Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-19 00:00:00

04.07.2016 р. до суду звернулись позивачі з вищевказаною позовною заявою, в якій просили наступне: - Визнати недійсним та скасувати рішення [PERSON] міської ради № 511 від 22.02.2006 р. "Про передачу у власність, користування земельних ділянок та про інші питання земельних відносин" в частині затвердження технічної документації із землеустрою та передачі у власність [PERSON] земельної ділянки, що розташована за адресою - [ADDRESS], площею 0,0802 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку; - Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0802 га, що розташована за адресою - [ADDRESS], зареєстрований 21.03.2006 року за № 10622600096, виданий на імя [PERSON], та\~скасувати його державну реєстрацію в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 10622600096 . В обґрунтування своїх вимог зазначають, що позивачі по справі є власниками квартири № 6, яка розташована в м. Новоград-Волинський, по провулку Річному, будинок № 5, та складається з однієї кімнати, житловою площею 13.6 кв. м., загальною площею 30.6 кв. м., що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло №12 від 17.06.2015 року та витягом з держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Вказана квартира № 3 (нова нумерація 6) знаходиться в одноповерховому багатоквартирному будинку, який складається з 5 квартир. Починаючи з 20.05.2005 року, [PERSON] мала законне право на користування зазначеною квартирою і відповідно мала право на користування земельною ділянкою, що знаходиться під вказаною квартирою та відведена для її обслуговування. Але реалізувати таке право позивач не може, оскільки 21.04.2016 року [PERSON] міською радою було прийнято рішення № 97 «Про розгляд заяви громадян [PERSON], [PERSON], [PERSON]», яким відмовлено у надані дозволу на розроблення технічної документації з землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для передачі її у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по провулку Річному № 5, орієнтовною площею 0,0400 га, у зв'язку із тим, що зазначена земельна ділянка вже приватизована. Відмова мотивована тим, що 22.06.2006 року [PERSON] міською радою було прийнято рішення № 511 «Про передачу у власність, користування земельних ділянок та про інші питання земельних відносин», яким було затверджено технічну документацію із землеустрою та передано у власність [PERSON] земельну ділянку про [ADDRESS], площею 0,0802 га для будівництва і обслуговування житлового будинку. [PERSON], та представник позивачів у судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити. Пояснили, що позивач [PERSON] разом зі своєю матірю [PERSON] проживали у квартирі № 3, яка розташована в м. Новоград-Волинський, по провулку Річному, будинок № 5, починаючи з 2005 році. У 2012 році номер квартири змінено з «3» на «6». У 2015 році позивачі приватизували зазначену квартиру. В 2016 році звернулись до міської ради з заявою про приватизацію прибудинкової земельної ділянки, але отримали відмову у звязку з приватизацією земельної ділянки, що відбулась у 2006 році. Оскаржуване рішення міської ради та державний акт на право власності відповідача [PERSON] порушують права позивачів. Представники відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечували. Посилались на те, що на момент приватизації земельної ділянки позивачі не були власниками квартири у спільному будинку. Позивач [PERSON] проживала у квартирі як член сімї тимчасового наймача. Крім того, просили застосувати позовну давність, оскільки про дії відповідача, спрямовані на приватизацію земельної ділянки, позивачу [PERSON] було відомо ще у 2005 році, що підтверджується листом виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 06.07.2005 року. Представник відповідача [PERSON] міської ради в судовому засіданні позовні вимоги визнав. Пояснив, що міська рада помилково прийняла рішення про приватизацію спірної земельної ділянки. Представник третьої особи в судове засідання повторно не прибув. Подав заяву про розгляд справи без його участі та про визнання позову (а.с. 74). Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до витягу з рішення [PERSON] міської ради № 511 від 22.02.2006 року «Про передачу у власність, надання у користування земельних ділянок та про інші питання земельних відносин» [PERSON] було передано у власність земельну ділянку площею 0,0802 га по пров. Річному, 5, в м. Новограді-Волинському (а.с. 30). На підставі зазначеного рішення [PERSON] видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯБ №232105 від 21.03.2006 року (а.с. 89). На момент приватизації спірної земельної ділянки квартира [ADDRESS] перебувала у комунальній власності. Основним наймачем квартири був [PERSON] Рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 12.04.2005 року №127 «Про оренду майна комунальної власності» квартиру тимчасово, до звільнення [PERSON] з-під варти, передано в оренду [PERSON] матері позивача [PERSON] (копія - а.с. 16, зворотній бік). З пояснень сторін вбачається, що на момент приватизації спірної земельної ділянки позивач [PERSON] була неповнолітньою і на правах члена сімї наймача проживала у [INFO]. Рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 24.09.2008 року №353 «Про житловий фонд соціального призначення» розірвано договір оренди житлового приміщення квартири [ADDRESS], укладеного між ОП «Житлосервіс» та [PERSON] за згодою сторін. (а.с. 137) Одночасно тим же рішенням надано дозвіл ОП «»Житлосервіс» укласти договір оренди зазначеної квартири з [PERSON] позивачем у справі, до відбуття покарання основного квартиронаймача [PERSON] Згідно копії свідоцтва про смерть [PERSON] помер 25.11.2011 року (а.с. 139). Рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 22.02.2012 року №45 «Про впорядкування адрес житлових квартир комунального житлового фонду» номер квартири 3 у будинку №5 на пров. Річний змінено на номер 6. (а.с. 135) Згідно свідоцтва про право власності на житло від 17.06.2015 р. квартира № 6 пров. Річний в м. Новоград-Волинський, належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 11) Відповідно до листа Управління містобудування, архітектури та земельних відносин №2851 від 15.12.2015 р. [PERSON] було повідомлено, що під час приватизації земельної ділянки по пров. Річному, 5 в м. Новоград-Волинський, не було встановлено меж земельної ділянки, яка належить до кв. 6 за вказаною адресою, не було враховано наявність цієї квартири. Земельна ділянка була приватизована [PERSON] (а.с. 21) Згідно висновку про погодження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,0802 га [ADDRESS] № 825 від 24.11.2005 р., вказана земельна ділянка передається у власність [PERSON] для обслуговування житлового будинку, господарських будівель.(а.с. 24) Статтею 42 ЗК України (в редакції, що діяла на момент приватизації спірної земельної ділянки) було встановлено, що земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власників. Згідно рішення [PERSON] міської ради № 97 від 21.04.2016 р. [PERSON], [PERSON], [PERSON] було відмовлено у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки для передачі у власність для обслуговування житлового будинку на [ADDRESS], оскільки зазначена земельна ділянка приватизована (а.с. 31). Статтями. 81, 116, 118 ЗК України встановлено, що органи місцевого самоврядування за заявою громадянина, зацікавленого набути безоплатно у власність земельну ділянку, що раніше була надана йому у користування шляхом її приватизації приймають відповідне рішення на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Відповідно до ст. 25 Закону України "Про землеустрій" такими технічними матеріалами слід вважати: технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. Складовою частиною технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчує право власності на земельну ділянку є план земельної ділянки, складений за результатами кадастрової зйомки (ст. 56 Закону України "Про землеустрій"). Відповідно до п. «б» ст. 198 ЗК України кадастрова зйомка включає погодження меж земельної ділянки з суміжним землевласниками та землекористувачами. Судом встановлено, що технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж спірної земельної ділянки містить нотаріально посвідчені заяви громадян-співвласників житлового будинку, які давали згоду на приватизацію земельної ділянки при квартирі № 4 громадянці [PERSON] [PERSON] заяви отримано від [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], але відсутні будь-які документи на підтвердження того, що вказані особи є співвласниками будинку по провулку Річному, 5. Відсутня також документація з БТІ, з якої можливо визначити всіх співвласників вказаного будинку та співвідношення їх часток у будинку. Крім того, протокол погодження меж земельної ділянки від 21.05.2005 року, який входить до складу технічної документації не відповідає дійсності, оскільки в ньому зазначено, що з північної сторони виділена [PERSON] земельна ділянка межує з земельною ділянкою № 5 кв. З пров. Річний, яка належить [PERSON] і [PERSON], а також з земельною ділянкою № 5 кв. 6 по пров. Річному, яка належить [PERSON] Така інформація не відповідає дійсності, оскільки земельна ділянка межує з квартирою № 3 по провулку Річний, 5, але її користувачами були орендар квартири [PERSON] та член її сімї (позивач [PERSON]О.) Вищевказані обставини свідчать про те, що без згоди користувачів було встановлено межі земельної ділянки, яка була передана у приватну власність [PERSON], чим порушено норми ЗК України. Крім того, оскільки квартира №3 перебувала у комунальній власності, погодження меж суміжної земельної ділянки потребувало участі представника відповідного органу місцевого самоврядування та житлово-експлуатаційної організації. Схема розташування спірної земельної ділянки свідчить про те, що її геометрія включає територію, що є прилеглою до частини будинку (квартири №6), яка належить позивачам. Таким чином, внаслідок приватизації прибудинкової території без урахування прав осіб, у спільному користуванні яких вона перебувала, позивачі на теперішній час позбавлені можливості отримати у власність частину земельної ділянки, що відповідає розміру їхньої частки у праві спільної власності на житловий будинок. За змістом ч. 1, 2 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 373 Цивільного кодексу України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Приватизація громадянами земельних ділянок здійснюється в порядку, визначеному ст.ст.116,118 Земельного кодексу України, які встановлюють, що громадяни та юридичні особи набувають права власності або права користування земельними ділянками на підставі рішень органів місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Відповідно до ч.2 статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих Відповідно до ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно до ч. 3 ст. 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, у тому числі, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Частиною 1 ст. 155 ЗК України визначено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно ч.1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до п. г ч.1 ст.121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах, а саме для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара. Відповідно до приписів ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України таким документом був державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України. Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. \~Статтею 393 ЦК України передбачено, що власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади або органом місцевого самоврядування, має права вимагати відновлення того становища, яке існувало до видужання цього акта. Суд також враховує правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 22 травня 2013 року у справі №6-33цс13 про те,що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. На підставі вищевикладеного, суд визнає позовні вимоги обґрунтованими. Щодо заяви представника відповідача про застосування позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскаржуване рішення [PERSON] міської ради № 511 «Про передачу у власність, користування земельних ділянок та про інші питання земельних відносин» прийняте 22.02.2006 року. З позовної заяви вбачається, що позивачі дізнались про існування зазначеного рішення лише після отримання рішення [PERSON] міської ради № 97 від 21.04.2016 р. про відмову в наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою. Посилання представників відповідача [PERSON] на обізнаність позивача [PERSON] про факт приватизації земельної ділянки у 2005 році не підтверджено належними доказами. Лист виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 06.07.2005 року, на який посилається представник відповідача [PERSON], адресований [PERSON] та стосується розгляду її заяви, у тому числі щодо користування земельною ділянкою (а.с. 136). Зазначений лист направлено до того, як спірна земельна ділянка була приватизована. Крім того, позивачі не є адресатами цього листа. Суд також бере до уваги, що позивач [PERSON] на момент винесення оскаржуваного рішення була неповнолітньою. Позивач [PERSON] є чоловіком [PERSON] та набув право власності на квартиру №6 (3) в порядку приватизації у 2015 році. Про приватизацію спірної земельної ділянки також дізнався з тексту рішення [PERSON] міської ради № 97 від 21.04.2016 року. Доказів про те, що йому було відомо про порушення його прав раніше, суду не надано. Позивач [PERSON], [INFO], на теперішній час є неповнолітньою. Частиною 4 ст. 261 ЦК України встановлено, що у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовна давність на момент розгляду даної справи не сплинула. На підставі вищевикладеного, суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі Згідно вимог ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідачів на користь позивачів понесені судові витрати. При подачі позовної заяви до суду, позивач [PERSON] сплатила судовий збір в сумі 1102,42 грн., тому у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, дані витрати підлягають стягненню на користь позивача з відповідачів у рівних частинах, - у розмірі 551 грн. 20 коп. з кожного відповідача. Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до квитанції позивач [PERSON] сплатила адвокату гонорар у розмірі 3500,00 грн. за підготовку та складання позовної заяви та участь у справі. Згідно довідки, складеної адвокатом, вартість наданої допомоги складається з оплати підготовки позовної заяви в сумі 2000 грн., та оплати за участь у судових засіданнях 1500 грн. з розрахунку 500 грн. за одну годину судових засідань. Згідно журналів судових засідань адвокат [PERSON] брала участь у судових засіданнях, загальна тривалість яких перевищує 3 години. На підставі викладеного, суд задовольняє вимогу сторони позивачів та стягує з відповідачів на користь позивача [PERSON] витрати на правову допомогу в розмірі 1750 грн. з кожного.

Outcome: approved