Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-18 00:00:00

В червні 2020 року позивач [PERSON] звернувся в Бучацький районний суд Тернопільської області із позовом до ТзОВ «Бучачагрохлібпром» про стягнення компенсації за невикористану відпустку та санкції у виді середнього заробітку за затримку розрахунку по проіндексованій заробітній платі і виплаті компенсації за невикористану відпустку, мотивуючи тим, що рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 22 червня 2017 року у справі № 595/223/17 стягнуто з ТзОВ «Бучачагрохлібпром» на його користь 1643,73 грн. індексації по не проіндексованій заробітній платі, яка не була виплачена йому при звільненні з роботи 16 травня 2016 року. Рішення апеляційного суду в частині стягнення 1643,73 грн. не оскаржувалося. При кінцевому розрахунку дана сума не ввійшла до розрахунку за не використані відпускні, то на неї слід збільшити суму для розрахунку відпускних (розрахункових). Відпустка та компенсація за не використану відпустку належать до складу додаткової зарплати, як виплата за не відпрацьований час (пп. 2.2.12 Інструкції № 5 «Інструкція зі статистики заробітної плати», затверджена наказом Держкомстату від 13.01.2004 року).Відповідачем йому нараховано 5737,38 грн. компенсації за не використану відпустку. Однак, виходячи з середньоденного заробітку 178,47 грн. та 33 дні за період з травня 2015 року по квітень 2016 року, то сума компенсації за не використану відпустку становить 5889,51 грн. ТзОВ «Бучачагрохлібпром» погашено 5737,38 грн. Різниця суми дорахування компенсації за невикористану відпустку становить 152,13 грн. Дана сума відповідачем не нарахована, як не перераховано йому і суму індексації. Невиплата йому суми індексації заробітної плати, як недорахована сума компенсації за не використану відпустку є триваючими порушеннями. Оскільки порушення є триваючим, то сума санкцій на дату подання позовної заяви становить - 196328,76 грн., виходячи з середньоденного заробітку 244,19 грн. та 804 робочих дня за період з 13 квітня 2017 року по 07 квітня 2020 року. Тому просить стягнути з відповідача в його користь 152,13 грн. суму дорахованої компенсації за не використану відпустку та санкцію у виді середнього заробітку за період з 13 квітня 2017 року по 30 червня 2020 року за час триваючого порушення по затримці розрахунку по індексації заробітної плати в сумі 1643,73 грн. та 152,13 грн. компенсації за не використану відпустку в сумі 196328,76 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що у квітні 2017 року ним було подано в суд позов до ТзОВ «Бучачагрохлібпром» про стягнення індексації по не проіндексованій заробітній платі, поновлення на роботі та стягнення санкцій за несвоєчасно виплачені доходи. Рішенням Бучацького районного суду йому було відмовлено в позові. На рішення Бучацького районного суду ним було подано апеляційну скаргу до апеляційного суду Тернопільської області, рішення якого 22 червня 2017 року скасовано та частково задоволено його позовні вимоги в частині стягнення в його користь з ТзОВ «Бучачагрохлібпром» 1643,73 грн. в частині стягнення індексації по не проіндексованій заробітній платі. Цю суму відповідачем не сплачено по сьогоднішній день. В касаційному порядку до Верховного суду України ним оскаржено рішення Бучацького районного суду та постанову апеляційного суду у Тернопільській області. Судова палата по розгляду цивільних справ залишила в силі рішення апеляційного суду в Тернопільській області в частині стягнення з відповідача сум індексації по не проіндексованій заробітній платі, а всі інші позовні вимоги були направлені до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.Суд апеляційної інстанції своєю постановою від 11 березня 2020 року та ухвалою від 19 березня 2020 року стягнув в його користь з відповідача 56896,27 грн. компенсації за затримку розрахунку при звільненні. Дану суму відповідачем сплачено, але не сплачено основного боргу - донарахованої суми індексації. Відповідачем сплачено суму санкції, а не сплата самої суми індексації, яка продовжує залишатися не сплаченою та продовжує бути триваючим порушенням, тобто відповідачем порушується норми статті 117 КЗпП України. В судовому засіданні представник відповідача ТзОВ «Бучачагрохлібпром» позовні вимоги заперечив, суду пояснив, що 16.05.2016 року наказом №315, [PERSON] звільнено з роботи у зв`язку із змінами до штатного розпису та скороченням штату працівників, виплачено компенсацію з невикористану відпустку і одноразову вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку.Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 12 квітня 2017 року позов [PERSON] до ТзОВ "Бучачагрохлібпром" про стягнення індексації по не проіндексованій заробітній платі, поновлення на роботі та стягнення санкцій за несвоєчасно виплачені доходи відмовлено.Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 22 червня 2017 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 12 квітня 2017 року в частині стягнення індексації по не проіндексованій заробітній платі скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення. Стягнуто з ТзОВ "Бучачагрохлібпром" в користь [PERSON] індексацію заробітної плати у розмірі 1643,73 грн. В решті рішення суду залишено без змін.Постановою Верховного суду від 11 грудня 2019 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 22 червня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ТзОВ «Бучачагрохлібпром» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за вимушений прогул і пов`язаних з цим санкцій, стягнення санкцій у зв`язку з несвоєчасною виплатою сум індексації заробітної плати (середнього заробітку за час затримки розрахунку) скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.Постановою Тернопільського апеляційного суду від 11.03.2020 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 12 квітня 2017 року скасовано, стягнуто з ТзОВ "Бучачагрохлібпром" в користь [PERSON] компенсацію за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 59826 грн. 50 коп.Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 19.03.2020 року виправлено арифметичні помилки, допущені в мотивувальній і резолютивній частинах постанови апеляційного суду Тернопільської області від 11 березня 2020 року, зокрема: у мотивувальній частині замість помилково зазначеної суми 59826,55 грн. вказати вірно - 56896,27 грн.На момент звернення [PERSON] до суду із даним позовом, вищевказану постанову Тернопільського апеляційного суду про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні ТзОВ «Бучачагрохлібпром» виконано в повному обсязі. Вислухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази в справі, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом №315 від 16 травня 2016 року позивач був звільнений з роботи відповідачем у зв`язку із скороченням штату працівників. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля. ЄСПЛ тлумачить поняття «якість закону» так: національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («С. G. and Others v. Bulgaria») від 24 липня 2008 року, заява № 1365/07, п. 39, «Олександр Волков проти України» від 29 січня 2013 року, заява № 21722/11, п. 170). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. А роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France») від 11 листопада 1996 року, заява № 17862/91, п. 31-32, «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року, заява № 20372/11, п. 65). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 та постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що ЄСПЛ у справі «Меньшакова проти України» надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року, провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15. Аналіз приписів статтей 116, 117 КЗпП України дає підстави для висновку, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником є підставою для відповідальності, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь час невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. Ураховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати індексації заробітної плати на підставі статті 117 КЗпП України. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] при звільненні не виплачено індексацію заробітної плати за період з березня 2013 року по травень 2016 року в сумі 1643,73 грн., яка стягнута рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 22 червня 2017 року. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 11 березня 2020 року стягнуто з відповідача 56896,27 грн. компенсації за затримку розрахунку при звільненні за період з 16 травня 2016 року по 12 квітня 2017 року виходячи з середньоденної заробітної плати 244,19 грн. За таких обставин відповідач повинен сплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку за період затримки з 13 квітня 2017 року по 07 квітня 2020 року за 804 днів затримки з розрахунку 244,19 грн. середньоденного заробітку. 07 квітня 2020 року товариством з обмеженою відповідальністю «Бучачагрохлібпром» виплачено в користь позивача [PERSON] 56896,27 грн. компенсації за затримку розрахунку при звільненні. 28 вересня 2020 року ТзОВ «Бучачагрохлібпром» виплачено позивачу індексація заробітної плати 1643,73 грн., яка стягнута рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 22 червня 2017 року. Враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності, розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, відшкодування позивачу за затримку розрахунку 196328,76 грн., а також виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд приходить до висновку про наявність підстав для зменшення розміру відшкодування до 4500,00 грн. Згідно ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову судові витрати стягуються з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, те, що позивач звільнений від сплати судового збору та принцип пропорційності, то з відповідача в користь держави підлягає стягненню 45 грн. судового збору.

Outcome: partial