Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-19 00:00:00

В лютому 2019 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача: ДО ? Українське агентство з авторських та суміжних прав ?, третя особа: виконуючий обов?язки генерального директора ДО ? Українське агентство з авторських та суміжних прав ?, в якому просив суд: поновити [PERSON] на посаді директора з колективного управління ДО ? Українське агентство з авторських та суміжних прав ?; стягнути з ДО ? Українське агентство з авторських та суміжних прав ? на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу; стягнути з ДО ? Українське агентство з авторських та суміжних прав ? на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 50 000, 00 грн.; стягнути з ДО ? Українське агентство з авторських та суміжних прав ? на користь [PERSON] понесені витрати на правничу допомогу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з починаючи з 2016 року по 28 грудня 2018 року він працював на посаді директора колективного управління ДО ? Українське агентство з авторських та суміжних прав ?. Наказом № 195/05 від 28 грудня 2018 року його було звільнено з займаної посади на підставі п.3 ст.40 КЗпП України. На думку позивача, його звільнення проведено з порушенням норм КЗпП України, оскільки, він ( [PERSON] ) в період часу з 27 грудня 2018 року по 10 січня 2019 року перебував на лікарняному. Його звільнення відбулося з порушенням, в період тимчасової непрацездатності. А тому, він змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права. В судовому засіданні представник позивача на задоволенні позовних вимог наполягав в повному обсязі, з підстав, викладених у позові. Представник відповідача направив письмовий відзив на позов та в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечував посилаючись на те, що відповідачу не було відомо про перебування [PERSON] на лікарняному в період часу з 27 грудня 2018 року по 10 січня 2019 року. Крім того, є незрозумілим, яким чином можливе оформлення листка непрацездатності саме з 27 грудня 2018 року, так як в цей день [PERSON] перебував на робочому місці з 09 - 00 год. до 18 - 00 год. 28 грудня 2018 року [PERSON] жодним чином не повідомив відповідача про свою відсутність на робочому місці та про наявність листка непрацездатності у зв`язку з чим, організацією було складено акт про відсутність [PERSON] на робочому місці та видано Наказ № 195/05 про звільнення [PERSON] з посади директора з колективного управління ДО ?Українське агентство з авторських та суміжних прав ? на підставі п.3 ст.40 КЗпП України, з підстав: Наказ від 05 грудня 2018 року № 185/05 про притягнення до дисциплінарної відповідальності; Наказ від 18 грудня 2018 року № 191/05 про притягнення до дисциплінарної відповідальності. Про наявність лікарняного листка у [PERSON] відповідачу стало відомо лише після отримання позовної заяви. Також, представник відповідача зазначив, що наявний у [PERSON] листок непрацездатності взагалі викликає сумнів, так як останній, в період часу з 28 грудня 2018 року по 10 січня 2019 року збирався закордон на відпочинок. Крім того, представник відповідача звернув увагу суду на той факт, що кваліфікація здібностей [PERSON] не відповідає вимогам посади, яку він обіймав. Третя особа в судове засідання не з?явилась; про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином; причини неявки суду не сповістила; заяв про розгляд справи за відсутності чи оголошення по справі перерви до суду не надіслала, як і не направила свого представника для прийняття участі у розгляді справи. Суд, заслухав пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення ( п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України ). Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, Наказом №29/05 від 05 лютого 2016 року [PERSON] призначено на посаду виконуючого обовя?зки директора з колективного управління з 05 лютого 2016 року, з посадовим окладом згідно штатного розпису. Згідно копії листка непрацездатності Серія АДХ №455244 , виданого Комунальним некомерційним підприємством ? Центр первинної медико - санітарної допомоги №2 ? Голосіївського району м. Києва, [PERSON] звільнено від роботи режим - амбулаторний, з 27 грудня 2018 року до 09 січня 2019 року, приступити до роботи 11 січня 2019 року ( а.с.14 ). Наказом № 195/05 від 28 грудня 2018 року, [PERSON] звільнено з посади директора з колективного управління 28 грудня 2018 року на підставі п.3 ст.40 КЗпП України. Зобов?язано директора з колективного управління [PERSON] у строк до кінця робочого дня 28 грудня 2018 року звільнити робоче місце та передати в.о. генерального директора [PERSON] всі документи, що пов?язані з виконанням його трудових обов?язків. Бухгалтерію виплатити компенсацію за 55 днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 25 грудня 2016 року по 24 грудня 2017 року ( 24к.д. ); 25 грудня 2017 року по 24 грудня 2018 року ( 31 к.д. ) (а.с.12 ). Підставою для видачі вищезазначеного наказу зазначено: Наказ від 05 грудня 2018 року №185/05 про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] ; Наказ від 18 грудня 2018 року №191/05 про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] . Оскільки, [PERSON] 28 грудня 2018 року був відсутній на робочому місці, комісією в складі 5-ти осіб було складено акт №1045 про відсутність на роботі [PERSON] , директора з колективного управління ДО ? УААСП ?, відповідно до якого, останній, 28 грудня 2018 року був відсутній з 09-00 год. до 16-30 год. на робочому місці. Жодних документів та/або повідомлень ( лікарняних листів, довідок, заяв тощо ) про поважність причини відсутності від [PERSON] не надходило. На телефонні дзвінки [PERSON] , протягом робочого дня 28 грудня 2018 року в період з 09-00 год. до 16-30 год. не відповідає або його телефонний номер знаходиться поза зоною досяжності ( а.с.37 ). В цей же день, 28 грудня 2018 року на адресу [PERSON] відповідачем, поштовою кореспонденцією, було направлено повідомлення про звільнення №01/2955, відповідно до якого останнього було повідомлено, що відповідно до Наказу від 28 грудня 2018 року №195/05 [PERSON] звільнено із займаної посади 28 грудна 2018 року. Наказ про звільнення від 28 грудня 2018 року було долучено до вищезазначеного повідомлення в якості додатку. В підтвердження направлення [PERSON] повідомлення про звільнення в якості доказу було долучено копію фіскального чеку від 28 грудня 20178 року та опис ( а.с.132-134 ). В судовому засіданні представник відповідача зазначав, що [PERSON] було звільнено у зв?язку із невиконанням покладених на нього обов?язків, а також у зв?язку із невідповідністю кваліфікаційним здібностям відповідно до посади, які він обіймав. Наказом №185/05 від 05 грудня 2018 року [PERSON] було притягнуто до дисциплінарної відповідальності, відповідно до якого [PERSON] було оголошено догану за порушення наказів ( розпорядження ) в.о. генерального директора ДО ? УААСП ? та допущення втрати документів, які були йому ввірені ( а.с.49 ). Наказом №191/05 від 18 грудня 2018 року [PERSON] було притягнуто до дисциплінарної відповідальності, відповідно до якого [PERSON] було оголошено догану за невиконання Наказу №28/04 ? Про надання звіту за 2018 рік ? ( а.с.50 ). Відповідно до п.1 ч.1 ст.147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення ( ч.2 ст. 149 КЗпП України ). Як вбачається із вищезазначеного Наказу від 28 грудня 2018 року про звільнення [PERSON] , підставою для звільнення ( зазначено в самому наказі ) слугували Накази: №185/05 від 05 грудня 2018 року та №191/05 від 18 грудня 2018 року про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності [PERSON] . Однак, з вищезазначеним погодитись неможливо, так як за кожне порушення може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення - догана або звільнення. Доказів, які б свідчили про вчинення [PERSON] 28 грудня 2018 року нового дисциплінарного проступку, передбаченого п.3 ст. 40 КЗпП України, з боку відповідача суду надано не було, як і не було встановлено під час розгляду справи. Акт від 28 грудня 2018 року про відсутність [PERSON] на робочому місці 28 грудня 2018 року протягом робочого дня є не підставою для його звільнення, оскільки не підпадає під диспозицію п.3 ст.40 КЗпП України. Звертаючись до суду з вищезазначеним позовом [PERSON] наголошував, що його звільнення було проведено з порушенням, а саме під час його непрацездатності, відповідно до п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України, який не надає роботодавцю права здійснити звільнення працівника в період його непрацездатності. Згідно п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 " Про практику застосування судами законодавства про оплату праці " правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП ) стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність. В судовому засіданні представник відповідача наголошував, що позивачем було надано недостовірний листок непрацездатності, так як останні у період часу з 28 грудня 2018 року по 10 січня 2019 року знаходився за кордоном на відпочинку. Вказані обставини не знайшли свого підтвердження. Як вбачається із відповіді Державної прикордонної служби України №0.184-28963/15-19-Вих від 09 серпня 2019 року, [PERSON] здійснив виліт за маршрутом Київ - Рига 28 грудня 2018 року о 08-30 год., однак, в цей же день, 28 грудня 2018 року о 20-29 год. було здійснено в?їзд до України ( маршрут Стамбул - Київ ) ( а.с.169 ). Із відповіді Комунального некомерційного підприємства ? Центр первинної медико - санітарної допомоги №2? Голосіївського району м. Києва від 19 листопада 2019 року за №0520-1842 вбачається, що 02 жовтня 2018 року [PERSON] уклав Декларацію на медичне обслуговування з лікарем загальної практики - сімейним лікарем амбулаторії загальної практики сімейної медицини - [PERSON] . Дійсно, [PERSON] з 27 грудня 2018 року по 10 січня 2019 року було видано листок непрацездатності Серія АДХ № 455244 . Крім того, зазначено, що 27 грудня 2018 року, 29 грудня 2018 року, 03 січня 2019 року, 08 січня 2019 року та 10 січня 2019 року [PERSON] був особисто на прийомі у лікаря (а.с.204). Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП України). За таких обставин, суд прийшов до висновку, що звільнення позивача з займаної посади за п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України відбулося з порушення трудового законодавства, а тому, [PERSON] підлягає поновленню на роботі. Оскільки, звільнення [PERSON] з роботи судом визнано незаконним, а тому, він підлягає поновленню на роботі на посаді директора з колективного управління ДО ? УААСП ? з 28 грудня 2018 року. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 " Про практику застосування судами законодавства про оплату праці ", задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Середній заробіток розраховується відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року " Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати ". Відповідно до п.3 зазначеної Постанови - в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Згідно довідки, виданої ДО ? УААСП ? від 29 березня 2019 року за № 05/528, середньоденна заробітна плата [PERSON] за 1 робочий день складає - 1 957, 76 грн. (а.с.63). Таким чином, з урахуванням викладеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28 грудня 2018 року по 20 березня 2020 року, що складає 601 032, 32 грн. ( грудень 2018 року - 2 дні, січень 2019 року - 21 день, лютий 2019 року - 20 днів, березень 2019 року - 20 днів, квітень 2019 року 21 день, травень 2019 року - 21 день, червень 2019 року - 18 днів, липень 2019 року - 23 дні, серпень 2019 року - 21 день, вересень 2019 року - 21 день, жовтень 2019 року - 22 дні, листопада 2019 року - 21 день, грудень 2019 року - 21 день, січень 2020 року 21 день, лютий 2020 року - 20 днів, березень 2020 року 14 днів - всього - 307 днів х 1 957, 76 грн. = 601 032, 32 грн. ), без утримання відповідних податків й інших обов`язкових платежів. Однак, під час розгляду справи, судом також встановлено, що [PERSON] отримував заробіток за новим місцем роботи в Громадській організації ? Українська агенція з авторських та суміжних прав ?, розмір якого за період: ІІІ, ІV квартали 2019 року та І квартал 2020 року складає - 422 874, 67 грн., без врахування відповідних податків й інших обов?язкових платежів. Як зазначено в абзаці 2 пункту 32 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 1992 року " Про практику розгляду судами трудових спорів ", при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. Таким чином, з ДО ? УААСП ? на користь позивача підлягає стягненню сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 178 157, 65 грн. ( 601 032, 32 грн. (середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28 грудня 2018 року по 20 березня 2020 року - 422 874, 67 грн. ( заробіток за новим місцем роботи ) = 178 157, 65 грн., без врахування відповідних податків й інших обов?язкових платежів. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв?язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 9, 13 Постанови " Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди " за № 4 від 31.03.1995 року, згідно з якими розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації. Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення моральної шкоди у розмірі 50 000, 00 грн., то вони підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно постанови Верховного Суду від 30 травня 2018р. у справі № 461/6803/16-ц, судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин ( незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо ), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної ( немайнової ) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Позивач зазначає, що його звільнення відобразилось на його моральному стані. Він не мав можливості повноцінно підтримувати нормальні життєві зв`язки та був змушений застосовувати додаткові зусилля для відновлення свого порушеного становища, йому були заподіяні душевні страждання, стрес, відчуття постійної тривоги та неспокою. Суд враховує, що лише сам факт порушення трудового законодавства вже є підставою на відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Звільнення позивача під час його непрацездатності є обставиною, що свідчить про наявність вимушених змін у життєвих стосунках працівника і такі дії є втручанням у право на майно (грошові кошти) що є підставою для відшкодування моральної шкоди. А тому, суд прийшов до висновку, про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000, 00 грн., виходячи з принципів розумності та співмірності. Відповідно до ст. 59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (ч.1 ст.15 ЦПК України). До витрат, пов?язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.132 КАС України) Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 134 ЦПК України, витрати, пов?язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами, за винятком витрат суб?єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов?язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов?язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення, за рахунок іншої сторони. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16. Згідно з положеннями статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов?язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов?язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. Як вбачається із матеріалів справи, вони не містять договору про надання правової допомоги, який й би був підписаний між позивачем та його адвокатом. Крім того, матеріали справи не містять акту прийому-передачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги, який й би свідчив про надані послуги ( детальний опис, кількість годин витрачених на певну роботу, належні докази проведеної оплати за надані послуги ). До матеріалів справи було додано копію рахунку №01/02 від 11 лютого 2019 року, однак, доказів, які б свідчили про належну його оплату з боку [PERSON] суду надано не було. Крім того, стороною позивача було додано копію рахунку №01/05 від 22 травня 2019 року, квитанція про проведення оплати відповідно до даного рахунку та банківська виписка, однак, дані докази судом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони подані одночасно із заявою про збільшення позовних вимог, яка, відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 20 березня 2020 року прийнята до розгляду не була. З урахуванням вищезазначеного, суд прийшов до висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в частині стягнення витрат понесених ним на правничу допомогу. Згідно п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, ч. 5 ст. 235 КЗпП України, суд допускає до негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі позивача та виплати йому заробітної плати за один місяць (без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів). Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 599, 98 грн. ( 1 831, 58 грн. - судовий збір за позовні вимоги майнового характеру, 768, 40 грн. + судовий збір за позовні вимоги немайнового характеру = 2 599, 98 грн.). На підставі викладеного та

Outcome: partial