Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

У квітні 2015 року позивач предявила через суд зазначений позов до відповідача на предмет поділу спільного сумісного майна подружжя, набутого під час шлюбу, в якому сторони перебували з 02 червня 2000 року по 18 червня 2012 року, а саме: квартири [ADDRESS], зареєстрованої за відповідачем 06 жовтня 2010 року і набутої 22 липня 2000 року за договором купівлі-продажу за спільні кошти подружжя та за кошти, отримані позивачем від продажу належної їй та доньці [PERSON] до шлюбу з відповідачем квартири [ADDRESS], у зв'язку з чим [PERSON] має частку у праві власності на квартиру [ADDRESS], проте після розірвання шлюбу відповідач не бажає добровільно поділити майно, проживаючи разом з позивачем і дітьми в одній квартирі вчиняє сварки, побиття позивача і дітей, виганяє їх з квартири, не зважаючи на те, що їх з відповідачем малолітня донька [PERSON], [INFO], є тяжко хворою, перебуває на "Д" обліку у нефролога, невролога з тяжкими діагнозами, потребує комфортних, нормальних житлових умов, тривалого лікування, що є підставою для відступу від рівності долей подружжя у спільній власності, тому позивач, згідно уточнених позовних вимог, просила суд визнати за нею право власності на 2/3 частки квартири [ADDRESS], а за відповідачем - право власності на 1/3. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі, наполягаючи на його задоволенні з наведених у позові підстав, пояснивши, що у зв'язку з придбанням спірної квартири також і за рахунок частки у праві власності неповнолітньої [PERSON] на квартиру [ADDRESS], що належала їм з дочкою на праві власності до шлюбу з відповідачем, а також наявністю у малолітньої [PERSON] тяжких хвороб, а відповідач жодним чином не допомагає в лікуванні і утриманні дитини, позивач набула право на збільшення долі у праві спільної сумісної власності подружжя. Третя особа на стороні позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, пояснивши, що наразі вона іншого житла не має, її частка у праві власності на житло в квартирі [ADDRESS] була продана з дозволу органу опіки та піклування під умовою поліпшення її житлових умов, тому вважає, що їй також належить частка у праві власності на квартиру [ADDRESS] у зв'язку з чим є усі підстави для відступу від рівності долей при поділі майна між сторонами. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав в повному обсязі, заперечуючи тим, що спірна квартира придбана за 28500,00 доларів США за кошти від продажу належної йому до шлюбу квартири [ADDRESS] в сумі 14150,00 доларів США та від наявних у нього накопичень та коштів бізнесу в ТОВ "МДТ", тому позивач взагалі не має прав на вказану спірну квартиру і підстав для збільшення її долі у праві власності на квартиру, відповідно, немає, на підставі чого просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Свідок [PERSON], будучи допитаною судом під присягою, в судовому засіданні показала, що товаришувала зі сторонами, тому знає, що в 2000 році [PERSON] була вагітна та проживала разом з [PERSON] та старшою дочкою [PERSON] в двокімнатній квартирі по вул. Короленко, 15 у м. Дніпропетровську, проте у зв'язку з народженням дитини вони вирішили придбати більшу квартиру для чого вона позичила їм приблизно у червні-липні 2000 року 10000,00 доларів США під розписку, а приблизно через рік, коли [PERSON] продала свою квартиру на вул. Короленко, то віддала повністю кошти. Свідок [PERSON], будучи допитаною під присягою, в судовому засіданні показала, що товаришує з позивачем та в середині червня 2000 року приблизно на 40-й день після смерті діда [PERSON] в квартирі на вул. Короленко, 15 у м. Дніпропетровську, де проживала [PERSON] з дочкою [PERSON] та [PERSON], вона була присутня при передачі коштів в сумі 10000,00 доларів США [PERSON] [PERSON] для придбання більшої квартири. При цьому, присутні були [PERSON], [PERSON], [PERSON], мати і середній брат. Свідок [PERSON], будучи допитаним під присягою, в судовому засіданні показав, що є приятелем та колишнім компаньйоном по бізнесу [PERSON], тому йому відомо, що [PERSON] після одруження з [PERSON] вирішив придбати 4-х кімнатну квартиру за кошти від продажу належної йому квартири на Гоголя у м. Дніпропетровську в сумі приблизно 14300,00-14500,00 доларів США, кошти від чого вони разом привозили до нотаріальної контори, а також усіх наявних оборотних коштів бізнесу в сумі приблизно 15000,00 доларів США, які він повинен був повернути від продажу квартири [PERSON] на вул. Короленко, проте коштів в бізнес [PERSON] так і не повернув, після чого вони припинили їх спільну дільність. Суд, вислухавши пояснення сторін, представника позивача, третьої особи, показання свідків, дослідивши письмові докази, розглянувши позовні вимоги в заявлених межах, дійшов наступних висновків, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 02 червня 2000 року по 18 червня 2012 року перебували у шлюбі, про що свідчить рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2012 року №0418/2724/2012 у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, що набрало законної сили 18 червня 2012 року (а.с. 18). Під час шлюбу за [PERSON] 28 листопада 2010 року зареєстровано право власності на 4-х кімнатну квартиру [ADDRESS] згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САВ №010416, виданого на підставі договору купівлі-продажу від 22 липня 2000 року, копія якого долучена до матеріалів справи разом з витягом про державну реєстрацію в КП "ДМБТІ" від 28 листопада 2010 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно від 04 червня 2015 року (а.с.6, 5, 40). Розв'язуючи спір, суд приймає до уваги роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п.1 постанови №3 від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" про те, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року, а до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК. Відповідно до ст. 22 КпШС України, що діяла на час придбання спірної квартири 22 липня 2000 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Отже, спірна квартира набута подружжям за час шлюбу в інтересах сімї та відповідно до ст. 22, 23 КпШС України належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності. Доводи як позивача, так і відповідача про те, що спірна квартира набута за власні кошти кожного, отримані до шлюбу і є відповідно особистою власністю кожного, суд до уваги не приймає, оскільки спірна квартира придбана подружжям в інтересах сімї, для поліпшення житлових умов у звязку з народженням дитини [PERSON], та за кошти подружжя, надані як позивачем від продажу власної квартири [ADDRESS], так і відповідачем від продажу власної квартири [ADDRESS], виключно в інтересах сімї, що сторонами визнано в судовому засіданні та узгоджується з показами допитаних судом у цій справі свідків, а тому вказане майно придбане за спільні кошти подружжя та є спільною сумісною власністю подружжя. Слідуючи розясненням Пленуму Верховного Суду України в п. 25 постанови від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» суд приймає до уваги, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, у разі коли жоден із подружжя не вчинив дій стосовно можливості отримання грошової компенсації за частку (зокрема, щодо надання згоди одним із подружжя на отримання грошової компенсації за правилами СК України або в порядку ст. 365 ЦК України), а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Згідно з ч.1 ст .28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Одночасно, судом взято до уваги і розяснення Пленуму Верховного Суду України в абз. 4 п.30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» стосовно того, що при вирішенні спору про поділ майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Судом встановлено, що сторони є батьками неповнолітньої [PERSON], [INFO], про що до матеріалів справи долучене свідоцтво про народження в копії (а.с.17). Разом з тим, за розгляду справи судом встановлено, що позивач за стягненням аліментів з відповідача на утримання дитини [PERSON], [INFO], через суд не зверталася, доказів згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України на підтвердження ухилення відповідача від надання матеріального утримання дитині суду не надала, а так само не надала доказів на підтвердження обставин недостатності коштів для забезпечення фізичного, духовного розвитку, лікування неповнолітньої [PERSON], та при доведеності обставин наявності у дитини ряду хвороб, перебування на диспансерному обліку у кількох фахових лікарів, проходження постійного лікування, про що свідчать відповідні медичні довідки, картки, квитанції та чеки за придбання ліків, проходження аналізів (а.с.29, 30, 31, 50, 51, 89-61, 90-164), позивач не надала належних, допустимих, достатніх доказів того, що дитина перебуває виключно на утриманні позивача і відповідач не приймає участі в матеріальному утриманні дитини, з огляду на те, що сторони проживають разом в одній квартирі та виховують дитину спільно, тому суд приходить до висновку про недоведеність тих виключних обставин, які б давали підстави для відступлення від рівності часток подружжя при поділі спільного майна. Звідси, встановлені обставини переконують суд в праві позивача за ст. 29 КпШС України на поділ квартири, під час якого згідно з ст. 28 цього Кодексу, частка у спільному майні визнається рівною з відповідачем, оскільки підстави для відступлення від рівності часток подружжя не встановлені та належними, допустимим, достатніми доказами позивачем не доведені, а відтак, за позивачем та відповідачем належить визнати право власності на 1/2 частку квартири за кожним з одночасним припиненням права спільної сумісної власності відповідача на спірну квартиру у відповідності зі ст.372 ЦК України. Одночасно, суд зважає на те, що згідно ч. 1 ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законами України. Цивільним процесуальним засобом, яким забезпечується реалізація права на звернення до суду, є позов, тобто матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншою особою (відповідачем). Звідси, доводи відповідача про те, що квартира є його особистою власністю згідно зі ст.24 КпШС України через придбання за кошти від продажу особистої приватної власності квартири [ADDRESS] та отриманих з прибутку від бізнесу, на висновки суду про належність спірного майна до складу спільного сумісного не впливають, оскільки судом встановлено та не заперечувалось відповідачем, що квартира придбана на потреби сімї, кошти брались для придбання цієї квартири за погодженням подружжя (позивача та відповідача). При цьому, суд зважає на те, що відповідач, вважаючи, що квартира є його особистою приватною власністю в силу ст. 24 КпШС України будь-яких позовних вимог до [PERSON] не заявляв, розясненим йому судом в порядку ч.4 ст. 10 ЦПК України правом заявлення відповідного позову із зустрічними вимогами до початку розгляду справи по суті не скористався, розпоряджаючись своїми правами щодо предмета спору у відповідності з положеннями ст. 11 ЦПК України на власний розсуд. Так само, не зверталась до суду з відповідними позовними вимогам і третя особа у справі, заявляючи про належність їй частки у праві власності на спірну квартиру у зв?язку з продажем належної їй частки квартири [ADDRESS], тому вказані доводи також на висновки суду про належність спірної квартири до спільної сумісної власності подружжя не впливають. При цьому, суд виходить з принципу роздільності майна батьків і дітей згідно ст. 77 КпШС України, а також зважає на те, що позивач за згодою органу опіки та піклування Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради (а.с.16) відчужила 28 травня 2001 року належну їй та [PERSON] згідно свідоцтва про право власності від 05 грудня 2000 року (а.с.10) квартиру [ADDRESS], що визнано доцільним в інтересах неповнолітньої [PERSON] та набула в інтересах сім?ї, до членів якої належать в тому числі діти, спільно з чоловіком [PERSON] з метою поліпшення житлових умов сім?ї спірну квартиру, проте право власності доньки у спірній квартирі не реєструвала, діючи в інтересах своєї неповнолітньої дитини [PERSON] як її законний представник, та за розгляду даної справи будь-яких вимог щодо недійсності угод відчуження та набуття, тощо, не заявляла. За правилами до ст. 88 ЦПК України судові витрати належить віднести на рахунок відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: partial