Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Прилуцького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) про зняття (скасування) арешту із земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] , та житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Свої позовні вимоги [PERSON] мотивує тим, що він є власником земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , та житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Маючи намір продати земельну ділянку, йому стало відомо, що на неї і будинок накладено арешт. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, 23.04.2008 року Прилуцькою районною державною нотаріальною конторою накладено арешт на вказане нерухоме майно. Підставою обтяження є постанова Прилуцького відділу ДВС про стягнення на користь ВАТ «Ощадбанк» 16537,90 грн боргу, проте позивачем було сплачено цю заборгованість у повному обсязі. Накладений арешт обмежує право [PERSON] розпоряджатися своєю власністю, тому він і змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. У судове засідання позивач не з`явився, проте подав письмову заяву до суду, в якій позовні вимоги підтримав повністю та просив розглянути справу у його відсутності (а.п.30). Представник відповідача до суду також не з`явилася, проте надала до суду клопотання, в якому справу просила розглянути у її відсутності, покладаючись на розсуд суду (а.п.37). Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні у справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з копією інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №248350723 від 16.03.2021 на підставі постанови Відділу ДВС Прилуцького міськрайонного управління юстиції ВП №5611053 від 23.04.2008 на все майно [PERSON] накладено арешт. Крім того, 16.03.2011 на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження відділу ДВС Прилуцького міськрайонного управління юстиції ВП №25026661 від 04.03.2011 на все майно [PERSON] накладено арешт (а.п.9-10). З копії електронного повідомлення АТ «Державний ощадний банк України» від 05.11.2020 вбачається, що станом на 05.11.2020 кредитна заборгованість [PERSON] перед АТ «Ощадбанк» відсутня (а.п.8, 24). Згідно з копією листа Прилуцького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Суми) від 30.04.2021 №19.14-32 станом на 29.04.2021, згідно з журналами вхідної кореспондентці та даними Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, виконавчі документи про стягнення з [PERSON] до Прилуцького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Суми) не надходили та на виконанні не перебувають (а.п.28). Відповідно до п.3.19 Інструкції з діловодства в органах державної виконавчої служби, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 05.07.1999 року №470/7 строк зберігання переданих до архіву завершених виконавчих проваджень становить 3 роки. Відповідно до ч.1 ст.48 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Стаття 15 Закону України "Про виконавче провадження" встановлює, що боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення. Арешт майна (коштів) божника є забезпечувальним заходом, який застосовується для реального виконання рішення (ч.1 ст.56 Закону України "Про виконавче провадження"). Відповідно до ч.2 ст.56 Закону України "Про виконавче провадження" арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Майно, яке підлягає арешту без проведення його опису, зазначено у ч.7 ст.26 Закону України "Про виконавче провадження", ним є кошти боржника, що знаходяться на рахунках боржника у банках, інших фінансових установах, а також конкретне майно боржника, зазначене в заяві стягувача, право власності або інші майнові права боржника, дані на яке наявні в електронних державних базах даних та реєстрах. На рухоме майно, яке не підлягає державній реєстрації, арешт накладається виконавцем лише після проведення його опису (абз.2 ч.2 ст.56 Закону України "Про виконавче провадження"). Тобто, як при накладенні арешту без проведення його опису, так і при накладенні арешту із застосуванням попередньої процедури опису майна, предметом арешту може бути тільки індивідуально визначене майно. Чинне виконавче законодавство не надає право виконавцю арештовувати майно без зазначення його індивідуальних і ідентифікуючих характеристик. Відповідно до ч.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 Закону України «Про виконавче провадження», письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. Відповідно до ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Таким чином, зазначені вище обставини дозволяють суду дійти висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими, оскільки незняття арешту з належного йому майна порушує його право власності щодо нього. Відповідно до ч.1 ст.316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, з відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» законодавець встановив проведення виконавцем дій на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Обмеження права власності боржника у виконавчому провадженні повинне бути обґрунтованим і не суперечити загальним принципам права, зокрема, щодо реалізації права власності, що закріплені у Конституції України та ЦК України. Таким чином, в судовому засіданні достовірно встановлено, що [PERSON] не є боржником будь-якого виконавчого провадження, а тому жодних правових підстав наявності, а також продовження арешту на його майно немає. Отже, позивач обґрунтовано звернувся за захистом своїх прав та законних інтересів до суду. З урахуванням наведеного та зібраних у справі доказів в їх сукупності суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є доведеними, знайшли в судовому засіданні своє підтвердження та обґрунтування, в частині зняття арешту з усього майна, яке належить [PERSON] , в тому числі із земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та з житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а тому позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного, ст.4, 15, 16, ч.1 ст. 317, ст.321, 391, 593, 598, 604 Цивільного кодексу України, ст.1, 15, 48, 56, 59, 71 Закону України «Про виконавче провадження»,

Outcome: approved