Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

08.08.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного аграрно-орендного підприємства "Промінь" (далі ПАОП "Промінь") про розірвання договору оренди земельної ділянки №721 від 01.11.2006 року, яка розташована на землях Кобзівської сільської ради Красноградського району Харківської області, в розмірі 5,19 га, який був укладений між [PERSON] та ПАОП "Промінь", в особі генерального директора [PERSON] Вказана земельна ділянка належала його матері [PERSON] на праві власності відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER]. Після її смерті [INFO] року на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.03.2014 року перейшла у його власність. 13.06.2014 року, 13.10.2014 року, 05.12.2017 року позивач направляв ПАОП "Промінь" письмові заяви з вимогою про розірвання договору оренди, відповіді на які так і не отримав. До цього часу відповідач продовжує користуватися земельною ділянкою, що суперечить п.14.5 Договору оренди земельної ділянки №721 від 01.11.2006 року, яким передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи є підставою для зміни умов або розірвання договору. В зв'язку з чим він вимушений звернутись до суду з позовом. Позивач [PERSON] направив на адресу суду заяву, про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не прибув, направив до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Також надійшла заява про застосування строку позовної давності. З її змісту встановлено, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.03.2014 року у власність [PERSON] перейшла земельна ділянка, що належла [PERSON] Починаючи з 13.06.2014 року позивач звертався до ПАОП "Промінь"щодо розірвання вищевказаного договору, згідно матеріалів позову, але ніяких дій щодо оскарження свого порушеного права до суду не здійснював. Позивач отримував орендну плату та підписував особисто додаткову угоду щодо збільшення орендної плати, що свідчить про його погодження з умовами раніше складеного Договору і що у свою чергу означає, що з моменту прийняття спадщини та звернення доПАОП "Промінь" 13.06.2014 року позивачу було відомо про порушення його права, у зв'язку з чим, починається дія трирічного строку права звернення до суду з вимогою захисту своїх інтересів. Таким чином строк позовної давності сплинув 14.06.2017 року, проте позивач звернувся до Красноградського районного суду 08.08.2018 року. Враховуючи те, що учасники справи належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, суд вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів не здійснюючи фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи, суд знаходить позов таким, що не підлягає до задоволення. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину від 26.03.2014 року, [PERSON] успадкував після смерті матері [PERSON] земельну ділянку площею 5,19005 га, кадастровий номер [NUMBER], що розташована на території Кобзівської сільської ради Красноградського району Харківської області. Вказана земельна ділянка належала померлій на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого Кобзівською сільською радою Красноградського району Харківської області від 22.08.2001 року та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 333. Відповідно до договору оренди №721 від 01.11.2006 року, який укладений між ПАОП "Промінь" в особі директора [PERSON] і [PERSON], вищезазначена земельна ділянка перебуває в оренді ПАОП "Промінь" терміном на 25 років . Відділ у Красноградському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області у листі на запит позивача повідомив, що Договір оренди зареєстрований згідно даних земельного кадастру та Книги записів реєстрації за №040769800393 від 23.03.2007 року строком на 25 років. Після оформлення права на спадщину [PERSON] став власником земельної ділянки і фактично однією із сторін договору оренди землі №721 від 01.11.2006 року, а саме орендодавцем. Як новий власник земельної ділянки [PERSON] неодноразово з 2014 року направляв на адресу ПАОП "Промінь" листи, в яких повідомляв про прийняття ним спадщини за законом на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] і бажання самостійно її обробляти, в зв'язку з чим просив розірвати договір оренди . ПАОП "Промінь" на вказані листи жодним чином не відреагувало та продовжує використовувати спірну земельну ділянку в своїх інтересах. Згідно з п.14.5 укладеного між сторонами договору оренди, перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізації юридичної особи-орендаря, є підставою для зміни або розірвання договору. Пунктом 14.6 Договору передбачено, що дострокове розірвання цього договору має здійснюватись за умови попередження зацікавленої в цьому сторони не пізніше ніж за два місяці. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін, зокрема у випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Статтею 32 Закону України "Про оренду землі" врегульовано правовідносини щодо припинення договору оренди землі шляхом його розірвання. Згідно частини четвертої зазначеної статті перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи не є підставою для розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ «Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"). Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до позиції викладеної у постанові Верховного Суду справа № 397/1402/15-ц (провадження № 61-378 св 18) від 16.01.2018 року вбачається, що до вказаних правовідносин застосовується трирічний строк позовної давності. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, при вирішенні даного спору щодо розірвання договору оренди слід застосовувати позицію Верховного Суду. Оскільки позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на спростування презумпції можливості та обов'язку знати про стан своїх майнових прав, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог внаслідок пропуску строку позовної давності.

Outcome: dismissed