Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який був ним в подальшому уточнений, у тому числі, щодо складу та процесуального статусу осіб, які беруть участь у справі (а.с.123, 124, 125-126). Остаточними позовними вимогами є: - визнати недійсним договір купівлі-продажу, який був укладений 19.10.2010р. між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] в реєстрі за №2640; - застосувати наслідки недійсності правочину; - визнати припиненим право власності та припинити державну реєстрацію таких прав [PERSON] на нежитлові приміщення 2-го поверху №1-:18, 20, 21, 22, 1 / 2 частину приміщення №1 загальною площею 657,0 кв.м в літ. «В-4», що розташовані за адресою: [ADDRESS]; - поновити право власності та державну реєстрацію таких прав за [PERSON] на нежитлові приміщення 2-го поверху №1-:18, 20, 21, 22, 1 - 2 частину приміщення №1 загальною площею 657,0 кв.м в літ. «В-4», що розташовані за адресою: [ADDRESS]; - витребувати у [PERSON] нерухоме майно - нежитлові приміщення 2-го поверху №1-:18, 20, 21, 22, 1 / 2 частину приміщення №1 загальною площею 657,0 кв.м в літ. «В-4», що розташовані за адресою: [ADDRESS], та повернути у власність [PERSON]; - зобов'язати приватного нотаріуса ХМНО [PERSON] зареєструвати у Державному реєстрі прав записи про реєстрацію накладення заборони відчуження вищевказаного нерухомого майна з вказівкою параметрів первинного запису, які існували до моменту укладення договору купівлі-продажу, укладений 19.10.2010р. між [PERSON] та [PERSON] та зареєстрований у реєстрі під №2640, на підставі нотаріально посвідченого договору іпотеки №010-2/07/1-772/1-07 від 27.06.2007р. та наступної іпотеки №07-01-74/1-08 від 09.04.2008р. Позов обґрунтований тим, що 27.06.2007р. між позивачем та співвідповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №010-2/07/1-772-07. На виконання зобов'язань позичальника за цим кредитним договором його сторони уклали договір іпотеки №010-2/07/1-772/1-07 від 27.06.2007р., об'єктом якого є вищевказане нерухоме майно. Крім того, 09.04.2008р. між тими ж сторонами була укладена Генеральна кредитна угода №07-01-74-08, відповідно до якої був укладений кредитний договір №010-2/07-01-0335-08 від 09.04.2008р. На виконання зобов'язань позичальника за цією Генеральною угодою та кредитним договором від 09.04.2008р. їх сторони уклали договір наступної іпотеки №07-01-74/1-08 від 09.04.2008р., об'єктом якого також є спірні нежитлові приміщення. Кредитні зобов'язання позичальником [PERSON] не виконуються належним чином. Постановою господарського суду Харківської області від 02.09.2010р. фізична особа - підприємець [PERSON] був визнаний банкрутом, було відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатора - арбітражного керуючого Оскаленка Д.П. У межах процедури банкрутства було знято арешти та заборони з іпотечного майна банкрута, 19.10.2010р. ліквідатор здійснив відчуження спірного майна співвідповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] 20.06.2013р. постановою Харківського апеляційного господарського суду, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 03.09.2013р., провадження у справі про банкрутство ФОП [PERSON] було припинено як таке, що було порушене безпідставно. Позивач вважає, що оскільки він не надавав згоди на відчуження спірного майна, а справа про банкрутство ФОП [PERSON] була порушена безпідставно, то спірне майно набуте [PERSON] без достатньою правової підстави, і у даному випадку наявні підстави для визнання недійсним вказаного договору купівлі-продажу від 19.10.2010р. та приведення сторін цього правочину у первісний стан. У судовому засіданні представники позивача Горлач О.С. і Тітаренко І.А. підтримали позов з урахуванням уточнень, підтвердили ті обставини, які викладені у позовній заяві та пояснили, що вважають, що спірний договір купівлі-продажу порушує права позивача як іпотекодержателя, оскільки він не надавав своєї згоди на укладення цього правочину, а спірне нерухоме майно, передане йому в іпотеку позичальником [PERSON], має бути повернуто останньому. На переконання представників позивача, постанова господарського суду Харківської області про визнання боржника банкрутом не передбачена законом як підстава для зняття заборони з іпотечного майна. Тому порушені права позивача мають бути відновлені у ті способи, які передбачені ст.16 ЦК України, та які містяться у позовних вимогах. Співвідповідач [PERSON], щодо забезпечення явки якого суд неодноразово вживав передбачені законом заходи, не з'явився в судове засідання з невідомих суду причин. Співвідповідач [PERSON], якого суд також неодноразово повідомляв про час та місце слухання справи, не з'явився в судове засідання, не повідомивши про причини неявки. Але раніше він подав до суду письмові заперечення на позов, а також заяву про застосування позовної давності. Представник співвідповідача - приватного нотаріуса ХМНО [PERSON] - [PERSON] заперечував проти позову в частині позовних вимог, які пред'явлені до нотаріуса, пояснивши, що вважає їх безпідставними, оскільки зняття заборони зі спірного нерухомого майна було здійснено у межах процедури банкрутства за правилами ч.1 ст.23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Тому, коли ліквідатор звернувся до нотаріуса з відповідною постановою господарського суду, яка згідно зі ст.124 Конституції України є обов'язковим для виконання судовим рішенням, нотаріус не мала права безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. При цьому провадження у справі про банкрутство ФОП [PERSON] було припинено лише через 32 місяці з часу скасування нотаріусом арештів спірного майна. Відповідно до вимог чинного на цей час законодавства заборона відчуження майна може бути накладена лише при посвідченні договору застави чи договору про внесення змін до договору застави, і нотаріус має право накласти заборону на відчуження об'єкта іпотеки лише за заявою іпотекодержателя одночасно з посвідченням договору про іпотеку. Оскільки ж державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії проводиться одночасно з вчиненням такої дії (згідно з ч.9 ст.15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), то немає правових підстав для зобов'язання нотаріуса зареєструвати у Державному реєстрі записи про реєстрацію накладення заборони відчуження майна з вказівкою параметрів первинного запису, які існували до моменту укладення спірного договору. З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 27.06.2007р. між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] був укладений кредитний договір №010-2/07/1-772-07, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 259'263 долара США на придбання нерухомого майна з відсоткової ставкою 12% річних та строком повернення до 27.06.2017р. (а.с.13-23). 17.12.2008р. додатковим договором №1 до вказаного кредитного договору були внесені зміни щодо графіку погашення кредитної заборгованості (а.с.23а-25). На виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором №010-2/07/1-772-07 від 27.06.2007р. його сторони уклали договір іпотеки №010-2/07/1-772/1-07 від 27.06.2007р., об'єктом якого є нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення 2-го поверху №1-:-18, 20, 21, 22, 1 / 2 частину приміщення №1 загальною площею 657,0 кв.м в літ. «В-4», що розташовані за адресою: [ADDRESS] та належать іпотекодавцю [PERSON] на праві приватної власності (а.с.42-45). Договором №1 від 09.04.2008р. до договору іпотеки від 27.06.207р. були внесені зміни стосовно заставної вартості об'єкта іпотеки (а.с.46). Крім того, 09.04.2008р. між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та фізичною особою - підприємцем [PERSON] була укладена Генеральна кредитна угода №07-01-74-08, предметом якої є надання кредитором позичальнику кредитних коштів в порядку та на умовах, визначених у кредитних договорах, укладених у відповідності до цієї угоди, з загальним розміром позичковою заборгованості позичальника за наданими кредитами не більше 400'000 доларів США, строком дії до 09.04.2018р. (а.с.8-12). 09.04.2008р. відповідно до цієї угоди між її сторонами був укладений кредитний договір №010-2/07-01-0335-08, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 400'000 доларів США на проведення ремонту нерухомого майна з відсоткової ставкою 14,5% річних та строком повернення до 09.04.2018р. (а.с.26-38). 17.12.2008р. додатковим договором №1 до вказаного кредитного договору були внесені зміни щодо графіку погашення кредитної заборгованості (а.с.41). На виконання зобов'язань позичальника за вказаними Генеральною угодою та кредитним договором від 09.04.2008р. між банком та [PERSON] було укладено договір наступної іпотеки №07-01-74/1-08 від 09.04.2008р., об'єктом якого також є спірні нежитлові приміщення (а.с.47-52). Згідно з копіями розрахунків заборгованості станом на 17.01.2014р. співвідповідач [PERSON] мав перед позивачем непогашену прострочену заборгованість за кредитним договором №010-2/07-01-0335-08 від 09.04.2008р. у розмірі 200'316,50 доларів США, що дорівнювало 1'601'129,78 грн., а за кредитним договором №010-2/07/1-772-0від 27.06.2007р. - у розмірі 202'421,70 доларів США, що дорівнювало 1'617'956,65 грн. (а.с.68, 69). 02.09.2010р. господарський суд Харківської області виніс постанову у справі №Б-50/136-10, якою визнав банкрутом фізичну особу - підприємця [PERSON], відкрив ліквідаційну процедуру, скасував арешти, накладені на майно боржника (у тому числі податкову заставу) та інші обмеження щодо розпорядження майном боржника, призначив ліквідатором - арбітражного керуючого Оскаленка Дмитра Петровича та зобов'язав його у строк до 02.03.2011р. виконати ліквідаційну процедуру (а.с.57-61). У біржовому віснику «Правопорядок» за 17.09.2010р. №17-1 (25) було розміщено повідомлення про проведення 19.10.2010р. о 09-00 год. Товарною біржею «Правопорядок» аукціону з продажу спірного майна, яке належало банкруту ФОП [PERSON] (а.с.121). Як вбачається з копії протоколу №1 проведення аукціону 19.10.2010р. на Товарній біржі «Правопорядок» за результатами проведених торгів, об'єктом яких було спірне нерухоме майно, їх переможцем став [PERSON] (а.с.56). На підставі вказаних результатів аукціону 19.10.2010р. між ліквідатором банкрута - ФОП [PERSON] - Оскаленком Д.П. та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу спірних приміщень, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] (а.с.53-55). 20.06.2013р. Харківський апеляційний господарський суд за результатами розгляду апеляційної скарги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» припинив провадження у справі про банкрутство ФОП [PERSON] (а.с.62-67). При цьому суд прийняв таке рішення з мотивів неправомірності порушення справи про банкрутство. Відповідно до статті 9 Закону України "Про іпотеку" іптекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом, однак він не має права без згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужувати предмет іпотеки. Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним (частина третя статті 12 Закону України "Про іпотеку"). У справі, яка переглядається, спірне майно, що було предметом іпотеки за договорами застави та іпотеки, укладеними між боржником та банком, відчужене в процесі ліквідаційної процедури боржника. Умови та порядок відновлення платоспроможності суб'єкта підприємницької діяльності - боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури, повного або часткового задоволення вимог кредиторів установлює Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Відчуження майна, переданого в іпотеку, під час проведення ліквідаційної процедури здійснюється в порядку, визначеному цим Законом. Згідно зі статтею 5 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України. З дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури скасовується арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, чи інші обмеження щодо розпорядження майном такого боржника (пункт 6 частини першої статті 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин). При цьому згоди іпотекодержателя на відчуження предмета іпотеки за договором, що укладається під час ліквідаційної процедури боржника, яка здійснюється в межах справи про банкрутство, положеннями Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) не передбачено. В судовому засіданні встановлено, що спірне майно було відчужене в період ліквідаційної процедури боржника, проте постановою Харківського апеляційного господарського суду від 20.06.2013р. припинено провадження у справі про банкрутство ФОП [PERSON] Згідно із частиною другою статті 16, статтею 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Положення частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Разом із тим віндикація як спосіб захисту права власності застосовується, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належним йому майном. Отже, право на звернення до суду з вимогою про витребування майна від набувача має власник цього майна. Судом встановлено, що позивач - ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" не є власником спірного нерухомого майна. Крім того, частиною другою статті 388 ЦК України передбачено, що майно не може бути витребувано від набувача, якщо воно було продане у порядку, установленому для виконання судових рішень. Така правова позиція Верховного Суду України міститься у постанові від 26.06.2013р. у справі за № 6-58 цс 13. Таким чином немає правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору, застосування наслідків недійсності правочину та витребування майна. Тому відсутні підстави для задоволенні решти позовних вимог. При цьому суд звертає увагу, що відповідно до ст.6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» питання державної реєстрації речових прав на нерухоме майно не входить до юрисдикції суду, а відносяться до компетенції органу державної реєстрації прав, утвореного Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку. У разі ж наявності спору з приводу реалізації таких повноважень між суб'єктом речового права на нерухоме майно чи іншою заінтересованою особою та цим органом, то за правилами статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України такі справи розглядаються судами адміністративної юрисдикції. Що стосується заяви співвідповідача [PERSON] про застосування позовної давності до позовних вимог, то підстав для цього суд не вбачає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed