Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-28 00:00:00

У грудні 2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до ТОВ „Агро-Профіт" та просила визнати за нею право на звільнення з товариства на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 9 серпня 2013 року, скасувати наказ по товариству від 24 жовтня 2013 року № 49-к, змінити дату та формулювання причини звільнення, вказати підставу звільнення - за власним бажанням з 25 жовтня 2013 року на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, зобов'язати товариство „ Агро-Профіт" внести зміни до трудової книжки про її звільнення за власним бажанням 25 жовтня 2013 року згідно частини 3 статті 38 КЗпП України, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу через затримку видачі трудової книжки у розмірі 30201 грн. 71 коп. та вихідну допомогу у розмірі 35889 грн. 48 коп. Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06 лютого 2014 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано за [PERSON] право звільнення з ТОВ „Агро-Профіт" на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, змінено формулювання причини звільнення [PERSON] визнавши її звільненою за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, зобов'язавши ТОВ „Агро-Профіт" внести відповідні зміни до трудової книжки [PERSON], стягнуто з відповідача на користь [PERSON] вихідну допомогу в сумі 34837 грн. 20 коп. (сума зазначена без утримання податків та інших обов'язкових платежів) , стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 30201 грн. 71 коп.( сума зазначена без утримання податків та інших обов'язкових платежів), в іншій частині в задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Чернігівського районного суду від 19 лютого 2014 року заву представника позивача про виправлення описки в тексті рішення суду задоволено частково, внесено виправлення в резолютивну частину рішення суду від 06 лютого 2014 року. У резолютивній частині рішення суду в абзаці четвертому та п'ятому правильним вважати - сума зазначена з утриманням податків та інших обов'язкових платежів. В іншій частині в задоволенні заяви відмовлено. Додатковим рішенням Чернігівського районного суду від 18 лютого 2014 року змінено дату звільнення [PERSON] з ТОВ „Агро-Профіт" з 24 жовтня 2013 року на 25 жовтня 2013 року, зобов'язано ТОВ „Агро-Профіт" внести відповідні зміни до трудової книжки [PERSON] та допущено негайне виконання рішення суду від 06 лютого 2014 року у частині стягнення вихідної допомоги в межах суми платежу за один місяць. Апеляційні скарги ТОВ „ Агро-Профіт" , подані на зазначені судові рішення відкликані та повернуті ухвалою судді апеляційного суду від08.09.2014 року. З рішенням суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог щодо дати звільнення та негайного виконання частини рішення, у частині розміру стягнення з ТОВ « Агро - Профіт» заробітку за час вимушеного прогулу, який мав місце у зв»язку з затримкою видачі трудової книжки, в частині вирішення вимог щодо розміру стягнення вихідної допомоги, та частково з резолютивною частиною рішення, якою визнано право на звільнення з підстав, передбачених ч.3 ст. 38 КЗпП України, але не зазначено дату, щодо правильності проведеного розрахунку сум до стягнення, [PERSON] не погодилась, звернувшись з апеляційною скаргою, якій просить апеляційний суд змінити рішення. Враховуючи, що частина вимог апеляційної скарги щодо дати звільнення, щодо правильності проведеного розрахунку без врахування податків та зборів при визначенні сум, заявлених у позові , застосування негайного виконання частини рішення, була вирішена судом першої інстанції в порядку ухвалення додаткового рішення та ухвалами про виправлення описок і помилок ( т.1 а.с.239,246) позивач оскаржує рішення у частині розміру стягнення з ТОВ « Агро - Профіт» заробітку за час вимушеного прогулу, який мав місце у зв»язку з затримкою видачі трудової книжки, в частині вирішення вимог щодо розміру стягнення вихідної допомоги, та частково не погоджується з резолютивною частиною рішення, якою визнано право на звільнення з підстав, передбачених ч.3 ст. 38 КЗпП України, але не зазначено дату, про яку просив позивач. В наведеній частині рішення суду першої інстанції апелянт просить змінити, доповнивши речення другого абзацу резолютивної частини фразою « 9 серпня 2013 року». Також просить змінити частково резолютивну частину рішення Чернігівського районного суду від 06.02.2014 року, якою визначено суму вихідної допомоги та середній заробіток за час вимушеного прогулу через затримку видачі трудової книжки. Викласти частину 4 та 5 резолютивної частини рішення у такій редакції: « стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю « Агро-Профіт» на користь [PERSON] через затримку видачі трудової книжки середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 31 353,48 грн; «стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю « Агро-Профіт» на користь [PERSON] Борисівнивихідну допомогу у розмірі 35 889,48 грн; Апелянт вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір в зазначеній вище частині, не виконав всі вимоги цивільного судочинства - порушив норми процесуального права, зокрема, ч.3 ст. 212 ЦПК України, оскільки не оцінив достатній і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності, допустив не неповний і не чіткий спосіб захисту порушених прав працівника. Щодо не зазначення в резолютивній частині рішення дати, з якого у позивача виникло право на звільнення з підстав ч.3 ст. 38 КЗпП України - з 09.08.2013 року, [PERSON] вказує, що у мотивувальній частині таке право з зазначенням дати судом визнано, а резолютивна частина посилання на дату не містить. Інших доводів незаконності рішення в цій частині, не наводиться. Стосовно помилки, допущеної судом при розрахунку розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апелянт вважає, що суд першої інстанції не повно з»ясував обставини справи, та, пославшись на суму 30 201,71 грн, помилково вказав, що це та сума, яку просив стягнути позивач, тому відсутня можливість виходу за межі позовних вимог. У той час, вказує апелянт, у матеріалах справи наявні докази про уточнення позовних вимог [PERSON] . в у цій частині із збільшенням суми до стягнення 31 353,48 грн. Також, апелянт вважає, що суд, не оцінивши достатній і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності, помилково вказав у рішенні, що визначені до стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та вихідної допомоги розраховані без утримання податків і обов»язкових зборів, у той час, як фактично, і це вбачається з Довідки відповідача, всі суми розраховувались з сум після утриманих податків та обов»язкових платежів, уточнивши вподальшому, що зазначене порушення усунуто судом першої інстанції шляхом постановлення ухвали про виправлення описки і на цій частині апеляційної скарги не наполягає. Крім того, на думку позивача, суд не вірно розрахував її середньоденний заробіток, виходячи з Довідки, наданої відповідачем, де зазначено кількість її робочих днів 22 , у той час, як за графіком, число робочих днів у липні 23, що вплинуло на методику розрахунку, а відповідн, і правильність розрахунку суми до стягнення. Апелянт важає, що суд мав з власної ініціативи перевірити достовірність тих вихідних даних, які вказані у довідці, а не довіряти Довідці, виданій відповідачем на підставі Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року. Також, на думку апелянта, суд першої інстанції мав з власної ініціативи застосувати положення ч.2 ст. 117 КЗпП України, яка є санкцією за порушення прав працівника, позивач був позбавлений можливості заявляти такий позов, оскільки на момент звернення з позовом, предмет спору був ще відсутній - не відбувся розрахунок фактично. У судовому засіданні позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали, пославшись на обставини викладені у скарзі та надавши письмові пояснення, які носять зміст змін ( доповнень) до апеляційної скарги, проте поданих поза межами строку , передбаченого ст. 300 ЦПК України. Представник відповідача у судове засідання не з»явився, про час та місце судового розгляду відповідач повідомлений належним чином. Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги перевіривши законність рішення суду першої інстанції у межах, визначених ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а саме, - у частині, що стосується правильності визначення для стягнення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В іншій частині доводи апеляційної скарги є безпідставними і задоволенню не підлягають. Описку, допущену у резолютивній частині рішення про те, що розраховані суми до стягнення вказуються без врахування утриманих податків та обов»язкових платежів, суд виправив ухвалою від 19.02.2014 року про виправлення описки , вказавши, що суми розраховані з врахуванням утриманих податків і зборів. Таким же чином, вирішене питання щодо дати звільнення 25.10.2013 року( а.с.239,246 т.1). Доводи апелянта про те, що суд безпідставно не вказав у резолютивній частині рішення дату 09 серпня 2013 року, з якої вона мала право на звільнення на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, не заслуговують на увагу, так як таке право у працівника виникає з моменту порушення трудових прав роботодавцем. У той же час, у мотивувальній частині рішення суд встановив та зазначив, виходячи з суті спору, що [PERSON] на дату подачі нею заяви 09.08.2013 року мала підстави на звільнення за власним бажанням за ч.3 ст. 38 КЗпП України. Вирішуючи питання щодо розміру сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу та сум вихідної допомоги, які підлягають стягненню на користь позивача, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем після уточнення вимог, заявлені конкретні суми до стягнення, з посиланням саме на той середньомісячний заробіток, який зазначено у Довідці № 171 від 16 грудня 2013 року( т.1 а.с.43,121), тобто, його достовірність визнана позивачем і під сумнів правомірність довідки не ставилась. Сама Довідка за формою та змістом , а також методикою розрахунку відповідала вимогам Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року, що виключало, у свою чергу необхідність перевірки судом офіційно виданого уповноваженим органом документу. Крім того, письмові пояснення представника апелянта, подані поза межами доводів апеляційної скарги та поза межами строку надання доповнень до апеляційної скарги про невірно пораховані кількість робочих днів, необхідність погодинного підрахунку середнього заробітку, спростовуються наявним у справі доказами, зокрема, довідкою ( а.с.43) , письмовою заявою про уточнення позовних вимог, з посиланням на середній заробіток, порахований саме згідно з Довідкою № 171 від 16.12.2013 року та суперечать положенням ст. ст.11, ч.1 ст. 61, 300, 303 ЦПК України. Виходячи з встановленого, підстав вважати, що суд першої інстанції допустив порушення вимог процесуального законодавства, зокрема, ст.212 ЦПК України, під час оцінки доказів у їх взаємозв»язку та сукупності, апеляційний суд не вбачає. Суд першої інстанції, у обсязі, необхідному для вирішення спору, з»ясував всі обставини справи, повно, всебічно і об»єктивно дослідив надані сторонами докази, а документи про заробітну плату, які мав надати відповідач - дослідив , як докази витребувані судом, дав їв правильну оцінку, у тому числі з врахуванням положень ст. ст. 57-59, 61 ЦПК України, дотримуючись положень ст. 3,10,11,57-58, ч.1ст. 61 ЦПК України. У той же час, заслуговують на увагу доводи апелянта щодо помилкового обмеження судом першої інстанції при визначенні розміру суми до стягнення за час вимушеного прогулу, розміром, на який вказувала позивач у позові ( а.с.2 зворот т.1). На а.с. 121 т.1 в уточнених позовних вимогах стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв»язку з затримкою видачі трудової книжки [PERSON] вказувала суму 31 353,48 грн, перерахувавши її від середньомісячного та середньоденного заробітку, визначеного у Довідці від 16.12.2013 року, тому рішення суду підлягає зміні із збільшенням розміру до стягнення вказаних виплат з 30 201,71 грн до 31 353,48 грн. Доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом першої інстанції з власної ініціативи ст. 117 КЗпП України, як санкції за затримку розрахунку при звільненні, не ґрунтуються на законі, вони не були предметом розгляду суду першої інстанції і суперечать принципу диспозитивності цивільного процесу. За правилами ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави пропорційно розміру задоволених вимог підлягає стягненню 121,80 грн судового збору, який підлягав сплаті при подачі апеляційної скарги [PERSON], яка від сплати судового збору по даній категорії справ, звільнена.

Outcome: partial