; платіжним дорученням № 1 від 29.06.2011 року на суму 53 074,68 грн.; платіжними дорученнями № 1 і № 2 від 05.09.2011 року на суми 6 969,38 грн. та 353,70 грн. 11.01.2012 року за позивачем зареєстроване право власності на квартиру [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру та витягом про державну реєстрацію прав від 17.02.2012 року № 33210321. Частиною 3 ст. 368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до приписів ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Нормами ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Роз'ясненнями, наданими в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути, зокрема, квартири, тощо. У відповідності до п. 24 вказаної Постанови не належить до спільної сумісної власності майно набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Таким чином, право спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане під час перебування у шлюбі, презюмується. Виведення майна з-під дії презумпції спільної сумісної власності та визнання права особистої приватної власності на це майно за одним з подружжя можливо за наявності наступних обставин: якщо спірне майно набуте в період фактичного припинення шлюбних відносин; якщо спірне майно набуте за кошти, які належали одному з подружжя особисто. При цьому, тягар доведення зазначених вище обставин покладений на особу, яка просить суд визнати за нею право особистої приватної власності на майно. Тобто в даному випадку саме позивач зобов'язана належними та допустимими доказами довести факт припинення на момент придбання спірної квартири шлюбних відносин з відповідачем, а також факт придбання спірної квартири саме за свої особисті кошти без майнової участі відповідача. Згідно з актом комісії від 04.10.2013 року та довідкою про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку від 04.10.2013 року № 3306, [PERSON] разом із сином [PERSON] з квітня 2011 року проживала [ADDRESS]. З довідки від 04.10.2013 року №136, виданої ДНЗ № 5, вбачається, що [PERSON] відвідував даний дошкільний навчальний заклад м. Новояворівська у період з 18.09.2012 року по 20.08.2013 року. Відповідно до виписки з медичної карти стаціонарної хворого № 7943З в період з 28.08.2011 року по 02.09.2011 року [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у Новояворівській центральній районній лікарні. Суд не вважає вказані документи належними доказами, які свідчать про припинення шлюбних відносин між сторонами до моменту придбання спірного майна. Свідок [PERSON] в судовому засіданні засвідчив суду, що йому відомо, що [PERSON] купувала квартиру сама. З квітня 2011 року вони проживають окремо. Крім того, [PERSON] давала свої кошти [PERSON] для відкриття депозитного рахунку. Як пояснила свідок [PERSON], конфлікти між [PERSON] та [PERSON] почались відразу після народження дитини. Позивач з дитиною переїхали в Новояворівськ навесні 2011 року тільки тому, що батьки [PERSON] проживають на першому поверсі і взимку там холодно, тому з дитиною не було змоги переїхати туди раніше. Свідок [PERSON], дала показання, аналогічні показанням свідка [PERSON] крім того, пояснила, що вони разом з [PERSON] підшуковували квартиру, розглядали різні варіанти, підтвердила факт придбання позивачем квартири за особисті кошти, без будь-якої участі Відповідача. Свідки зі сторони позивача, хоч і стверджували про окреме проживання подружжя [PERSON] з квітня 2011року, проте не змогли визначитися з моментом остаточного припинення між позивачем та відповідачем шлюбних відносин. Так, згідно з показаннями свідків навіть після квітня 2011 року [PERSON] та [PERSON] періодично з'їжджалися та роз'їжджалися, тобто постійно намагалися налагодити сімейні відносини. З наведених підстав суд не надає віри показанням цих свідків в частині обставин часу фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами. За твердженнями [PERSON] фактично шлюбні відносини з відповідачем припинилися в квітні 2011 року та з цього часу вони проживали окремо. Водночас, навіть за умови фактичного припинення шлюбних відносин з квітня 2011 року до вказаного періоду відбулися юридично значущі події, а саме: укладення договору про створення об'єкта нерухомого майна (спірної квартири) 21.12.2010 року; платіж за квартиру в сумі 68 300,00 гривень 24.12.2010 року; платіж за квартиру в сумі 53 132,50 гривень 25.02.2011 року. Тобто, до квітня 2011 року, окрім укладення позивачем договору в інтересах сім'ї, здійснена часткова оплата вартості спірної квартири. Приписами ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не було надано належних доказів придбання спірної квартири після фактичного припинення шлюбних відносин з відповідачем, а тому її твердження з приводу вказаних обставин є безпідставними та необґрунтованими. Згідно з довідкою від 13.05.2010 року № 5656/10/13-50-11-00-10 з бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів в період з 1998 року по 2003 рік сумарний дохід [PERSON] становив 8 025,82 грн. З довідки від 21.01.2014 року № 09/14 РАС науково-дослідного центру Інституту археології НАН України сумарний дохід [PERSON] в період 2004-2007 років становив 102 409,50 грн. Відповідно до довідки про заробітну пату (дохід) від 07.10.2013 року № 13/13 РАС науково-дослідного центру Інституту археології НАН України сумарний дохід позивача за 2008 рік становив 64 152,00 грн. У відповідності до довідки про заробітну пату (дохід) від 07.10.2013 року № 12/13 РАС науково-дослідного центру Інституту археології НАН України сумарний дохід [PERSON] в період 2009 року становив 115 870,00 грн. Згідно з довідкою від 07.10.2013 року № 11/13 РАС науково-дослідного центру Інституту археології НАН України сумарний дохід позивача [PERSON] в 2010 році становив 125 054,30 грн. З витягів з наказів від 30.06.2009 року № 97/09, від 30.10.2009 року № 148/1/09, від 29.06.2010 року № 70-1/10 вбачається отримання позивачем за місцем роботи премій, надбавок та доплат на загальну суму 93 685,00 грн. Зазначені докази свідчать про існування у позивача [PERSON] доходів до укладення шлюбу з відповідачем, проте не доводять факт оплати вартості спірної квартири саме коштами, які були набуті позивачем до шлюбу та належали їй особисто. З наданих [PERSON] довідок про доходи вбачається отримання позивачем доходів і в період шлюбу з відповідачем, які в силу приписів ч. 2 ст. 61 СК України відносяться до об'єктів спільної сумісної власності подружжя. Згідно з показаннями свідків зі сторони позивача оплата за спірну квартиру здійснювалася виключно грошима, накопиченими [PERSON] до шлюбу. Проте, суд не надає їм віри, оскільки ця інформація відома свідкам виключно зі слів самого позивача. Жоден свідок не був очевидцем і не підтвердив того, що позивач, знявши гроші зі свого депозитного вкладу чи отримавши премію за місцем роботи, саме за рахунок цих коштів здійснила оплату вартості спірної квартири. Суд вважає безпідставними твердження позивача щодо відсутності у відповідача [PERSON] доходів в період шлюбу, оскільки останні спростовуються наявними в матеріалах справи доказами: договорами про відкриття депозитних вкладів від 14.05.2010 року № ДРГ.571.НК 12-8304/05-2010 із строком повернення до 16.05.2011 року відкритого у ПАТ "Родовід Банк", карткові рахунки від 31.01.2008 року № [NUMBER] від 31.01.2009 року № [NUMBER], від 27.04.2010 року [NUMBER] відкриті у ПАТ "Райффайзен Банк Аваль", договір від 24.06.2010 року про заощадження відкритий у АТ КБ "ПриватБанк". Вказані вклади знімалися відповідачем в період шлюбу з [PERSON] та до моменту укладення договору про придбання спірної квартири. Факт існування у відповідача доходів підтверджений і показаннями свідка [PERSON] Твердження [PERSON] щодо відкриття відповідачем банківських депозитних вкладів виключно за рахунок наданих нею особистих коштів не доведені належними та допустимими доказами і є припущеннями позивача, що суперечить приписам ч. 4 ст. 60 ЦПК України, згідно з якими доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд не приймає до уваги посилання позивача на несплату [PERSON] податків з отриманих останнім доходів, оскільки дотримання відповідачем норм податкового законодавства та податкової дисципліни не стосується предмету спору та не спростовує факту наявності доходів в останнього. За наведених обставин, позивачем не було доведено фактів придбання спірного майна після фактичного припинення шлюбних відносин з відповідачем та за кошти, які належали їй особисто. Відтак, вимоги позивача є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed