Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] , Білоусівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, секретаря Білоусівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області Герасименко Лідії Василівни про визнання заповіту нікчемним та визнання позивачем спадкоємцем на спадкове майно, мотивуючи свої вимоги тим, що рекомендованим листом від 03.07.2019 Тульчинська державна нотаріальна контора повідомила її про те: 13.09.2018 за №646/2018 заведена спадкова справа після смерті [PERSON] , померлого [INFO] ; від імені останнього посвідчено заповіт на ім`я іншої особи:; запропоновано їй протягом місяця подати до Тульчинської державної нотаріальної контори необхідні документи, які підтверджують, що на день смерті [PERSON] вона була спадкоємцем першої черги, непрацездатною за віком або являлась на день смерті померлого інвалідом 1,2, 3 групи. Вона вважає, що є спадкоємцем за правилами трансмісії, а відповідач [PERSON] є чужою людиною по відношенню до померлого, на яку він ні в якому разі не міг оформити заповіт. Спадкове майно складається із: будинку [ADDRESS] ; земельної ділянки, площею біля 60 соток коло житлового будинку; земельних паїв на [PERSON] та [PERSON] . Після смерті [PERSON] відповідач [PERSON] таємно від неї без офіційного оформлення прийняття спадщини заволоділа спадковим майном та не допускає її в будинок. Спадкодавець був хворою та юридично не досвідченою людиною, що використала відповідач [PERSON] , яка за допомогою секретаря Білоусівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області Герасименко Л.В. без дійсного волевиявлення спадкодавця, без його особистої присутності та участі, незаконно оформила заповіт, без врахування її обов`язкової частки та з порушенням діючої Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України та Закону України "Про нотаріат". При складанні спірного заповіту не були дотримані всі умови, передбачені ст.1247 ЦК України, як форма, так і волевиявлення спадкодавця. Окрім того, з 4 серпня по 12.08.2018 [PERSON] , як хворий на онкозахворювання весь час перебував на стаціонарному лікуванні в Тульчинській ЦРЛ та за станом здоров`я не міг залишити лікарню та поїхати до Білоусівської сільської ради для оформлення заповіту на чужу людину. Вважає, що заповіт складений від імені [PERSON] на користь відповідача [PERSON] є нікчемним. В зв`язку з даними обставинами вона змушена звернутися до суду з даними позовом. Просить визнати нікчемним заповіт від імені [PERSON] , померлого [INFO] , складений та посвідчений 08.08.2018 секретарем Білоусівської сільської ради Тульчинського району, визнати її спадкоємцем на спадкове майно за правилами трансмісії всього майна після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , а також стягнути солідарно з відповідачів на її користь понесені нею судові витрати. Ухвалою суду від 22.03.2021 до участі у даній справі залучено Тульчинську міську раду в якості правонаступника відповідача Білоусівської сільської ради Тульчинського району та [PERSON] , як відповідача. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини та просять позов задовольнити. Також позивач додала, що [PERSON] був чоловіком її рідної тітки, сестри її батька. Спадщина після смерті її тітки не відкривалась. Відповідач [PERSON] в судове засідання10.11.2021 не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи згідно довідки про доставку SMS від 02.11.2021. В судовому засіданні 07.10.2021 остання позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Мовчан В.В. позовні вимоги не визнав та просить відмовити в задоволенні позову. Також зазначив, що позивач не є спадкоємцем жодної із черг. Відповідач - представник Тульчинської міської ради в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявне клопотання від нього, згідно якого він просить розглунути справу у відсутність представника Тульчинської міської ради за наявними в матеріалах справи документами. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася,в матеріалах справи наявна заява від неї, згідно якої вона просить розглянути справу без її участі. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність нез`явившихся учасників справи. Допитаний в судовому засіданні 07.10.2021 свідок [PERSON] суду показав, що він був сусідом [PERSON] . Йому відомо, що останній перебував у лікарні та помер [INFO] . Він відвідував його у лікарні 09.08.2018. 08.08.2018 [PERSON] не міг бути вдома, так як ключі від його літньої кухні знаходились в нього і він би їх обов`язково мав би забрати у нього. Допитаний в судовому засіданні 10.11.2011 свідок [PERSON] суду показав, що він працює завідувачем терапевтичного відділення Тульчинської ЦРЛ. [PERSON] знаходився у них в терапевтичному відділенні на лікуванні. В зв`язку з онкологічним захворюванням стан хворого був важкий. Самостійно він не міг покинути лікарню та не звертався за оформленням заповіту. Заслухавши учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що згідно копії заповіту від 08.08.2018, посвідченого секретарем Білоусівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області Герасименко Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за №53 (а.с.57 т.2) вбачається, що [PERSON] , перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій, діючи добровільно та попередньо ознайомлений з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів на випадок своєї смерті заповів [PERSON] усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, у тому числі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом буде мати право. Згідно довідки виконкому Білоусівської сільської ради від 27.08.2018 №368 (а.с.46 т.1) [PERSON] помер [INFO] , актовий запис про смерть №09 від 13.08.2018. Згідно повідомлення Тульчинської державної нотаріальної контори від 03.11.2019 (а.с.47 т.1) вбачається, що державним нотаріусом доводилось до відома [PERSON] , що 13.09.2018 за №646/2018 заведена спадкова справа після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , а також те, що від імені останнього посвідчено заповіт на ім`я іншої особи. Запропоновано їй протягом місяця з дня одержання цього листа подати до Тульчинської державної нотаріальної контори необхідні документи, які підтверджують, що на день смерті [PERSON] вона була спадкоємцем першої черги, непрацездатною за віком або являлась на день смерті померлого інвалідом 1,2, 3 групи. Згідно копії спадкової справи №646/2018 до майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с.97-124 т.1) вбачається, що 13.09.2018 [PERSON] , а 30.10.2018 [PERSON] звернулися до Тульчинської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON] та 13.09.2018 відбулася реєстрація спадкової справи спадкодавця [PERSON] . Згідно інформаційної довідки із Спадкового реєсту (заповіти/спадкові договори) від 13.09.2018 №53285277 заповіт заповідача [PERSON] , посвідчений 08.08.2018, який зберігається в Білоусівській сільській раді Тульчинського району Вінницької області, є чинним. 02.08.2019 [PERSON] подала до нотаріуса заяви, відповідно до яких повідомила, що оспорює спадкове майно та заповіт в Тульчинському районному суді. Згідно повідомлення КНП "Тульчинська районна лікарня" Тульчинської міської ради від 11.10.2021 №1233-01-8 (а.с.101 т.2) вбачається, що відповідно до історії хвороби №3421/819 хворий [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні з 04.08.2018 по 12.08.2018 з діагнозом: Рак нижньої долі лівої легені. Метастази в обидві легені. ІІ ФК. Ендогенна інтоксикація. ІХС. Атеросклеротичний кардіосклероз, миготлива аритмія. СН ІІ А. ФК ІІІ. 08.08.2018 хворий був оглянутий лікуючим лікарем, про що є запис в історії хвороби. Заяв, прохань та інших документів про те, що хворий мав бути поза межами лікарняного закладу КНП "Тульчинська ЦРЛ", в історії хвороби немає. Позивач та її представник вважають вищевказаний заповіт нікчемним з тих підстав, що при його складанні не були дотримані як форма, так і волевиявлення спадкодавця. Суд погоджується з даним твердженням позивача та її представника з огляду на таке. Відповідно до ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно зі статтею 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Відповідно до ст.1252 ЦК України заповіт особи, яка перебуває на лікуванні у лікарні, госпіталі, іншому стаціонарному закладі охорони здоров`я, а також особи, яка проживає в будинку для осіб похилого віку та осіб з інвалідністю, може бути посвідчений головним лікарем, його заступником з медичної частини або черговим лікарем цієї лікарні, госпіталю, іншого стаціонарного закладу охорони здоров`я, а також начальником госпіталю, директором або головним лікарем будинку для осіб похилого віку та осіб з інвалідністю. Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Згідно правового висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 06.09.2017 по справі 6-2424цс16, спеціальною нормою, яка регламентує підстави визнання заповіту недійсним або нікчемним є приписи статті 1257 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац 1 ч.2 ст.215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину». Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 16, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Відповідно до ч.3, 4 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Судом встановлено, що подавши до Тульчинської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, позивач тим самим вчинила дії щодо прийняття спадщини, а дізнавшись про наявність заповіту, у неї виникла юридична заінтересованість у визнанні заповіту нікчемним. Слід зазначити, що нікчемність заповіту, встановлена в рішенні суду, має наслідком позбавлення права спадкування за заповітом осіб, визначених розпорядженням заповідача в якості спадкоємців за заповітом, незалежно від того, чи пред`являлися позовні вимоги про застосування наслідків нікчемності заповіту. Дослідженими в судовому засіданні доказами та показами свідків підтверджується той факт, що спірний заповіт не міг бути 08.08.2018 підписаним [PERSON] , оскільки останній фізично не міг бути присутнім даного числа в с.Білоусівка, Тульчинського району, Вінницької області, так як в цей час перебував на стаціонарному лікуванні в лікарні м.Тульчина, Вінницької області, з проханням про оформлення заповіту до лікарів, які б могли відповідно до ст.1252 ЦК України посвідчити в даному разі заповіт, останній не звертався. Відтак, судом встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Також суд звертає увагу на той факт, що у змісті заповіту міститься запис, що "Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем [PERSON] і власноручно підписаний у моїй присутності о 09 годині 45 хвилин", в той час, як заповіт вчинено від імені [PERSON] , а не [PERSON] . З огляду на встановлене, суд приходить до висновку, що в силу ч.1 ст.1257 ЦК України заповіт складено з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, а тому наявні правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] та Тульчинської міської ради в частині визнання заповіту нікчемним. Правових же підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в частині визнання її спадкоємцем на спадкове майно за правилами трансмісії всього майна після смерті [PERSON] , померлого [INFO] суд не знаходить з огляду на таке. Так, визначення кола спадкоємців та визначення черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування входить до повноважень нотаріуса. Тобто, порядок черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування здійснюється за правилами ст.1258-1266, 1276, 1277 ЦК України шляхом проведення відповідних нотаріальних дій згідно із Інструкцією про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 за № 296/5. Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В свою чергу, вмотивованої відмови нотаріуса позивачем суду не надано, також даної відмови не містять і матеріали спадкової справи. Відтак, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що права позивача як спадкоємця, як вважає позивач, були порушені. Таким чином, суд приходить до висновку, що дані позовні вимоги позивача на даний час є передчасними та необгрунтованими, а тому в їх задоволенні слід відмовити. У зв`язку із чим докази, які подані позивачем до позовної заяви (а.с.26, 27, 28, 29, 30, 31, 32-33, 34, 35, 36, 37, 38-39, 40, 41, 42, 43, 45, 50, 51, 52, 53, 54, 55, 56, 57, 58, 61, 62, 63, 64-65, 68 т.1) суд не досліджує. Позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту нікчемним та визнання позивачем спадкоємцем на спадкове майно також задоволенню не підлягають, так як на момент складання заповіту [PERSON] була секретарем Білоусівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, тобто посадовою особою відповідного органу, яка в свою чергу діяла від імені виконавчого комітету сільської ради. Відтак, належним відповідачем є саме відповідний орган, який в даному випадку є Тульчинська міська рада, як правонаступник Білоусівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі статей 12, 81 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, покази свідків перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог позивача в заявлених нею межах та про існування правових підстав для їх часткового задоволення. Щодо розподілу судових витрат, суд встановив наступне. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Виходячи зі змісту ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката складаються з гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану із справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів, обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість, що сплачена відповідною стороною. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення витрат, з урахуванням детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до вимог ч.1-2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п.п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Верховний Суд у своїй постанові від 03.05.2018 в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Таким чином, з огляду на вищевикладене, витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договір про надання правничої допомоги, а також відповідні докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В свою чергу, позивачем та її представником на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн було надано наступні докази: ордер від 26.12.2019 серія ВН №081074 (а.с.135 т.1), договір від 04.10.2018 (а.с.20-22 т.1), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №384 від 25.05.2004 (а.с.139 т.1), квітанції до прибуткового касового ордеру№12 від 04.10.2018 на суму 5000 грн (а.с.24 т.1), №14 від 30.04.2019 на суму 3000 грн (а.с.23 т.1) та №16 від 02.05.2019 на суму 2000 грн (а.с.25 т.1). Між тим, доказів, які б підтверджували обсяг наданої правничої допомоги, її вартість, детальний опис робіт (наданих послуг), зокрема, будь-який розрахунок на підтвердження обсягу виконаних роботи (фіксований розмір, погодинна оплата), ні позивачем, ні її представником суду не надано. При цьому, судом враховано, що подані позивачем квітанції про правову домомогу у Тульчинському районному суді (а.с.23,34, 25 Т.1) на загальну суму 10000 грн сплачені позивачем ще до 12.08.2019 (згідно штампу поштової кореспонденції ( а.с.74 т 1) - звернення останньої з даним позовом до суду. Відтак, суд приходить до висновку, що підстави для стягнення витрат на професійну правничу допомогу відсутні. Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, тому з врахуванням вимог ст.141 ЦПК України, з відповідачів [PERSON] та Тульчинської міської ради підлягає стягненню на користь позивача в рівних частках сума судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме, 768,40 грн, по 384,20 грн з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed