Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

Артемівський міжрайонний прокурор звернувся до суду в інтересах Новолуганської сільської ради Артемівського району Донецької області з позовом до [PERSON] про витребування майна від добросовісного набувача. В обгрунтування позову зазначив, що рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 15.06.2011р. було визнано договір купівлі-продажу від 03.06.2008р. 81/100 часток будинку квартирного типу (гуртожитку) чотирьох поверхів (2,3,4,5), розташованого за адресою: [ADDRESS], який було укладено між ТОВ «Востоксельхозпродукт» в особі ліквідатора підприємства - арбітражного керуючого [PERSON] та [PERSON] недійсним на підставі того, що чотири поверхи гуртожитку ТОВ»Востоксельхозпродук» на час укладання вказаного договору купівлі-продажу від 03.06.2008 року не повинні були бути включені до ліквідаційної маси згідно до положень ст. 26 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» де зазначено, що «ліквідаційна маса це усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або повного господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури, включаються до складу ліквідаційної маси, за винятком об'єктів житлового фонду, в тому числі гуртожитків, дитячих дошкільних закладів та об'єктів комунальної інфраструктури, які в разі банкрутства підприємства передаються в порядку, встановленому законодавством, до комунальної власності відповідних територіальних громад без додаткових умов і фінансуються в установленому порядку». Таким чином чотири поверхи гуртожитку підлягали передачі до комунальної власності Новолуганській сільській раді Артемівського району. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2012 року було залишено без змін рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 15.06.2011 року. Відповідно до рішення виконкому Новолуганської сілської ради від 21.03.2012 р. №21 здійснено перенайменування з [ADDRESS] та також здійснено перенумерацію будинку з №1 на №13. Однак, не зважаючи рішення суду, 18.05.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування 81/100 часток будинку квартирного типу (гуртожитку), що розташований за адресою: [ADDRESS], який було посвідчено приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 933. В подальшому 11.06.2012 року [PERSON] подарував [PERSON] 81/100 часток будинку квартирного типу (гуртожитку), що розташований за адресою : [ADDRESS], про що було укладено відповідний договір дарування, який було посвідчено приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1220. Відповідно до витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 6247575 від 16.07.2013 р. у власності [PERSON] перебуває 81/100 часток будинку квартирного типу (гуртожитку), що розташований за адресою [ADDRESS]. У відповідності до вимог ст. 328 Цивільного кодексу України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, якщо інше прямо не випливає із закону або не встановлене судом. Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права власності, гарантованого ст. 41 Конституції України, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. За нормами ст. 392 Цивільного кодексу України, власник наділений правом захисту права власності в суді у разі невизнання або оспорювання іншими особами такого права власності. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено право особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зазначив, що за своїм загальноправовим змістом, вимоги щодо передачі Новолуганській сільській раді права власності на вказаний об'єкт є засобом захисту цивільного права у вигляді визнання права, передбаченого ст.ст. 16, 392 Цивільного кодексу України. Відповідно до абз. 2, 3 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України. Крім того аналогічні положення передбачені в правовій позиції Верховного Суду України зазначеній в постанові від 17 жовтня 2011 р. у справі № 3-103гс11, а саме у разі якщо відчуження майна здійснювалося два і більше разів після вчинення недійсного (нікчемного) правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного (нікчемного) правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК. У такому разі чинне законодавство не пов'язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з умовою наявності у відчужувача за останнім договором права відчужувати це майно.Відповідно до вимог ч.2 ст. 214 ЦПК України правові висновки Верховного Суду України суди зобов'язані враховувати при постановленні своїх рішень. Положеннями п. З ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, у разі вибуття майна з володіння власника за вищезазначених обставин, законодавець надає переваги у захисті власнику, а не добросовісному набувачеві. Таким чином, [PERSON] повинна передати 81/100 часток будинку квартирного типу (гуртожитку) чотирьох поверхів (2,3,4,5), розташованого [ADDRESS] Просить суд витребувати з володіння [PERSON] 81/100 частки - чотири поверхи (2,3,4,5) будинку квартирного типу (гуртожитку) розташованого за адресою: [ADDRESS] та передати Новолуганській сільській раді Артемівського району Донецької області. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду від 27.05.2014р. по дійсній справі [PERSON], третья особи без самостійних вимог за первісним позовом, був допущений в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, і поданий останнім позов прийнятий судом до спільного провадження з первісним позовом. [PERSON], як третя особа з самостійними вимогами, звернувся з позовом до Новолуганської сільської ради Артемівського району в якому відповідно до вимог ст. 328,368 ЦК України просив визнати його суб'єктом права спільної сумісної власності на нерухоме майно у складі 81/100 частки (2,3,4,5 поверхи площею 1979,4 кв.м.) у будинку квартирного типу (гуртожитку), розташованого за адресою: [ADDRESS] з його дружиною [PERSON] В обгрунтування позову зазначив, що заявлені позовні вимоги Артемівського міжрайонного прокурора в інтересах Новолуганської селищної ради зачіпляють його права, так як [PERSON] придбала спірне майно 11.06.2012 року за кошти подружжя [PERSON] і ніяких застережень щодо придбання вказаного майна за особисті кошти [PERSON] в договорі не зазначено. Тому просить суд визнати його суб'єктом права спільної сумісної власності на нерухоме майно у складі 81/100 частки (2,3,4,5 поверхи площею 1979,4 кв.м.) у будинку квартирного типу (гуртожитку), розташованого за адресою: [ADDRESS] з його дружиною [PERSON] У судовому засіданні прокурор підтримав позов у повному обсязі та дав пояснення, аналогічні викладеному у позові. Представники Новолуганської сільської ради, позивача по первісному позову, та представники відповідача по позову третьої особи із самостійними вимогами, підтримали позовні вимоги по первісному позову у повному обсязі та просили їх задовольнити. В задоволенні позовних вимог по позову третьої особи [PERSON], просили відмовити у повному обсязі так як вважають, що вони необґрунтовані. Зазначили, що не заслуговують на увагу ствердження відповідача та третьої особи стосовно того, що начебто не встановлено статус спірного будинку як гуртожитку, оскільки відповідно до правовстановлюючих документів спірна будівля є будинком квартирного типу (гуртожитком). В ньому там проживали мешканці і до теперішнього часу частина з них зареєстрована у гуртожитку. [PERSON], та в подальшому його дружина, [PERSON], також укладали відповідні договори про придбання у власність спірного будинку саме як гуртожитку. Також просили суд звернути увагу на те, що рішенням суду було встановлено те, що спірна будівля незаконно не була передана у власність Новолуганської сільської ради і тому для поновлення порушеного права сільська рада не тільки має право, а і повинна вимагати повернення майна від [PERSON], тому і звернулись з вказаним позовом до суду. Відповідач [PERSON] по первісному позову та третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги, за позовом третьої особи із самостійними вимогами [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги по первісному позову не визнала у повному обсязі та просила суд відмовити у задоволенні позову так як вважає, що Новолуганська сільська рада не має право витребувати у неї спірне майно, так як сільрада не була і не є власником спірного майна - 81/100 частки (2,3,4,5 поверхи) будинку квартирного типу (гуртожитку), розташованого за адресою: [ADDRESS]. Також зазначила, що на той час, коли [PERSON] подарував їй спірне майно, вона не знала про те, що рішенням суду було визнано недійсним договір купівлі продажу вказаної будівлі, який було укладено між її чоловіком, [PERSON] та ТОВ «Востоксельхозпродукт». Також рахує, що не має підстав вважати, що вказана будівля є гуртожитком, хоча і не заперечує того, що у правовстановлюючих документах спірне майно має статус гуртожитку і [PERSON] подарував їй частку будинку квартирного типу(гуртожитку). З позовними вимогами третьої особи [PERSON] згодна і просить їх задовольнити у повному обсязі, так як підтверджує те, що дійсно вона з чоловіком придбали спірне майно разом, у період шлюбу. Представник відповідача [PERSON] по первісному позову - [PERSON] в судовому засіданні просила суд відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі з тих підстав, що позивачем не надано доказів у підтвердження того, що він є власником спірного майна, більш того, як було з'ясовано в судовому засіданні, спірне майно ніколи не належало сільській раді. [PERSON], третя особа без самостійних вимог за первісним позовом та третя особа із самостійними вимогами, в судовому засіданні з позовними вимогами по первісному позову не згоден так як вважає, що Новолуганська сільська рада не є власником спірного майна, тому не може ставити питання про витребування його у [PERSON] Крім того вважає, що відсутні підстави вважати, що вказана будівля є гуртожитком, хоча в судовому засіданні не заперечує того, що згідно правовстановлюючих документів спірна будівля є гуртожитком. Також купував він вказану будівлю у ТОВ «Востоксельхозпродукт», яка рахувалась як гуртожиток, і про це він знав на час укладання договору купівлі-продажу. Підтримав заявлені ним позовні вимоги до Новолуганської сільської ради про визнання суб'єктом права спільної сумісної власності на нерухоме майно і просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник третьої особи без самостійних вимог за первісним позовом та третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні з позовними вимогами по первісними позову не згоден так як вважає, що Новолуганська сільська рада не є власником спірного майна, тому не може ставити питання про витребування майна у [PERSON] Крім того зазначив, що не встановлено статусу вказаного будинку. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивачу по первісному позову у повному обсязі. Підтримав заявлені позовні вимоги [PERSON] про визнання його суб'єктом права спільної сумісної власності на спірне майно і просив суд їх задовольнити. Представник третьої особи без самостійних вимог за первісним позовом - ТОВ «Востоксельхозпродукт» [PERSON], в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву, в якій просить суд задовольнити позовні вимоги Артемівського міжрайонного прокурора в інтересах Новолуганської сільської ради у повному обсязі так як вони законні та обгрунтовані. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги за первісним позовом, та третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги за позовом [PERSON]- реєстраційної служби Артемівського міськрайонного управління юстиції Молчанова Р.Й. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги за первісним позовом та просила їх задовольнити. Позовні вимоги [PERSON] просила розглянути на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази по справі суд встановив наступне. В судовому засіданні встановлено те, що рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 15.06.2011р. по цивільній справі за позовом прокурора Артемівського району Донецької області в інтересах держави в особі Новолуганської сільської ради Артемівського району Донецької області до [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю «Востоксельхозпродукт» в особі ліквідатора [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 03.06.2008р. позовні вимоги прокурора Артемівського району Донецької області в інтересах держави в особі Новолуганської сільської ради Артемівського району Донецької області до [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю «Востоксельхозпродукт» в особі ліквідатора [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 03.06.2008р. були задоволені у повному обсязі. Було визнано недійсним договір купівлі-продажу від 03.06.2008р. 81/100 часток будинку квартирного типу (гуртожитку) чотирьох поверхів (2,3,4,5), розташованого в с.Новолуганське Артемівського району Донецької області по вул. Леніна, 1, укладений між [PERSON] та ТОВ «Востоксельхозпродукт» в особі ліквідатора підприємства - арбітражного керуючого [PERSON]. У вказаному рішенні зазначено про те, що між сторонами договірних відносин, які регулюються нормами ч.1 ст. 203,чч.1,3 ст. 215 ЦК України, ч.1 ст. 26 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», яка діяла на час укладання спірного договору. На час укладання договору купівлі-продажу від 3 червня 2008 року чотири поверхи гуртожитку, розташованого у [ADDRESS], не могли бути включені до ліквідаційної маси, оскільки відповідно до ст. 26 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» повинні були передаватися до комунальної власності Новолуганської сільської ради Артемівського району Донецької області та відповідно не підлягали продажу. Так відповідно до акту прийому-передачі від 30.05.2005 р. ліквідатору TOB "Востоксельхозпродукт" [PERSON] було передано майно підприємства банкрута в кількості 13 одиниць, в т.ч. і будівлю гуртожитку загальною балансовою вартістю 714803,25 грн. Згідно протоколу №1 від 01.04.2008 р. ведення біржових торгів щодо реалізації майна підприємства-банкрута TOB "Востоксельхозпродукт" 4 поверхів гуртожитку за адресою: [ADDRESS], переможцем в біржових торгах став [PERSON], вартість 4 поверхів гуртожитка - 27474,07 грн. Відповідно до договору купівлі-продажу 81/100 часток будинку квартирного типу ( гуртожитку) від 03.06.2008 р., що посвідчений державним нотаріусом Артемівської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 3088, TOB "Востоксельхозпродукт" в особі ліквідатора [PERSON] продало, а [PERSON] купив 81/100 часток будинку квартирного типу (гуртожитку), що розташований за адресою : [ADDRESS], за ціною 27474,07 грн. Так, судом було встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на будинок квартирного типу, що видане на підставі розпорядження голови Артемівської райдержадміністрації від 09.08.2002 р. № 536) , власником гуртожитку на 216 місць, який розташований за адресою: [ADDRESS], на час укладання договору купівлі продажу від 03.06.2008 р. було TOB "Востоксельхозпродукт". Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2012 року залишено без змін рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 15.06.2011 року по справі за позовом прокурора Артемівського району в інтересах держави в особі Новолуганської сільської ради Артемівського району Донецької області до [PERSON], TOB «Востоксельхозпродукт», яким задоволені позовні вимоги прокурора про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 03.06.2008 року чотирьох поверхів гуртожитку, розташованого у [ADDRESS]. Відповідно до рішення виконкому Новолуганської сілської ради від 21.03.2012 р. №21 здійснено перенайменування з [ADDRESS] та також здійснено пренумерацію будинку з №1 на №13. 18.05.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування 81/100 часток будинку квартирного типу (гуртожитку), що розташований за адресою: [ADDRESS], який було посвідчено приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 933.В подальшому 11.06.2012 року [PERSON] подарував [PERSON] 81/100 часток будинку квартирного типу (гуртожитку), що розташований за адресою : [ADDRESS], про що було укладено відповідний договір дарування, який було посвідчено приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1220. Відповідно до витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 6247575 від 16.07.2013 р. у власності [PERSON] перебуває 81/100 часток будинку квартирного типу (гуртожитку), що розташований за адресою [ADDRESS]. Відповідно до свідоцтва про одруження [NUMBER], яке було видано 21 серпня 1999 року виконкомом Новолуганської сільської ради Артемівського району Донецької області було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Частиною 1 статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 ст. 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання оспорювання. Предметом спору по первісному позову Артемівського міжрайонного прокурора в інтересах Новолуганської сільської ради є витребування майна з чужого незаконного володіння, що відповідає способу захисту цивільних прав, що передбачено статтею 388 ЦК України - витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Згідно частини 2 статті 16 ЦК України, окрім перелічених у вказані нормі способів захисту цивільних прав та інтересів, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим особам, що встановлений договором або законом. Цивільним кодексом України у главі 29 передбачені цивільно-правові способи захисту права власності. Зокрема, норми статей 387, 388 ЦК України надають власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння або від добросовісного набувача. Частина 1 ст. 388 ЦК України передбачає, що у випадку, якщо майно за відплатним договорм придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Виходячи зі змісту цієї статті, добросовісне придбання можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). За змістом зазначених правових норм та відповідно до вимог статей 214, 307, 316 ЦПК України суд повинен встановити: чи вибуло майно з володіння власника або володіння особи, якій воно було передане власником у користування, у силу зазначених обставин, а також чи придбав набувач це майно за відплатним договором і чи не знав та не міг знати він про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Оскільки добросовісне набуття у розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. При цьому за змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Враховуючи вимоги ст. 10 ЦПК України та виходячи зі змісту п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник зобов'язаний довести, що майно вибуло з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі, а набувач - довести, що він придбав майно за відплатною угодою й що він не знав і не міг знати про те, що придбаває майно в особи, якій не належить право його відчуження. Так, із позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що рішенням Артемівського міськрайонного суду від 15.06.2011 року договір купівлі-продажу щодо 81/100 часток будинку квартирного типу ( гуртожитку) чотирьох поверхів (2,3,4,5) в с.Новолуганське, укладений 03.06.2008 року між [PERSON] та ТОВ «Востоксільгосппродукт», визнаний недійсним. Вказане рішення набуло законної сили. Підставою визнання цієї угоди недійсною стало порушення відчужувачем - ліквідатором [PERSON] вимог ст.26 Закону України « Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банктрутом» від 14.05.1992 року№2343-ХІІ ( який був чинним на момент укладення спірної угоди), в якій, зокрема вказується, що ліквідаційна маса - усі види майнових активів банкрута, які належать йому на праві власності або повного господарювання на дату ліквідайної процедури, включаються до ліквідаційної маси, за винятком об'єктів житлового фонду, в тому числі гуртожитків. Таким чином, спірні об'єкти ( частина гуртожитку) не могли бути включені до ліквідаційної маси, оскільки згідно вказаної правової норми мали бути передані до комунальної власності Новолуганської сільської ради та не підлягали продажу. Вказані обставини відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягають доведенню та мають приюдиційне значення у цій справі, тобто відповідно до вимог частини 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть учатсь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За таких обставин власником спірного нерухомого майна мала стати Новолуганська сільська рада, в інтересах якої і діяв прокурор, який подав позов. З урахуванням наведеного можна зробити висновок про те що у даному випадку майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, а тому наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. В судовому засіданні відповідачем [PERSON] не спростовано те, що коли вона придбала спірне майно то вона не знала і не могла знати про те, що вона придбала майно у особи, якій не належить право його відчуження та, що на момент укладення відплатної угоди щодо спірного майна мали місце претензії третіх осіб, про які покупцю було б відомо і які згодом були в установленому порядку визнані правомірними. Проте у даному випадку незнання положень ст.26 вказаного вище Закону, наслідком порушень якої і стало визнання угоди недійсною, не можна вважати обставиною, що звільняє від цивільної відповідальності. Оскільки майно вибуло з володіння власника ( Новолуганської сільської ради) поза його волею, це не позбавляє права останнього вимагати повернення майна від добросовісного набувача. Вбачається, що пріоритетним у спірних правовідносинах слід вважати сам факт визнання угоди купівлі-продажу між відповідачами недійсною і те, що спірне майно вибуло з вибуло з володіння власника (Новолуганської сільської ради) не з його волі шляхом укладання угоди, визнаної судом недійсною, що відповідно до п.3 ч.1 ст.388 ЦК України є підставою для задоволення цього позову. З огляду на викладене, враховуючи ті обставини, що спірна будівля незаконно була залишена у власності ТОВ «Востоксельхозпродукт» на підставі того, що чотири поверхи гуртожитку ТОВ»Востоксельхозпродук» на час укладання вказаного договору купівлі-продажу від 03.06.2008 року не повинні були бути включені до ліквідаційної маси, в подальшому незаконно не була передана у власність Новолуганської сільської ради і тому договір між ТОВ «Востоксельхозпродукт» та [PERSON] в частині відчуження спірного майна є недійсним, що підтверджено відповідним рішенням суду, і тому не підлягає доказуванню в даному процесі. При цьому наявність рішення суду від 15.06.2011р. яким було визнано договір купівлі-продажу від 03.06.2008р. 81/100 часток будинку квартирного типу (гуртожитку) чотирьох поверхів (2,3,4,5), розташованого в с.Новолуганське Артемівського району Донецької області у [ADDRESS] який було укладено між ТОВ «Востоксельхозпродукт» в особі ліквідатора підприємства - арбітражного керуючого [PERSON] та [PERSON] недійсним є підставою для витребування вказаного майна з володіння відповідачки [PERSON], яка є добросовісним набувачем спірного майна. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.10 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як способі захисту цивільного пава ( частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реєстрації може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. НЕ підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Не заслуговують на увагу ствердження відповідача про те, що оскільки Новолуганська сільська рада не є власником спірного майна, тому не може ставити питання про його витребування, так як судовими рішеннями встановлено те, що спірна будівля незаконно була включена до ліквідаційної маси ТОВ «Востоксельхозпродукт», в подальшому незаконно не була передана у власність Новолуганській сільській раді, і незаконно була продана [PERSON] Визнання недійсним укладеного договору між ТОВ «Востоксельхозпродукт» та [PERSON] про продаж спірного майна є підставою для витребування Новолуганською сільською радою у [PERSON] частки будівлі гуртожитку і звернення з відповідним позовом до суду для захист своїх порушених прав. Крім того, слід зазначити, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження ствердження відповідача про те, що в судовому засіданні не встановлено статус спірного будинку, так як відповідно до правовстановлюючих документів, які було досліджено в судовому засіданні та долучено до матеріалів справи, спірне майно значиться як: 81/100 частки - чотири поверхи (2,3,4,5) будинку квартирного типу (гуртожитку), яке розташоване за адресою: [ADDRESS]. Вказана будівля, як гуртожиток, знаходилась на балансі «ТОВ «Востоксельхопродукт»; в подальшому, як будинок квартирного типу (гуртожиток), було продано [PERSON] і в подальшому було придбано у вказаному статусі [PERSON] До того ж слід зазначити, що встановлення статусу спірного майна не є предметом судового розгляду. Враховуючи викладене суд вважає, що позовні вимоги Артемівського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Новолуганської сільської ради Артемівського району Донецької області до [PERSON] про витребування майна від добросовісного набувача та передачу його Новолуганській сільській раді Артемівського району Донецької області законні, обгрунтовані і підлягають задоволенню.Тому необхідно витребувати з володіння [PERSON] 81/100 частки - чотири поверхи (2,3,4,5) будинку квартирного типу (гуртожитку) розташованого за адресою: [ADDRESS] та передати Новолуганській сільській раді Артемівського району Донецької області. Стосовно позовних вимог третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] слід зазначити. З позову третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] вбачається, що він просить визнати його, у відповідності до вимог ст. 328,368 ЦК України суб'єктом права спільної сумісної власності на нерухоме майно у складі 81/100 частки (2,3,4,5 поверхи площею 1979,4 кв.м.) у будинку квартирного типу (гуртожитку), розташованого за адресою: [ADDRESS] з його дружиною [PERSON] Слід зазначити, що згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа, має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогоюяких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Враховуючи викладене, звернення [PERSON] з вказаними вимогами не можна вважати способом захисту цивільних прав та інтересів у розумінні ст. 16 ЦК України. Позивачем не доведено в чому саме є порушення права позивача, враховуючи те, що ніхто не оспорює того, що спірне майно було придбане у період шлюбу [PERSON] з [PERSON] Таким чином суд вважає, що позивач в спірних правовідносинах вибрав не належний спосіб захисту порушених, на його думку, прав, тому в їх задоволенні слід відмовити. Відповідно до ст. 82 ЦПК України суд вважає, виходячи з обставин справи та майнового стану відповідача [PERSON], звільнити останню від сплати судових витрат.

Outcome: approved