Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-01 00:00:00

12 квітня 2019 року до Запорізького районного суду Запорізької області надійшла позовна заява [PERSON] до Акціонерного товариства "Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат" (далі - АТ "ЗВАК") про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку із порушенням строків її виплати. Позов обґрунтовано наступним. Позивач - [PERSON] працював на підприємстві відповідача на посаді генерального директора. В січні 2019 року в АТ "ЗВАК" відбулась зміна менеджменту підприємства і 04 березня 2019 року Позивача було звільнено з займаної посади за власним бажанням - на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. Крім того, Позивач за суміщенням обіймав посаду заступника генерального директора з розвитку та 04 березня 2019 року його було звільнено на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України - в зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю. Після звільнення позивача з ним не було проведено розрахунку за належними йому виплатами, що і стало підставою для подання даного позову. В первинній позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача на його користь: ?нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 112 442,08 гривень; ?вихідну допомогу при звільненні в розмірі 30 000 гривень; ?середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, розрахований на день подання позову в сумі 75 029,03 гривень; ?середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дня подання позову по день ухвалення судового рішення без зазначення суми; ?компенсацію втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням строків її виплати без зазначення суми. Крім того, позивач просив суд покласти на відповідача судові витрати, орієнтовна сума яких зазначена в позовній заяві - 7 000,00 гривень. Акціонерним товариством "Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат" 15 травня 2019 року до Запорізького районного суду Запорізької області поштою було направлено відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов визнав частково. Доводи зазначеного відзиву зводяться до наступного. [PERSON] працював на підприємстві відповідача з 16 грудня 2015 року на посаді генерального директора з посадовим окладом 14 933,14 гривень. Крім того, з 28 січня 2019 року генеральному директору [PERSON] дозволено внутрішнє суміщення з посадою заступника генерального директора з розвитку на 0,5 ставки та з окладом 10 000,00 гривень. 04 березня 2019 року [PERSON] було звільнено з обох посад. Відповідач частково визнає позовні вимоги щодо стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати - на суму 110 688,84 гривень. Позовні вимоги про стягнення вихідної допомоги при звільненні відповідач не визнає, оскільки в наказі про звільнення [PERSON] , який він підписав особисто як генеральний директор, не зазначено про виплату будь-яких сум вихідної допомоги; відповідне розпорядження не складалось. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні також не підлягає стягненню з відповідача, оскільки на грошові кошти АТ "ЗВАК" було накладено арешт у виконавчому провадженні № 54389933, внаслідок чого підприємство не має змоги своєчасно виплачувати грошові кошти звільненим працівникам. Враховуючи відсутність будь-якої вини АТ "ЗВАК" в невиплаті заробітної плати [PERSON] , відповідач просив суд відмовити в задоволенні цієї частини позовних вимог. За вказаних обставин не підлягає задоволенню також частина позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням строків її виплати. 04 червня 2019 року до Запорізького районного суду Запорізької області надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій позивачем наведено аргументи щодо його незгоди з доводами відзиву на позовну заяву. Так, у відповіді на відзив позивач зазначив, що сума заборгованості з заробітної плати, яка визнається відповідачем, була нарахована за січень та лютий 2019 року, в той час як він звільнився 04 березня 2019 року. Будь-яких пояснень щодо невідповідності розрахунку позовних вимог в цій частині відповідачем не надано. Вихідна допомога при звільненні за п. 3 ст. 38 КЗпП України передбачена законом. Доводи відповідача в цій частині є необґрунтованими. Те ж стосується й інших доводів відзиву на позовну заяву. Крім того, 05 серпня 2019 року позивачем до суду подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача на його користь: ?нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 113 234,74 грн.; ?вихідну допомогу при звільненні в розмірі 100 122,33 грн.; ?середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, розрахований на день подання заяви в сумі 237 591,96 грн.; ?середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дня подання позову по день фактичного розрахунку без зазначення суми; ?компенсацію втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням строків її виплати без зазначення суми. 07 серпня 2019 року на адресу суду поштою надійшла ще одна заява позивача про збільшення позовних вимог, датована 05 серпня 2019 року та направлена поштою в цей же день. Відповідно до заяви позивач просить стягнути з відповідача на його користь: ?нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 113 234,74 грн.; ?вихідну допомогу при звільненні в розмірі 30 000 грн.; ?середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, розрахований на день подання заяви в сумі 365 766,57 грн.; ?середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дня подання позову по день фактичного розрахунку без зазначення суми; ?компенсацію втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням строків її виплати без зазначення суми. 22 серпня 2019 року від відповідача по справі надійшли письмові пояснення щодо заяви про збільшення позовних вимог, в якій зазначено наступне. Позивачем не обґрунтовано збільшення заявленої до стягнення суми нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Крім того, у відповідності до розрахунку відповідача за первинними документами, заборгованість підприємства перед [PERSON] з заробітної плати становить 54 779,97 гривень. Саме ця сума підлягає до стягнення. Крім того, позивачем при здійсненні розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необґрунтовано взято розмір середньої заробітної плати [PERSON] в сумі 3 126,21 грн., в той час як фактично цей розмір становить 2 191,68 грн. Інші доводи, зазначені в поясненнях, зводяться до доводів відзиву на позовну заяву. Також позивачем не сплачено судовий збір за вимоги, які не є вимогами про стягнення заробітної плати. В судовому засіданні представники відповідача підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Крім того, просили при розподілі судових витрат стягнути на користь позивача з відповідача 7 500 гривень за надання правової допомоги. Доводи виступів представників позивача зводились до доводів позовної заяви (з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог). Представник відповідача просив суд розглянути позов з урахуванням доводів, наведених у відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях на заяву про збільшення позовних вимог. Заперечив проти стягнення витрат на правову допомогу, оскільки документами, які були надані суду, не підтвердженого того, що позивач фактично поніс ці витрати. Суд, вислухавши учасників провадження та дослідивши письмові докази, дійшов наступних висновків. Як встановлено в ході судового розгляду позивач [PERSON] з 16 грудня 2015 року працював в ПАТ "Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат" на посаді генерального директора. Вказана обставина підтверджена копією наказу № 02-123/к від 22 грудня 2015 року (а.с. 51). Наказом від 04 березня 2019 року № 02-14/к було припинено повноваження генерального директора АТ "ЗВЛК" [PERSON] згідно з п. 2 ст. 36 КЗпП України та зазначено про утримання нарахувань за невідпрацьовані 16,56 днів відпустки (а.с. 55). У відповідності до розрахункового листка за лютий 2019 року, сума грошових коштів, які були належні до виплати [PERSON] , становить 110 688,84 грн. (а.с. 21). Вказана сума визнана відповідачем у відзиві на позовну заяву від 15 травня 2019 року та на вказану суму посилається позивач в позовній заяві як на обґрунтування заявленої до стягнення суми нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період по лютий 2019 року включно. В розрахунку суми позову позивач також зазначає вказану суму за період до лютого 2019 року включно. Що стосується обґрунтованості заявлення до стягнення заробітної плати за березень 2019 року, слід зазначити наступне. Як вбачається з копій наказів (розпоряджень) про надання відпустки, генеральному директору [PERSON] було надано щорічну відпустку в періоди з 28 січня по 05 лютого 2019 року (а.с. 57) та з 06 лютого по 17 березня 2019 року (а.с. 58). Вказана обставина ніким з учасників провадження не заперечується. Фактичний час перебування [PERSON] в основній відпустці підтверджується табелями обліку робочого часу за січень, лютий та березень 2019 року (а.с. 63-65). Відповідно до цих доказів, [PERSON] перебував у щорічній відпустці з 28 січня по 04 березня 2019 року. У відповідності до ч. 1 ст. 21 Закону України "Про відпустки", заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку. Як вбачається з дослідженого в судовому засіданні розрахункового листка [PERSON] за лютий 2019 року, йому було нараховано заробітну плату за 39 днів відпустки, тобто за період, що охоплює частину березня 2019 року. Таким чином, частина позовних вимог про стягнення нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати за березень 2019 року є необґрунтованою та задоволенню не підлягає, оскільки вже врахована при здійсненні нарахування заробітної плати. В той же час, суд критично ставиться до твердження представника відповідача щодо наявності заборгованості підприємства за заробітною платою перед [PERSON] в сумі 54 508,87 гривень (замість 110 688,84 гривень визнаних раніше та підтверджених розрахунковими листками), оскільки на підтвердження вказаної суми відповідачем не надано жодного розрахунку. Додану до матеріалів справи довідку № 011-0644 від 02 серпня 2019 року суд оцінює критично, оскільки вона не містить жодної інформації стосовно підстав та порядку здійснення відповідного перерахунку заборгованості з заробітної плати (а.с. 115). Будь-яких первинних документів на підтвердження інформації, зазначеної в довідці, та будь-яких відповідних розрахунків відповідачем не надано. Враховуючи викладене, суд вважає обґрунтованою частину заявленої позивачем до стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати на суму, яка підтверджується документально та становить 110 688,84 гривень. Стосовно частини позовних вимог про стягнення вихідної допомоги при звільненні в розмірі трьох посадових окладів (з урахуванням заяви відповідача від 05 серпня 2019 р.), суд дійшов наступних висновків. Згідно з наказом АТ "ЗВЛК" № 02-08/к від 28 січня 2019 року [PERSON] , генеральному директору дозволено внутрішнє суміщення вакантної посади заступника генерального директора з розвитку на 0,5 ставки з 28 січня 2019 року та зазначено проводити оплату пропорційно відпрацьованому часу (а.с. 52). Відповідно до наказу від 04 березня 2019 року № 02-13/к [PERSON] було звільнено з посади заступника генерального директора з розвитку з 04 березня 2019 року за власним бажанням за п. 3 ст. 38 КЗпП України, в зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов трудового договору. Зазначено про виплату вихідної допомоги в розмірі тримісячного заробітку (а.с. 54). У відповідності до ч. 1 ст. 44 КЗпП України, вихідна допомога працівникам, трудовий договір яких припинено на підставі статті 38 КЗпП України, виплачується в розмірі, не меншому ніж тримісячний середній заробіток. В той же час, аналізуючи правові підстави заявлених позовних вимог в цій частині та нормативно-правові акти, які здійснюють регулювання даних правовідносин, суд вважає необхідним детальніше зупинитись на таких категоріях трудового права як "суміщення" та "суміснцтво". У відповідності до ч. 1 ст. 105 КЗпП України працівникам, які виконують на тому ж підприємстві, в установі, організації поряд з своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткову роботу за іншою професією (посадою) або обов`язки тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи, провадиться доплата за суміщення професій (посад) або виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника. З аналізу зазначеної норми можна зробити висновок, що суміщення працівником посади не є формою трудового договору та виконується працівником поряд зі своєю основною роботою в робочий час, обумовлений трудовим договором та з відповідною доплатою. В той же час, хоча діючим Кодексом законів про працю України не встановлено визначення поняття "сумісництво", однак відповідно до ч. 2 ст. 21 КЗпП України працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу - ч. 1 ст. 1021 КЗпП України. Аналіз вказаної норми свідчить про те, що сумісництво є однією з форм реалізації працівником свого право на працю та потребує укладення трудового договору працівника з роботодавцем. Вказане тлумачення підтверджується й листом Міністерства праці та соціальної політики України № 514/13/155-10 від 21 червня 2010 року, відповідно до якого при роботі за сумісництвом з працівником укладається трудовий договір. Крім того, у відповідності до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 03 квітня 1993 року № 245 "Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій" робітники, спеціалісти і службовці державних підприємств, установ і організацій мають право працювати за сумісництвом, тобто виконувати, крім своєї основної, іншу роботу на умовах трудового договору. На умовах сумісництва працівники можуть працювати на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина у вільний від основної роботи час. Пунктом 4 вказаної постанови забороняється працювати за сумісництвом керівникам державних підприємств. За змістом ч. 2 ст. 22 Господарського кодексу України державним підприємством є підприємство, державна частка у статутному капіталі яких перевищує п`ятдесят відсотків. Відповідно до "Переліку державних пакетів акцій (часток) господарських товариств та інших господарських організацій і підприємств, заснованих на базі об`єднання майна різних форм власності, приватизацію яких розпочато у 2018 році", копію якого долучено відповідачем до матеріалів справи, державна частка в АТ "Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат" становить 68,0095 % (а.с. 93, 94). Враховуючи наведене, АТ "ЗВАК", в розумінні наведених вище норм, є державним підприємством, а робота генерального директора АТ "ЗВАК" за сумісництвом законом не дозволена. Як вбачається з наведеного вище наказу № 02-08/к від 28 січня 2019 року [PERSON] , генеральному директору дозволено внутрішнє суміщення вакантної посади заступника генерального директора з розвитку на 0,5 ставки з 28 січня 2019 року. В той же час матеріали справи не містять наказу про прийняття [PERSON] на посаду заступника генерального директора з розвитку підприємства за сумісництвом, що також свідчить про те, що [PERSON] , як і зазначено у наказі від 28 січня 2019 року, здійснював саме суміщення своєї посади з посадою заступника генерального директора з розвитку. За таких обставин, суд критично оцінює наказ від 04 березня 2019 року № 02-13/к, яким [PERSON] звільнено з посади заступника генерального директора з розвитку, оскільки він не обіймав цю посаду за трудовим договором, а лише виконував відповідні обов`язки за суміщенням. Оскільки вихідна допомога при звільненні відповідно до вимог ст. 44 КЗпП України виплачується лише при припиненні трудового договору, а між позивачем та відповідачем трудовий договір за вказаних обставин не укладався (і не міг укладатися), суд вважає позовні вимоги в цій частині необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Стосовно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд дійшов наступних висновків. У відповідності до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку - ч. 1 ст. 117 КЗпП України. Обґрунтовуючи свої заперечення проти позовних вимог в цій частині, відповідачем зазначено про те, що АТ "ЗВАК" не виплатило своєчасно заробітну плату [PERSON] не зі своєї вини, оскільки постановою від 09 серпня 2017 року № ВП 54474830 в рамках виконавчого провадження ВП № 54389933 головним державним виконавцем Вознесенівського відділу ДВС ГТУЮ було накладено арешт на кошти, що містяться в усіх банківських рахунках відповідача (а.с. 48, зв.). Вказане не підтверджується будь-якими іншими матеріалами справи та спростовується листом за підписом начальника Вознесенівського відділу ДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області від 11 червня 2019 року № 30304/19, відповідно до якого на адвокатський запит представника позивача було надано відповідь про те, що згідно перевірки Автоматизованої системи виконавчих проваджень, зведене виконавче провадження № 54389933 про стягнення заборгованості з Акціонерного товариства "Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат" на виконанні у відділі не перебувало та не перебуває (а.с. 118). Будь-яких інших доказів відсутності вини відповідача у невиплаті заробітної плати позивачу, у справі не міститься. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності за ч. 1 ст. 117 КЗпП України. Таким чином, заявлення позивачем вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованим. Визначаючи період, за який підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та розрахунку цієї частини позовних вимог, суд зважає на наступне. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Оскільки [PERSON] був звільнений 04 березня 2019 року, суд вважає необхідним стягнути на його користь з відповідача середній заробіток за період з 05 березня 2019 року по 23 серпня 2019 року включно - по день постановлення рішення. Визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні здійснюється відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядок). У відповідності до абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати - п. 5 Порядку. При цьому, середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів - п. 8 Порядку. Цим же пунктом встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяця роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Як зазначено в довідці про середню заробітну плату (дохід) № 11 від 08 травня 2019 року, за січень 2019 року генеральний директор [PERSON] відпрацював 14 робочих днів, за які нараховано заробітну плату в розмірі 30 683,52 грн. (а.с. 56). Вказана сума підтверджується й розрахунковим листком за січень 2019 року, відповідно до якого [PERSON] за вказаний місяць нараховано зазначену суму (а.с. 61). При цьому, як вбачається з табеля обліку робочого часу за січень 2019 року, [PERSON] в січні 2019 року було фактично відпрацьовано 14 днів (а.с. 63). В лютому 2019 року [PERSON] перебував у відпустці та не працював (а.с. 57, 58, 64). Таким чином, для визначення середньоденної заробітної плати, яка є базою для проведення розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, необхідно нараховану заробітну плату [PERSON] за відпрацьовані дні в січні-лютому 2019 року розділити на кількість цих відпрацьованих днів: 30 683,52 грн. / 14 днів = 2191,68 грн./день. Визначаючи кількість робочих днів за період з 05 березня 2019 року по 23 серпня 2019 року, суд керується листом Міністерства соціальної політики України від 08.08.2018 р. № 78/0/206-18, яким встановлено норми тривалості робочого часу на 2019 рік. Згідно вказаного документу в березні 2019 року (з 05 числа) було 18 робочих днів; у квітні - 21 робочий день; в травні - 21; в червні - 18; в липні - 23 та в серпні (по 23 число включно) - 17. Таким чином загальна кількість робочих днів з моменту звільнення [PERSON] до моменту постановлення рішення становить 118. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить: 118 днів * 2191,68 грн./день = 258 618,24 гривень. Вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Стосовно стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням строків її виплати, слід зазначити наступне. У відповідності до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Такий порядок затверджено Постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21 лютого 2001 року (далі - Порядок). У відповідності до п. 1 Порядку, його дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу. Компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року - п. 2 Порядку. Пунктом 4 порядку встановлено порядок обчислення суми грошової компенсації - як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Індекс споживчих цін в березні 2019 року становив 100,9 %; в квітні - 101,0 %; в травні - 100,7 %; в червні - 99,5 % та в липні - 99,4 %. Сукупний індекс споживчих цін за вказаний період становить: 100,9 % * 101,0 % * 100,7 % * 99,5 % * 99,4 % = 101,5 %. Приріст у відсотках: 1,5 %. Приріст поділений на 100 (відповідно до п. 4 Порядку) виражається коефіцієнтом 0,015. Таким чином, компенсація втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням строків її виплати становить: 110 688,84 грн. * 0,015 = 1660,33 грн. Враховуючи те, що будь-якого нормативного обґрунтування своїх заперечень проти даної частини позовних вимог відповідачем не наведено, суд вважає, що вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи те, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні було задоволено на суму 258 618,24 гривень та те, що позивачем не було сплачено судовий збір за цими вимогами, суд вважає необхідним стягнути відповідну суму судового збору з відповідача на користь держави. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial