Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-29 00:00:00

07.08.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за борговою розпискою. В обґрунтування позову зазначає, що згідно боргової розписки від 07.08.2009 року відповідач отримав від нього в борг грошові кошти в сумі 1500 доларів США, під 30 % річних, які зобов`язався повернути в с трок до 07.11.2009 року. В подальшому, за борговою розпискою від 11.12.2009 року, [PERSON] отримав в борг грошові кошти в сумі 1 200 доларів США також під 30 % річних, які зобов`язався повернути за першою вимогою. Після вимоги про повернення коштів, [PERSON] 13.11.2016 року склав розписку, якою зобов`язався повернути кошти за попередніми розписками в строк до 15.11.2016 року. Оскільки відповідач так і не повернув кошти отримані за борговими розписками просить стягнути з нього заборгованість в сумі 2 700 доларів США та 30% від суми боргу, що складає 810 доларів США, а всього 3 510 доларів США, витрати зі сплати судового збору в сумі 640.00 грн. та витрати за надання правової допомоги адвоката в сумі 2 600 грн.. 21.11.2017 року та 04.06.2019 року позивач [PERSON] збільшував позовні вимоги (а.с. 39, 221) та в кінцевому варіанті просив стягнути з [PERSON] заборгованість за борговою розпискою в сумі 90 750 грн., що еквівалентно 3 510 доларів США, витрати за надання правничої допомоги в сумі 4 600 грн. та понесені ним судові витрати: за сплату судового збору в сумі 907.50 грн. і за проведення судової почеркознавчої експертизи в сумі 2 250.24 грн.. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав свої позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві та просив про задоволення позову у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] підтримала думку позивача та також просила задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] , який був присутнім в судових засіданнях 18.01.2018 року, 05.05.2018 року, 26.07.2018 року та 12.12.2018 року, позов не визнав, пояснив, що розписок не писав та зазначених коштів від відповідача не отримував. При цьому послався на те, що будучи знайомим з відповідачем, у 2007 або на початку 2008 року брав у нього в борг невеликі суми, десь приблизно по 100 або 150 доларів США. З приводу пояснень позивача про неодноразові обіцянки відповідача повернути йому борг та вчинення певних дій направлених на це, [PERSON] не міг надати переконливих пояснень, проте не спростував цього. Представник відповідача Щербак В.І. в судовому засіданні повністю підтримав позицію відповідача, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі та застосувати позовну давність. Окрім того зазначив, що в розписці від 07.09.2009 року не зазначено, в якого саме позикодавця брались кошти, а тому невідомо кому [PERSON] зобов`язаний повернути борг. Суд, з`ясувавши позиції сторін, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, зокрема з договорів та інших правочинів. З положень ст. 1046, ст. 1047 ЦК України вбачається, що за договором позики (який укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян) одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Так, на підтвердження укладення договору позики, позивачем надано розписки складені 07.09.2009 року, 12.12.2009 року та 15.11.2016 року (а.с. 19, 20, 21). Згідно до ч. 1, ч. 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Зі статті 207 ЦК України слідує, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 18.09.2013 р. у справі № 6-63 цс 13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Верховний Суд України у вищевказаній постанові наголосив на тому, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Така ж позиція викладена і в постанові від 10.05.2018 р. у справі № 448/269/16 Верховним Судом. Дослідивши представлені розписки суд приходить до висновку, що між сторонами дотримано письмової форми укладення договору позики. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти того, що вказані розписки складені саме ним, у зв`язку з чим, за клопотання позивача, 05.05.2018 року у справі була призначена судова почеркознавча експертиза, з урахуванням позиції відповідача. 19.02.2019 року на адресу суду надійшов висновок експерта, згідно якого, усі рукописні записи в наданих на дослідження розписках виконані [PERSON] , підписи від імені [PERSON] виконані самим [PERSON] , ознак навмисних змін почерку не виявлено (а.с. 169-175). В подальшому представник відповідача просив про застосування позовної давності. Однак суд виходив з того, що для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Такою дією, суд визнав складення [PERSON] розписки 13.11.2016 року, за умовами якої зобов`язався повернути кошти за попередніми розписками, написаними 7 років тому, в строк до 15.11.2016 року (а.с. 19). Після переривання, перебіг позовної давності починається заново, що визначено частинами 1, 3 ст. 264 ЦК України. Позивач звернувся до суду з позовом 07.08.2017 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності. Як вбачається з розписки від 07.08.2009 року, [PERSON] отримав в борг грошові кошти в сумі 1500 доларів США, під 30 % річних, які зобов`язався повернути в с трок до 07.11.2009 року (а.с. 20). Згідно розписки від 11.12.2009 року, [PERSON] отримав в борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 1 200 доларів США також під 30 % річних, які зобов`язався повернути за першою вимогою (а.с. 21). Представник відповідача наголошував, що в розписці від 07.11.2009 року не зазначено позикодавця, а тому не зрозуміло від кого саме відповідач отримав в борг кошти та кому зобов`язався їх повернути. Однак суд виходить з того, що всі розписки складені однією особою, а саме [PERSON] , згідно висновку експерта від 19.02.2019 року, дані розписки пов`язані між собою, про що свідчить розписка від 13.11.2016 року та всі три розписки знаходяться у однієї особи - позивача у справі, який зазначений, як позикодавець у розписці від 11.12.2009 року. Таким чином суд вважає, що позикодавцем за розписками від 07.09.2009 року, 12.12.2009 року та 15.11.2016 року є [PERSON] .. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. У відповідності до статей 525, 526, 530, 614, 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, при чому зобов`язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Статтею 599 ЦК України імперативно визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Матеріалами справи та особистим поясненням сторін в судовому засіданні встановлено, що відповідач не виконав зобов`язань за умовами договору позики та не повернув позивачеві борг у визначені договором строки. Таким чином, зазначений договір позики не виконаний у повному обсязі. Так, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 90 750 грн., що еквівалентно 3 510 доларів США станом на 01.08.2017 року. Як вбачається з наданого скрін-шоту інтернет сторінки «МІНФІН», станом на 01.08.2017 року, за офіційним курсом НБУ, курс долара до гривні складав 25.85 грн. (а.с. 41). Згідно ст.99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті". Відповідно до ч.1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим ч.2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-79цс14, від 16 вересня 2015 року №6-190цс15, від 21 грудня 2016 року №6-1672цс16. Отже, положення чинного законодавства хоч і визнають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містить заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошових зобов`язань у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. Оскільки умовами договору позики сторони визначили грошовий еквівалент зобов`язань в доларах США, тому до цих правовідносин підлягає застосуванню норма ч.2 ст. 533 ЦК України. Таким чином, з [PERSON] на користь [PERSON] , за договорами позики від 07.09.2009 року, 12.12.2009 року та 15.11.2016 року вчинених в сумі 2 700 доларів США, з урахуванням 30% річних, підлягає стягненню заборгованість, яка за офіційним курсом НБУ станом на 01.08.2017 року (25.85 грн. за 1 долар США), складає 90 750.00 грн.. Окрім того позивач просить про стягнення з відповідача витрат за сплату судового збору, за проведення експертизи та за надання правової допомоги. У відповідності до ч.1, пунктів 1), 2) ч.3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу, залучення спеціалістів, експертів та проведення експертизи. Згідно з ч.1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Позивач надав письмове обґрунтування суми витрат наданої йому правничої допомоги адвоката у розмірі 4 600 грн., які підлягають стягненню з відповідача на його користь (а.с. 221). Витрати за проведення судової почеркознавчої експертизи склали 2 250.24 грн., які у зв`язку із задоволенням позову, також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача (а.с. 163, 165). Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач поніс документально підтверджені витрати зі сплати судового збору, а саме: за подання позову до суду - 640.00 грн. та 267.50 грн., а всього 907.50 (а.с. 1, 45). Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від оплати встановлюються Законом України «Про судовий збір». У відповідності до п.10) ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх інстанціях звільняються: позивачі - громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи. Представник відповідача долучив до матеріалів справи копію посвідчення категорії І серії [NUMBER] , виданого Миколаївською облдержадміністрацією 06.08.1998 року [PERSON] , як постраждалому внаслідок Чорнобильської катастрофи (а.с. 1). Аналіз ст. 5 Закону України «Про судовий збір» дозволяє розмежувати підстави звільнення від сплати судового збору, в залежності від суб`єкта звернення, а також, виходячи з характеру позовних вимог, з якими особа звертається до суду. При цьому, безумовну пільгу по сплаті судового збору мають лише Позивачі і лише у них відсутній обов`язок навадати суду квитанцію по сплаві такого збору, у разі звернення до суду з позовами. З огляду на те, що [PERSON] , хоча і є постраждалим внаслідок Чорнобильської катастрофи, однак, будучи відповідачем у справі, згідно вимог зазначеного Закону від сплати судового збору не звільняється. Таким чином, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню судові витрати, які складаються зі сплати судового збору в сумі 907.50 грн., витрат за проведення почеркознавчої експертизи в сумі 2 250.00 грн. та витрат за надання правничої допомоги адвоката в сумі 4 600.00 грн..

Outcome: approved