Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-27 00:00:00

У червні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом до [PERSON] , який діє у своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, Оболонський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві про звернення стягнення на іпотечну квартиру [ADDRESS] в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами, виселення із вказаної квартири [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та зобов`язання Оболонського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві зняти вказаних осіб з реєстраційного обліку у вказаному помешканні. В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що 07.06.2007 року між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» був укладений кредитний договір №МL-009/189/2007 року, згідно умов якого відповідачу було надано кредит в розмірі 60594,00 дол. США зі сплатою фіксованої ставки 12,49 % річних. За порушення строків повернення кредиту, відсотків за користування кредитом відповідач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі 1%. У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору станом на 30.05.2014 року утворилась заборгованість у розмірі 46 082,75 дол. США. Крім того, 05.12.2007 року між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» був укладений кредитний договір №МL-009/442/2007, згідно якого банк надав [PERSON] кредит у розмірі 50495,00 дол. США зі сплатою фіксованої процентної ставки у розмірі 12,49 % річних. Станом на 30.05.2014 року за невиконання умов кредитного договору №МL-009/442/2007 утворилась заборгованість у розмірі 50098,92 дол. США. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами №МL-009/189/2007 та №МL-009/442/2007 між банком та [PERSON] було укладено договори іпотеки №РСL-009/189/2007 від 07.06.2007 року та №РМL -009/442/2007 від 05.12.2007 року за якими в іпотеку передано квартиру [ADDRESS] . 25.02.2014 року відповідачу направлено письмові вимоги №464, №465 про усунення порушення за договором іпотеки, згідно яких відповідачу було надано 30 днів для добровільного усунення порушень. Досудові вимоги отримані [PERSON] особисто, що підтверджується підписом на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення №0103312945405 та №0103312945413. При цьому, на момент звернення до суду вимоги позивача про усунення порушень за договорами іпотеки відповідачем не виконані. Діти відповідача: [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані в квартирі, що є предметом договору іпотеки 29.09.2009 року та 09.12.2010 року, тобто після укладення договорів іпотеки, в порушення п. 5.2 зазначених договорів. 29.10.2010 року Оболонським районним судом м. Києва ухвалено рішення за позовом АТ «ОТП Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором за яким позовні вимоги задоволено. 20.04.2011 року до ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві пред`явлено до виконання виконавчий лист №2-5150 для примусового виконання рішення. Оскільки в квартирі були зареєстрованими малолітні діти, Органу опіки та піклування Оболонської районної адміністрації у м. Києві направлено лист щодо надання дозволу на реалізацію квартири [ADDRESS] в рахунок погашення заборгованості. При цьому, комісією з питань захисту прав дитини Оболонської РДА в м. Києві 22.02.2013 року відмовлено у наданні дозволу на реалізацію квартири [ADDRESS] . Крім того, ухвалою Оболонського районного суду м. Києва відмовлено у задоволенні заяви про зміну порядку та способу виконання рішення суду. За таких обставин державним виконавцем ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві було повернуто виконавчий лист стягувачу без виконання та винесено постанову про повернення виконавчого документа, оскільки заходи здійснені державним виконавцем щодо розшуку майна боржника виявились безрезультатними. Вимоги про добровільне звільнення квартири, які були направлені та особисто отримані власником іпотечного майна 11.09.2013 року № 1912 та № 1913 також залишились без реагування. За таких обставин позивач просив: звернути стягнення на підставі договору іпотеки №РСL-009/189/2007 від 07.06.2007 року на іпотечне майно - квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на користь позивача в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №МL-009/189/2007 від 07.06.2007 року у розмірі 46 082,75 доларів США, що еквівалентно 541 933 гривні 14 копійок за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку заборгованості, та пені за прострочення виконання зобов`язань у розмірі 1 978 996 гривень 34 копійки, що разом складає - 2 520 929 грн., 48 коп., шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; звернути стягнення на підставі договору іпотеки №РМL-0.09/442/2007 від 0512.2007 року на іпотечне майно - квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на користь позивача в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №МL-009/442/2007 від 05.12.2007 року у розмірі 50 098,92 дол. США, що еквівалентно 589 163 грн. 29 коп. за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку заборгованості, та пені за прострочення виконання зобов`язань у розмірі 2 151 468 грн. 39 коп., що разом складає - 2 740 631 грн. 68 коп., шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; виселити з квартири [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; зобов`язати Оболонський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби м. Києва зняти з реєстраційного обліку з квартири [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та стягнути з відповідача судові витрати. Справа судами розглядалась неодноразово. В судовому засіданні при новому розгляді справи представник позивача підтримав вимоги позовної заяви, при цьому зазначив, що на час розгляду справи відповідач заборгованість за кредитними договорами не сплатив. Таким чином, наполягали на задоволенні позову, при цьому зазначили, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не є підставою у відмові в задоволенні позову, а діє при виконанні судових рішень, як тимчасове обмеження. Відповідач та представники відповідача заперечили проти позовних вимог, при цьому зазначили не лише про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, але й відсутність правових підстави для виселення його мешканців з квартири без надання іншого постійного житлового приміщення у порядку ч. 2 ст. 109 ЖК України. Крім того, просили застосувати строки позовної давності вказуючи, що право на звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у позивача виникло з 24.07.2009 року на 31 день після направлення вимоги, яким позивач скористався лише у 2014 році після пропуску трирічного строку позовної давності. В судове засідання при новому розгляді треті особи не з`явились, про час місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином. [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та відмову у задоволенні позовних вимог. Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації направила суду клопотання про розгляд справи без присутності їх представника, при вирішенні справи покладалися на розсуд суду та просили ухвалюючи рішення врахувати інтереси дітей. За клопотанням Оболонського районного відділу ГУ ДМС України, яке міститься у матеріалах справи, останні просили проводити розгляд без присутності їх представника на розсуд суду. З огляду на позицію представника позивача, подані заяви та клопотання, час перебування справи в провадженні суду, суд вважає можливим розгляд справи та його завершення за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання. Заслухавши пояснення представників сторін, відповідача, дослідивши матеріали справи та надані докази, судом встановлено наступне. 07.06.2007 року між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» був укладений кредитний договір №МL-009/189/2007, згідно умов якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 60 594,00 дол. США зі сплатою фіксованої ставки 12,49 % річних та сплатою пені за порушення строків повернення кредиту в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань за кожен день прострочення, що передбачено п.4.1.1. частини №2 Кредитного договору (т.1 а.с.12-15). 05.12.2007 року між тими самими сторонами укладено кредитний договір №МL-009/442/2007, згідно якого банк надав [PERSON] кредит у розмірі 50 495,00 доларів США зі сплатою фіксованої процентної ставки у розмірі 12.49 % річних (т. 1 а.с.19-23). На забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами №МL-009/189/2007 та №МL-009/442/2007 між банком та [PERSON] було укладено договори іпотеки №РСL-009/189/2007 від 07.06.2007 року (а.с.16-18) та № РМL - 009/442/2007 від 05.12.2007 року (а.с.24-26), предметом зазначених договорів є спірна квартира [ADDRESS] . 20.10.2010 року рішенням Оболонського районного суду м. Києва по цивільній справі за позовом ПАТ «ОТП Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості позовні вимоги задоволено та стягнуто солідарно з відповідачів заборгованість у розмірі 94 054,30 доларів США. та 100 000 грн. 57 коп. (т. 1 а.с.45-48). 20.04.2011 року Оболонським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист №2-5150 про стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованості у розмірі 845 465 грн. 55 коп. Комісією з питань захисту прав дитини Оболонської РДА в м. Києві 22.02.2013 року на лист щодо надання дозволу на реалізацію квартири [ADDRESS] в рахунок погашення заборгованості відмовлено з тих підстав, що в квартирі зареєстровані малолітні діти. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва у задоволенні заяви про зміну порядку та способу виконання рішення суду відмовлено. За таких обставин Постановою головного державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ в м. Києві від 14.11.2013 року виконавчий документ повернуто стягувачу, оскільки заходи здійснені державним виконавцем щодо розшуку майна боржника виявились безрезультатними (т. 1 а.с.52). У відповідності до ч.1 статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. У відповідності до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Ст. 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. За ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Ч. 1 ст. 625 України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 05.11.2010 року ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитними договорами №МL-009/189/2007 року від 07.06.2007 року та №МL-009/442/2007 від 05.12.2007 року укладеними між ПАТ «ОТП Банк» та відповідачем. Також 05.11.2010 року між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено Договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого Банк передав та відступив Фактору сукупність прав за договорами іпотеки, включаючи, але не обмежуючись правом звертати стягнення на заставне майно. Таким чином, до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права ПАТ «ОТП Банк» щодо права вимоги до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами №МL-009/189/2007 року від 07.06.2007 року та №МL-009/442/2007 від 05.12.2007 року, а також звернення стягнення за договорами іпотеки №РСL-009/189/2007 від 07.06.2007 року (а.с.16-18) та № РМL - 009/442/2007 від 05.12.2007 року. Доказів того, що рішення Оболонського районного суду м. Києва по цивільній справі за позовом ПАТ «ОТП Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 94 054,30 доларів США. та 100 000 грн. 57 коп. на час звернення позивача до суду з зазначеним позовом виконано, матеріали справи не містять. У зв`язку з тим, що позичальником не виконувались належним чином умови кредитного договору станом на 30.05.2014 року у позичальника за кредитним договором №ML-009/189/2007 від 07.06.2007 року існує заборгованість перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у розмірі 46 082,75 доларів США, що еквівалентно 541 933,14 грн. за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку заборгованості, та пені за прострочення виконання зобов`язань в розмірі 1 978 996,34 грн., що складається з: -залишку заборгованості за кредитом у сумі 41 630,28 доларів США, що еквівалентно 489 572,09 грн., за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку заборгованості; -суми несплачених відсотків за користування кредитом у розмірі 4452,47 доларів США, що еквівалентно 52361,04 грн., за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку заборгованості; -пені за прострочення виконання зобов`язань в розмірі 1 978 996,34 грн. У зв`язку з тим, що позичальником не виконуються належним чином умови кредитного договору, станом на 30.05.2014 року у позичальника за кредитним договором №ML-009/442/2007 року існує заборгованість перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у розмірі 50 098,92 доларів США, що еквівалентно 589 163,29 грн., за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку заборгованості, та пені за прострочення виконання зобов`язань в розмірі 2 151 468,39 грн., що складається з: -залишку заборгованості за кредитом у сумі 42 169,08 доларів США, що еквівалентно 495 908,38 грн., за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку заборгованості; -суми несплачених відсотків за користування кредитом - 7929,84 доларів США, що еквівалентно 93 254,91 грн., за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку заборгованості; -пені за прострочення виконання зобов`язань в розмірі 2 151 468,39 грн. В судовому засіданні відповідачем не спростовано існуючої заборгованості за кредитними договорами. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку». Згідно ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до статті 1 Закону України від 03.06.2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами-резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Пунктом 2 частини першої статті 263 ЦК України визначено, що мораторій - це відстрочення виконання зобов`язання. Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Тому установлений Законом України від 03.06.2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) в разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень, на період чинності цього Закону. Ст. 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки. Положеннями частини першої ст.39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Виходячи зі змісту поняття «ціна» як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Разом з тим відповідно до ст. 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася. З урахуванням наведеного, відсутність відомостей про початкову ціну предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не є підставою для відмови у позові. З огляду на зазначене, вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру [ADDRESS] ., яка належить на праві власності [PERSON] шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій в рахунок погашення заборгованості на користь позивача за кредитним договором №МL-009/189/2007 від 07.06.2007 року у розмірі 46 082,75 доларів США, що еквівалентно 541 933 грн. 14 коп., за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку заборгованості, та пені за прострочення виконання зобов`язань у розмірі 1 978 996 грн. 34 коп., що разом складає - 2 520 929 грн., 48 коп., а також звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру [ADDRESS] ., яка належить на праві власності [PERSON] шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій в рахунок погашення заборгованості на користь позивача за кредитним договором №МL-009/442/2007 від 05.12.2007 року у розмірі 50 098,92 дол. США, що еквівалентно 589 163 грн. 29 коп. за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку заборгованості, та пені за прострочення виконання зобов`язань у розмірі 2 151 468 грн. 39 коп., що разом складає - 2 740 631 грн. 68 коп. - є законними та обґрунтованими. Відповідно до частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Стаття 40 Закону "Про іпотеку" передбачає, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди), не підлягають виселенню, якщо: - договір найму (оренди) був укладений до моменту укладення іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку; - договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя. Відповідно до статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Відповідач у цій справі [PERSON] є власником квартири з 11.03.2005 року, а [PERSON] та [PERSON] є дітьми відповідача, які були зареєстровані в квартирі, що є предметом договору іпотеки 29.09.2009 року та 09.12.2010 року в порушення п. 5.2 договорів іпотеки за ініціативою власника після укладення договорів іпотеки. Таким чином, на думку суду, за змістом ст. 40 Закону "Про іпотеку" вказані особи підлягають виселенню. Таке виселення може бути проведено на вимогу іпотекодержателя або нового власника в добровільному порядку чи за його позовом примусово. Ст. 109 ЖК УРСР містить декілька норм щодо виселення: - частина перша цієї статті встановлює загальне правило щодо виселення, згідно якого виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку; - частина друга цієї статті передбачає правило, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду; - частина друга цієї статті також встановлює виняток із цього загального правила - інше постійне жиле приміщення не надається у разі виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Утім, ст. 109 ЖК УРСР розміщена в Главі 2 Кодексу "Користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду". Відповідно до ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Тобто норми цієї глави ЖК УРСР регулюють відносини між державою/органами місцевого самоврядування і фізичними особами - наймачами житла, які не є власниками цього житла. На думку суду приписи цієї глави ЖК УРСР не можна застосовувати для регулювання приватноправових відносин між колишнім і новим власником житла щодо усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням . Відносини власності врегульовані Конституцією України та Цивільним кодексом України, які передусім і мають застосовуватися до відносин сторін у цій справі. Ст. 41 Конституції України кожному гарантовано право володіння, користування і розпорядження своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту. Зазначені гарантії відображені й у ст. 321 ЦК України, згідно з якою ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Ст. 109 ЖК УРСР не може бути визначена як норма закону, яким закріплено правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення із житла, на яке було звернене стягнення як на предмет іпотеки, бо таке тлумачення суперечитиме Конституції України, а також положенням ЦК України. Ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці, див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 року у справі N 390/34/17). На думку суду вочевидь суперечливою та недобросовісною є поведінка особи, яка спочатку передає своє житло в іпотеку, а потім, коли іпотекодержатель чи інша особа стає власником цього житла внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки через невиконання боржником своїх зобов`язань, відмовляється звільняти квартиру. Крім того, слід врахувати, що власник квартири зареєстрував місце проживання дітей за адресою місцерозташування спірної квартири вже після її передачі в іпотеку банку, що також становить елемент недобросовісної поведінки відповідача. Відповідно до ст. 47 Конституції України держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Таким чином, відповідно до Конституції України обов`язком держави є безоплатне забезпечення житлом у державному житловому фонді та житловому фонді органів місцевого самоврядування громадян, які потребують соціального захисту, а не всіх громадян, які не мають житла чи потребують поліпшення житлових умов. Усі інші правовідносини, пов`язані з реалізацією права на житло, відбуваються у сфері цивільно-правових відносин. Тобто реалізація права на житло здійснюється громадянами України самостійно, без сприяння держави (крім випадків, встановлених законом), за рахунок власних коштів. Особа, яка втратила своє житло, може купити нове, орендувати житло, отримати службове житло чи місце у гуртожитку або притулку тощо. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення на підставі заяви особи, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення. Згідно ст. 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. У відповідності до ст. 42 ЦПК України, у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. Таким чином, рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення є достатньою правовою підставою для зняття особи з реєстрації проживання за цією адресою, а вимога позивача адресована не відповідачу, а третій особі щодо зобов`язання зняти осіб з реєстраційного обліку - виходить за межі процесуальних норм та не ґрунтуються на вимогах Закону. Посилання представників відповідача, крім основних заперечень по суті позову, на сплив строку позовної давності не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково. У відповідності до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Таким чином, з відповідача необхідно стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial