Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому зазначив, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], яка знаходиться в житловому будинку, приєднаному до централізованої системи опалення, отже користується наданими позивачем послугами, що вказує на наявність фактичних договірних відносин з приводу надання житлово-комунальних послуг. Відповідач вчасно не сплачує кошти за надані послуги у зв'язку з чим утворилась заборгованість, розмір якої становить з листопада 2015 року по листопад 2018 року, включно 20295,20 гривень. Рішенням суду просить стягнути з [PERSON] на користь комунального підприємства теплозабезпечення борг за послуги з теплопостачання у розмірі 20295,20 гривень. Одночасно просив стягнути понесені судові витрати по сплаті судового збору. 23.01.2019 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження та встановлено відповідачу строк для подачі відзиву на позов та подання письмових та електронних доказів щодо заперечення проти позову. У встановлений судом строк відповідач надала суду відзив на позов, в якому зазначила про часткове визнання позовних вимог, одночасно просила застосувати строк позовної давності. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що стверджується наявною в справі довідкою. Квартира знаходиться в багатоквартирному будинку. Вказане житлове приміщення забезпечується послугами централізованого опалення, відповідно до Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24.06.2004 року, Закону України "Про теплопостачання" від 02.06.2005 року та «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України№630 від 21.07.2005 року. За надані послуги відповідач не сплачує кошти, внаслідок чого, утворилася заборгованість, згідно особового рахунку, за період з 01.11.2015 року по 01.11.2018 року у сумі 20295,20 гривень. Згідно зі змістом ст.ст. 16, 19, 26 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" відносини у сфері житлово-комунальних послуг регулюються виключно на договірних засадах. Статтею 29 вказаного Закону передбачено надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку на підставі договору, що укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою особою. З матеріалів справи слідує, що договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання води сторонами не укладався. Однак, відповідно до п.1 ч.2 ст.3, п.3 ч.2 ст.21 вказаного Закону зобов'язання укласти договір на надання житлово-комунальних послуг покладено, як на виконавця, так і споживача. Позивачем було вчинено дії на користь відповідача у виді надання послуг, тому договір про надання послуг вважається фактично укладеним з моменту надання відповідачу таких послуг. Відсутність укладеного між сторонами у письмовій формі договору про надання послуг не є підставою виконавцю житлово-комунальних послуг не проводити нарахування оплати за послуги. Положеннями ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" встановлено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Згідно п.20 вищевказаних Правил плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. Згідно з п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 року, власник та наймач (орендар) квартири зобов'язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно ст.ст.67, 68, 162 ЖК України - плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач (власник) зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. З наданого позивачем розрахунку слідує, що борг в сумі 20295,20 гривень утворився за період з 01.11.2015 року по 01.11.2018 року. При цьому, з розрахунку слідує, що розмір заборгованості в сумі 15058, 55 гривень існував станом на 1.11.2015 року. Детальний розрахунок вказаної суми заборгованості не наведений. Також з розрахунку слідує, що відповідач сплачувала кошти за отримані послуги. В лютому 2018 року було сплачено 1659 гривень; у березні 2018 року - 1531,83 гривень; у квітні 2018 року - 1547,05 гривень; у травні 2018 року - 90,95 гривень; у червні 2018 року - 179,19 гривень; у липні 2018 року - 700 гривень; у серпні 2018 - 500 гривень; у жовтні 2018 року - 500 гривень та у листопаді 2018 року - 816,16 гривень, що в загальному розмірі становить 7524,18 гривень. Відповідач зробила заяву про застосування строку позовної давності. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки ( ст.257 ЦК України). Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов"язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ( ч.1 ст.261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у заінтересованої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. За приписами ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у п.11 постанови Пленуму №14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі". З матеріалів справи слідує, що позовна заява надійшла до суду 08.01.2019 року. Таким чином, позовні вимоги про стягнення заборгованості, яка існувала станом на 1.11.2015 року (15058, 55 грн.) та в період з 1.12.2015 року по 01.01.2016 року ( 1156, 79 грн.), що в загальній сумі становить 16215, 34 гривень задоволенню не підлягають, оскільки на час звернення до суду сплив строк позовної давності і стороною у справі зроблено заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності у спірних правовідносинах. Отже, виходячи з наявних в справі документів, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 11614, 23 гривні, виходячи з проведеного наступним чином розрахунку: 19138, 41 гривень (нарахована до сплати сума за період з 1.01.2016 року по 31.12.2018 року року ) - 7524, 18 гривень (сплачених відповідачем коштів за період з 1.02.2018 року по 31.12.2018 року) = 11614, 23 гривні. Враховуючи наведене, а також те, що відсутність між позивачем та відповідачем договору на надання послуг не може бути безумовною підставою для звільнення від оплати послуг, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову. Розподіл судових витрат у справі підлягає вирішенню в порядку ст.141ЦПК України.

Outcome: partial