Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про стягнення вартості безпідставно набутого майна з тих підстав, що як стверджує, в лютому 2013 року відповідачі отримали від нього 10.5 т насіння соняшника і не розрахувалися з ним. Цей факт підтверджується їхніми показаннями в кримінальному провадженні № 12013010090000742 від 10.07.2013 року. Факт заволодіння відповідачами його майном не заперечується ними та доведено слідством. За змістом статті 1212 ЦК України, що регулює набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, вбачається, що безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілої) без достатньої правової підстави. Під відсутністю правової підстави розуміється перехід майна від однієї особи до іншої, який або не грунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, який не укладав відповідач умисно для власного збагачення. Відповідачі не повертають йому ні насіння соняшнику, ні його вартості. Тому він просить стягнути з них вартість цього насіння в розмірі 97650 гривень. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] уточнили позовні вимоги, просять стягнути з відповідачів вартість безпідставно набутого ними майна 10500 кг насіння соняшнику, вартість котрого на час розгляду справи становить 10500 грн. за одну тонну 110\~250 гривень і понесені судові витрати по сплаті судового збору та витрат на правову допомогу. Відповідачка [PERSON] надала суду письмові заперечення проти позову, згідно з якими провадження в справі про стягнення з неї 97650 грн. підлягає закриттю за п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України, оскільки Вінницьким міським судом Вінницької області 18.02.2016 року винесено рішення по цивільній справі № 127/11619/15-ц, яке набрало законної сили 01.03.2016 p., яким позивачу відмовлено про стягнення з неї 97650 грн. за отримані 10500 кг насіння соняшника. Окрім того, позивач обґрунтовує підстави своїх позовних вимог виключно поясненнями, копіями протоколів допиту свідків в закритому кримінальному провадженні та постановою слідчого про закриття кримінального провадження. Пояснення представника позивача щодо фактичних обставин справи не мають самостійного значення та не можуть бути джерелом доказів. Натомість вона, відповідач по справі, заперечує отримання від [PERSON] 10500 кг насіння соняшника, заперечує укладення будь-яких договорів купівлі-продажу з позивачем [PERSON], заперечує прийняття від нього у свою власність будь-якого товару на підставі договору купівлі-продажу чи будь-якого іншого правочину, який передбачав би перехід права власності на товар (в даному випадку зерно насіння соняшника). В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежні та недопустимі докази. Тому просить в задоволенні позову [PERSON] відмовити повністю. Відповідачі [PERSON], [PERSON]Н та представник відповідачки [PERSON] адвокат [PERSON] в судове засіданні більше двох раз поспіль не зявилися, а тому на підставі ч.4 ст. 169 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних і доказів. Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що в лютому 2013 року відповідачка [PERSON] придбала у позивача [PERSON] десять тисяч пятсот кілограм насіння соняшника без будь-яких передбачених законом правових підстав. Цей факт підтверджується постановою слідчого СВ Бершадського РВ УМВС України у Вінницькій області про закриття кримінального провадження від 27.09.2014 року, згідно з якою в ході досудового розслідування встановлено, що у лютому 2013 року у [PERSON] вдома знаходилась велика кількість насіння соняшника, яке він зібрав з паїв. У цьому ж місяці 2013 року до нього приїхав його односельчанин [PERSON], який також займається вирощуванням сільськогосподарських культур та повідомив йому, що може продати вказане насіння його сестрі [PERSON], яка проживає у м. Вінниця та скуповує насіння. Окрім цього він повідомив, що з м. Вінниця має приїхати грузовий автомобіль, який має забирати насіння і в інших людей з с. Поташня. Він погодився та цього ж дня до нього приїхав вантажний автомобіль «Камаз» з невідомим водієм, йому відповідно залишили автомобіль, щоб він погрузив насіння соняшника, а причеп перед цим залишили у [PERSON], щоб той також загрузив своє зерно. Він запросив жителів с. Поташня, щоб допомогли погрузити зерно, серед них були [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та інші. Після цього автомобіль «Камаз» поїхав до [PERSON] та забрав у нього причеп з зерном та вони поїхали зважувати зерно на колишній «Цукровий завод» м. Бершадь на вагу, яка досі працює. Під час зважування також був присутній [PERSON]. Зваживши зерно, його вага склала 10 500 кг, ціна за тону на той час була біля 4 250 грн., тому [PERSON] мала повернути кошти в сумі біля 45000 грн. [PERSON] сказав, що гроші будуть через два - три дні. Через кілька днів він та [PERSON] звернулися до [PERSON] з питанням, коли повернуть гроші. Спочатку він сказав, що через кілька днів його сестра передасть гроші, так було кілька разів, після чого повідомив, що вона по телефону сказала, що гроші віддасть через місяць. У квітні місяці, коли минув домовлений період, гроші так і не повернули. Коли він прийшов до [PERSON], той сказав, що навіть не знає, що відповісти та щоб він сам вже телефонував до [PERSON]. Така сама ситуація склалась і з [PERSON], оскільки з іншими людьми [PERSON] розрахувалась. Вони телефонували до неї на мобільний телефон, однак вона не підіймала слухавку, тому наприкінці квітня 2013 року вони поїхали до неї додому в м.Вінниця та разом з ними поїхав [PERSON], який показав адресу, де вона проживає. Приїхавши до неї, вона повідомила, що не відмовляється повернути кошти, просто у неї зараз складне становище, їй потрібні кошти і через дві неділі, максимум через три, вона поверне кошти. Однак до цього часу кошти не повернула та на телефонні дзвінки не відповідає. Також [PERSON] повідомив, що перед цим весною 2012 року він вже мав справу з [PERSON] та продавав їй насіння соняшника, яке зібрав з врожаю 2011 року. Тоді все пройшло нормально та всі кошти вона повернула, чому так трапилось на цей раз не відомо. В ході допиту [PERSON], [PERSON], [PERSON], останні підтвердили факт продажу насіння [PERSON] у той же самий час, що і [PERSON], однак кошти за продане насіння [PERSON] їм повністю повернула. Допитаний в якості свідка [PERSON] надав аналогічні до показань [PERSON] показання та повідомив, що також продавав насіння [PERSON] разом з [PERSON] і кошти вона йому не повернула. Допитаний в якості свідка брат [PERSON] [PERSON] підтвердив факт продажу зерна [PERSON] [PERSON] та також повідомив, що дійсно в обумовлений час [PERSON]Н не повернула кошти [PERSON] та [PERSON] у зв'язку з чим останні змушені були їхати разом з ним до неї у м. Вінниця. Допитана в якості свідка [PERSON] повідомила, що наприкінці лютого 2014 року до неї зателефонував її брат [PERSON] та повідомив, що у с. Поташня є особи, які займаються вирощуванням с/г культур та бажають продати зерно соняшника. Оскільки вона займається реалізацією насіння соняшника, вона погодилась придбати зерно та сказала, що згодом пришле автомобіль «Камаз» з водієм, який здійснить загрузку вказаного зерна. В кого саме необхідно було забрати зерно, вона не знала. Спочатку автомобіль приїхав та загрузив зерно у деяких людей. Згодом її брат знову зателефонував до неї та повідомив, що необхідно було забрати зерно у ще двох людей, оскільки за перший раз вони продати його не встигли. Вона сказала брату, що їй вже не потрібно зерно і вона може його не продати потім, але він її попросив допомогти вказаним людям, тому вона погодилась. Згодом вона знову відправила автомобіль «Камаз» у с. Поташня і вказаний автомобіль був з причепом. Загалом в цей раз загрузили біля 7 тонн зерна у одного чоловіка на автомобіль та біля 10 тонн на причеп. Розрахуватись з ними вона мала згодом, коли реалізує вказане зерно. З особами, у яких вона купувала зерно перший раз, вона розрахувалась відразу, а з цими, у яких придбала другий раз, як їй стало відомо [PERSON] та [PERSON], вона розрахуватись так і не змогла, оскільки їй ще не повернули кошти за їх зерно. Десь у червні 2014 року вона повернула 20 000 гривень [PERSON], і інші кошти віддасть згодом, коли розрахуються з нею. З [PERSON] вона також ще не розраховувалась та також поверне йому кошти згодом, коли розрахуються з нею. Будь-якої мети заволодіти шахрайським шляхом вказаним зерном у неї не було та з цими особами вона не розрахувалась лише у зв'язку з тим, що їй кошти також не повернули. Також вона наголосила, що спочатку коли її брат звернувся з проханням придбати зерно ще і у [PERSON] та [PERSON], вона сказала, що зерна їй вже не потрібно, однак послухала його через те, що він її попросив. Якби [PERSON] та [PERSON] продали зерно в перший раз разом з усіма, то таких би проблем не виникло, а оскільки за їх зерно їй кошти також не повернули, то змоги повернути їм кошти у повній мірі вона на даний час не має. Згодом кошти, які вона їм винна за реалізацію зерна, вона обов'язково поверне. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18.02.2016 року, згідно з яким встановлено, що у лютому 2013 року за усним договором [PERSON] продав [PERSON] насіння соняшника за ціною 4500 грн. в кількості 10500 кг. Оплату за товар [PERSON] зобовязалась провести через тиждень після відвантаження насіння. Оскільки між сторонами не був укладений письмовий договір про купівлю соняшника, позивачу [PERSON] в задоволенні позову про стягнення грошової суми по договору купівлі-продажу було відмовлено. Згідно з показаннями свідків [PERSON], [PERSON], вони знають, що у [PERSON] є земля (паї), з яких він зібрав насіння соняшника та продав його [PERSON] Насіння соняшника скуповувала [PERSON], а її брат [PERSON] діяв від її імені. Вони допомагали [PERSON] повантажити на автомобіль "Камаз" насіння соняшника. Скільки точно було кілограм вони не знають, так як на зважування в м. Бершадь вони не їздили, проте було близько 10 тонн, так як автомобіль "Камаз" вони загрузили повний. Їм відомо, що зі [PERSON] за його соняшник [PERSON] та [PERSON] не розрахувались. Згідно показань свідка [PERSON], він в лютому 2013 року завантажив причіп від «Камаза» насінням соняшника, а [PERSON] завантажив «Камаз» насінням соняшника. У нього було близько 7500 кг, а у [PERSON] - 10500 кг. [PERSON] не було, всім керував її брат [PERSON] Йому відомо, що зі [PERSON] [PERSON] за отримане у нього насіння соняшника не розрахувалась. Згідно показань свідка [PERSON], він також здавав насіння соняшника [PERSON] Він здавав одного дня, а [PERSON] та [PERSON] здавали наступного дня. З ним [PERSON] розрахувався, а зі [PERSON] ні. З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Даних про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання обєктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Відповідно до ст.1213 цього Кодексу набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Оскільки відповідачка [PERSON] у лютому 2013 року без законних на те підстав набула за рахунок позивача [PERSON] десять тисяч пятсот кілограм насіння соняшника, на час розгляду справи його повернути неможливо, оскільки [PERSON] його реалізувала, з відповідачки підлягає стягненню на користь позивача його вартість на час розгляду справи в суді в розмірі сто десять тисяч двісті пятдесят гривень. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. Щодо заперечень відповідачки [PERSON] щодо недопустимості та неналежності доказів, наданих позивачем, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст.ст. 57, 58, 59, 60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. При вирішенні даного цивільно-правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004. Позов у частині стягнення вартості безпідставно набутого майна з відповідача [PERSON] задоволенню не підлягає, оскільки в судовому засіданні встановлено, що майна за рахунок позивача [PERSON] він не набував. Тому позов у цій частині є безпідставним, незаконним та необгрунтованим. Згідно ст. 79 ч.1 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. У відповідності до ст. 79 ч.3 п.2 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Згідно ст. 88 ч.1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню 976 грн. 50 коп. судових витрат по сплаті судового збору та 8000 грн. витрат по оплаті правової допомоги. Крім того, судом встановлено, що за подання позовної заяви з ціною позову у 110250 грн. позивачем було сплачено 976,50 грн. судового збору, тому недоплачена сума судового збору в розмірі 126 грн. підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь держави. На підставі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 1212, 1213 ЦК України,

Outcome: partial