Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, та уточнивши свої позовні вимоги, просить: визнати недійсним кредитний договір № DZHCGА00000512 від 03.08.2007 р., укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк»; визнати недійсним договір іпотеки від 03.08.2007 р., укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк», посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON], реєстр № 1438; зобов'язати приватного нотаріуса Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON] виключити з Державного реєстру іпотек та зняти заборону на відчуження об'єкту нерухомого майна, яке було передано в іпотеку за Договором іпотеки від 03.08.2007 р., укладеним між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк», а саме: житлового будинку, розташованого за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул.Полтавська, буд.19, загальною площею 81,3 кв.м., житловою площею 61,3 кв.м., який належить [PERSON] на підставі договору дарування; стягнути з відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1653,60 грн. На обґрунтування позовних вимог зазначив, що 03 серпня 2007 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір № DZHCGA00000512. Зазначений Договір укладений сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої Банком для будь-яких клієнтів-фізичних осіб. Відповідно до п.7.1 Кредитного договору Банк зобов'язався надати Позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 03 серпня 2007 року по 02 серпня 2017 року включно у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 23237,50 доларів США на наступні цілі: 22000,00 доларів США - на ремонт житлового будинку, а також у розмірі 1237,50 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,04% від суми виданого кредиту. У п.7.1 зазначено, що в період сплати: з «05» по «10» число кожного місяця Позичальник повинен надавати Банку щомісячний платіж у розмірі 326,56 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається з заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді. Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 13.01.2006 p., яка діяла на момент укладання кредитного договору, надання Позивачу кредитних коштів ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідає всім ознакам споживчого кредиту. В порушення вимог ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача», а також вимог п.п.2.1, 2.4, 3.1. Постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» в кредитному договорі відсутня інформація, а саме про тип відсоткової ставки (фіксована чи плаваюча), про варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги, а тільки зазначений загальний розмір щомісячного платежу, з якого не вбачається, яка частина платежу буде зарахована на погашення заборгованості за тілом кредиту, яка - на погашення заборгованості за відсотками та комісією, таким чином кредитний договір не вміщає інформацію про сукупну вартість кредиту і не має графіку погашення кредиту, який би вмістив цю інформацію. Крім того, ні перед укладенням кредитного договору, ні протягом його дії, Відповідач не повідомив Позивача в письмовій формі про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача, тип відсоткової ставки (фіксована, плаваюча тощо), орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо), варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, чим порушив права [PERSON] як споживача, передбачені ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». В порушення вимог п.2, п.4 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням кредитного договору про надання споживчого кредиту Банк не повідомив письмово Позивача про форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача, чим було порушене право споживача на свободу вибору продукції; виходячи із тексту Договору відповідачем порушено принцип рівності сторін на шкоду споживачу, а саме: розділ 2.3 Кредитного договору вміщає чотирнадцять прав Банку, в тому числі право Банку на власний розсуд розірвати кредитний договір, а розділ 2.4 включає тільки чотири права Позичальника, серед яких відсутнє право на розірвання кредитного договору. Крім того, в кредитному договорі, укладеному в іноземній валюті, не обумовлена істотна умова: не вказано, на кого покладаються валютні ризики у випадку збільшення курсу долара США по відношенню до національної валюти гривні, а фактично вони покладені на споживача, який має обов'язок сплачувати щомісячний платіж в іноземній валюті, що в теперішній час у зв'язку зі значним зростанням курсу долара США і значним погіршенням фінансового стану Позивача робить неможливим погашення кредиту. Таким чином, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Відповідно до п.5 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів», будь-яким чином обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію (перед укладенням Кредитного договору Банк не надав споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування і не отримав письмове підтвердження від споживача про ознайомлення з цією інформацією). Таким чином, ПАТ КБ «ПриватБанк» порушив права [PERSON] як споживача в випадках, передбачених п.п.1, 4, 5 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім вищезазначеного, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № DZHCGA00000512 від 03.08.2007 р. між Позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанком» був укладений договір іпотеки, відповідно до якого Позивач передав Банку в іпотеку житловий будинок, розташований за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул.Полтавська, буд.19, загальною площею 81,3 кв.м., житловою площею 61,3 кв.м., що підтверджується договором іпотеки від 03.08.2007 р. На даний момент власником вищезазначеного будинку є [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON] 05.11.2004 р. за реєстром № 3384. Згідно п.7.1 Кредитного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» надав Позивачу кредитні кошти в розмірі 22000,00 доларів США на ремонт житлового будинку, а відповідно до п.35.2 Договору іпотеки, іпотекою забезпечується виконання зобов'язань Іпотекодавцем по поверненню кредиту у сумі 20000,00 доларів США. Ніяких додаткових договорів до Договору іпотеки не укладалося. В кредитному договорі визначений строк виконання зобов'язань - 02.08.2017 p., який ще не сплинув, таким чином Позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав як споживача в межах строку позовної давності. У зв'язку з тим, що зміст кредитного договору № DZHCGA00000512 від 03 серпня 2007 року суперечить вимогам ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 13.01.2006 р. та Постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», а також обсяг зобов'язань, вказаних в кредитному договорі, не відповідає обсягу зобов'язань, вказаному в договорі іпотеки, Позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав як споживача. Представника позивача - [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повному обсязі, надала пояснення аналогічні обґрунтуванню позову. Представника відповідача - [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю, заперечував проти задоволення позову, пояснивши, що дійсно ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 03.08.2007 року уклали кредитний договір DZHCGA00000512. Згідно договору ПАТ КБ «Приватбанк» зобов'язався надати Позивачу кредит у розмірі 23237.50 [Долар США] на термін до 02.08.2017 p., а Позивач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Згідно договору у випадку порушення зобов'язань за кредитним договором, Позивач сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме видав Позивачу кредит у розмірі 23237.50 [Долар США]. В порушення умов кредитного Договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, Позивач свої зобов'язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому Договором порядку та строки. Банком на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів» надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Враховуючи, що законодавчо не встановлений обов'язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності факту виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є положення ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією (отримання кредиту боржником та сплата ним періодичних платежів). Таким чином, кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства та є чинним. Щодо заяв позивача про те, що відповідні дані позивачеві були надані в письмовому вигляді разом з іншими документами передбаченими ЗУ «Про захист прав споживачів», наслідком чого є підписання сторонами кредитного договору та відсутність від позивача претензій протягом передбачених законом 14 днів й протягом 3-х років (строк позовної давності). Інших доказів надання зазначених документів не повинно бути, тому що законом (в редакції 2006 року) не передбачений обовязок для кредитора отримувати від позичальника підписи про ознайомлення, чи в інший спосіб зберігати інформацію про ознайомлення. Таким чином, позовна заява подана не з мотивів захисту прав споживачів. Стосовно того, що відсутній графік погашення кредиту зазначає, що згідно п.7.1 Договору встановлено, що «Періодом сплати вважати період з 05 по 10 кожного місяця. Погашення заборгованості за цим Договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: Щомісяця в період сплати Позичальник повинен надавати Банку кошти(щомісячний платіж) у сумі 326,56 дол. для погашення заборгованості за кредитним Договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди». Також, у вищевказаному пункті Договору вказано, що кредит надається на ремонт житлового будинку у розмірі 22 тис. дол., зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом. Тобто 1 % помножити на 12 місяців = 12% річних (така відсоткова ставка підтверджується розрахунком заборгованості). Та й досі є незмінною. Тому посилання Позивача про те, що Банк не повідомив Позичальнику про реальну відсоткову ставку, не повинно прийматись судом до уваги. Також зауважив, що згідно виписки по рахунку, вбачається, що Позивач до певного часу належним чином виконував свої зобовязання за кредитом, що свідчить про те, що Позивач знав про умови кредитування та визнав свої зобовязання за Договором. Тому посилання Позивача про те, що він не був ознайомлений з умовами кредитування не має прийматись судом до уваги. Вказує на те, що сторони погодили положення кредитного договору в тих межах, які сторони бажали викласти у самому договорі. При цьому, цивільним законодавством передбачено, що норми договору, не можуть звужувати права сторони договору, передбачені нормами законодавства, в тому числі й нормами про припинення та зміну договору. Звинувачення щодо можливості відповідача у будь-який момент на свій розсуд в односторонньому порядку розірвати договір або змінити його положення є безпідставними, адже положеннями згадуваного розділу 2 кредитного договору чітко прописано події, які передують прийняттю кредитором рішення про припинення або зміну договору (у тому числі й зміну процентної ставки, зміна якої була можливою лише при настанні конкретних обставин). Щодо посилань Позивача про те, що Банк при укладанні Договору не повідомив Позичальника про валютні ризики, зазначив, що Позивачем не враховано, що зазначені валютні коливання суттєво вплинули не тільки на його майнові інтереси, як сторони кредитного договору, а і на майнові інтереси Банку, як сторони даного кредитного договору, оскільки Банк так само, як і належить здійснити Позивачеві, виконав своє зобов'язання за кредитним договором, тобто надав кредит Позивачеві, в валюті договору - долар США. При цьому валютні коливання, на які посилається Позивач, явно спричинені не подорожчанням самого долару США, а подешевшанням (зниженням купівельної спроможності) української гривні в цілому і, відповідно, по відношенню до долару США. Тому збитки банку в разі невиконання Позивачем своїх зобов'язань з повернення кредиту тим більше зростають в гривневому еквіваленті. У зв'язку з цим банк в разі валютних коливань несе такі ж самі ризики зміни обставин, що і позичальник, що виключає наявність умови визначеної п. 4 частини 2 статті 652 Цивільного кодексу України. У зв'язку з цим виконання своїх зобов'язань за кредитним договором тягне для Позивача витрати абсолютно рівні сумі збитків для Банку в разі невиконання Позивачем своїх кредитних зобов'язань. Тому співвідношення майнових інтересів сторін кредитного договору фактично не змінилось у зв'язку з зазначеними Позивачем валютними коливаннями, що виключає наявність умови визначеної п. 3 частини 2 статті 652 Цивільного кодексу України. Окрім того, як зазначив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для визнання недійсним кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Цивільним кодексом України встановлено принцип свободи договору (ст.ст.6, 627 ЦК України), відповідно до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Так само вільно діяв і Позивач при укладенні кредитного договору, чітко усвідомлюючи в момент укладення цього договору, що укладаючи його в валюті - долар США - він несе ризик того, що його зобов'язання в гривневому еквіваленті можуть суттєво зрости в разі валютних коливань, які і до укладення цього договору не раз траплялись. При цьому Позивач цілком усвідомлював, що саме у зв'язку з тим, що є ризик зростання курсу долару США по відношенню до української гривні, розмір процентів в разі укладення кредитного договору в валюті долар США буде суттєво меншим, аніж в разі укладення аналогічного договору з банком в українській гривні. Так розмір процентів за спірним договором склав 12% річних, що є досить помірним розміром процентів за кредитом в Україні. Тому Позивач не міг не усвідомлювати наявності імовірності валютних коливань в майбутньому, які б призвели до збільшення розміру його кредитних зобов'язань в гривневому еквіваленті. А тому це виключає наявність умови визначеної п. 1 частини 2 статті 652 Цивільного кодексу України, оскільки при укладенні договору сторони виходили саме з імовірної можливості настання таких змін, на які посилається Позивач в своєму позові, що підтверджується умовами цього ж договору. Що стосується посилання Позивача про те, що ним не було укладено Договору іпотеки, необхідно зазначити, що як доказ Банк надав копію Договору іпотеки, де саме міститься підпис Позичальника про те, що він згоден з умовами, які викладені в кредитному Договорі та Договір іпотеки, про що свідчить підпис Позичальника. Так, на даний час, Позивач належним чином свої зобовязання за Кредитним Договором не виконав. Що стосується строків позовної давності зазначив, що оскільки Кредит укладений ще у 2007 році, а позов до Банку Позивач подав лише у 2016 році, а загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, тобто з моменту підписання договору пройшло більше трьох років, отже Позивач пропустив строки позовної давності. Просив суд застосувати позовну давність до вимог позивача та відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] нотаріус Дніпродзержинського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, у письмових поясненнях вказала на те, що 03 серпня 2007 року за реєстровим № 1478 нею був посвідчений договір іпотеки між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк», згідно якого в іпотеку банку був переданий житловий будинок № 19, по вул. Полтавська в м. Дніпродзержинську, вважає відсутні підстави для визнання недійсним вказаного договору, а також припинення заборони і іпотеки. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON], в судове засідання не зявилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідача, обєктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку, про відмову в задоволенні позовних вимог виходячи з наступного. Судом встановлено, що 03.08.2007 року між ЗАТ КБ ПриватБанк (правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк") та позивачем [PERSON] було укладено кредитний договір № DZHCGA00000512 (надалі по тексту - "Кредитний договір"), відповідно до п. 7.1. якого Банк зобов'язувався надати позичальникові ([PERSON]О.) грошові кошти в розмірі 23237,50 доларів США на наступні цілі: 22000,00 доларів США на ремонт житлового будинку, а також у розмірі 1237,50 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою відсотків за користування Кредитом у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,04% від суми виданого кредиту, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного Договору (а.с.8-9). Відповідно до п.2.2.2 Кредитного договору, позичальник зобов'язується сплатити відсотки за користування Кредитом відповідно до п. 7.1, 2.3.1, 2.3.2, 2.3.3, 3.1, 3.2 даного Договору. Повну сплату відсотків за користування Кредитом здійснити не пізніше дати фактичного повного погашення Кредиту. Згідно п.7.1 Кредитного договору, періодом сплати кредиту слід вважати період з 05 по 10 кожного місяця. Погашення заборгованості за цим Договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: Щомісяця в період сплати Позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 326,56 дол.США для погашення заборгованості за кредитним Договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22.01.2016 року у справі № 209/4407/15-ц (2/209/139/16) за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк, заборгованість за кредитним договором №DZHCGA00000512 від 03.08.2007 року в розмірі 22560,36 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ, встановленого станом на 09.06.2015 року (2110,2444 гривень за 100 доларів США), становить 476023 (чотириста сімдесят шість тисяч двадцять три) гривні 60 копійок, яка складається з: заборгованості за кредитом у сумі 14075,32 доларів США, що становить 296989,25 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом у сумі 5673,90 доларів США, що становить 119719,29 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом у сумі 278,73 доларів США, що становить 5881,20 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у сумі 2532,41 доларів США, що становить 53433,85 грн., а всього 476023 (чотириста сімдесят шість тисяч двадцять три) гривні 60 копійок. Стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк судовий збір у розмірі 7140 (сім тисяч сто сорок) гривень 00 коп. в рівних частинах з кожного. В іншій частині вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" відмовлено. Рішення суду не оскаржувалося та набрало законної сили 02.02.2016 року (а.с.45-47). Відповідно до другого речення ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При вирішенні позовних вимог [PERSON] судом враховані обставини, встановлені рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22.01.2016 року у справі № 209/4407/15-ц (2/209/139/16) за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, зокрема те, що відповідно до заяви на видачу готівки № 1 від 03.07.2007 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 22000,00 доларів США на визначені у Кредитному договорі цілі, але належним чином він не виконував зобов'язання щодо погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору. Останній платіж для погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором було здійснено 24.07.2013 року. Судом також встановлено, що в якості забезпечення зобовязань позичальника за Кредитним договором, 03.08.2007 року між ЗАТ КБ ПриватБанк (правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк") та [PERSON] було укладено Договір поруки № DZHCGA00000512/1, відповідно до умов якого [PERSON] зобов'язалась відповідати у повному обсязі за виконання [PERSON] усіх зобов'язань, що виникли з Кредитного договору DZHCGA00000512 від 03.08.2007 року, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків, що підтверджується договором поруки № DZHCGA00000512/1 від 03.08.2007 року (а.с.29). З матеріалів справи вбачається, що в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № DZHCGA00000512 від 03.08.2007 р. між Позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір іпотеки, відповідно до якого Позивач передав Банку в іпотеку житловий будинок, розташований за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул.Полтавська, буд.19, загальною площею 81,3 кв.м., житловою площею 61,3 кв.м., що підтверджується договором іпотеки від 03.08.2007 р. (а.с.10-12). З вказаного договору іпотеки вбачається, що посвідчення його приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON] здійснювалося 03 серпня 2007 року, тобто фактично в день укладення самого кредитного договору № DZHCGA00000512. Вказаний житловий будинок належить позивачу [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування від 05.11.2004 р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 3384. Відповідно до норм ст.ст. 11,\~ 525,\~ 629 Цивільного кодексу України\~ підставами для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договір, який є обов'язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов'язково укладається в письмові формі (ст.ст. 1054,\~ 1055 ЦК України). Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї з сторін має бути досягнуто згоди. У\~ відповідності до ст. 10 ЦПК України, позивач повинен довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 57-59 ЦПК України, зазначені ним обставини.\~ \~ \~ \~ Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1\~ ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Кредитний договір, відповідно до ст. 1054 ЦК України, являє собою правочин, укладений між двома або більше особами, відповідно до умов якого банк або інша\~фінансова особа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит\~ та сплатити проценти. Таким чином, в даному випадку, укладений між сторонами правочин є проявом волевиявлення сторін, котрі самі визначили умови договору, погодившись з ними шляхом підписання\~кредитного договору. Вирішуючи позовні вимоги, суд, окрім наведеного вище, керувався також наступним. Відповідно до вимог ч. 1\~ст. 215 ЦК України\~та згідно розяснень п. 7\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6\~ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Закон України «Про захист прав споживачів»\~застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення\~Закону України «Про захист прав споживачів»\~не застосовуються (постанови Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-511цс15, від 02.12.2015 року у справі №6-1341цс15). Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в\~постанові від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»\~роз'яснив у п. 14, що суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою\~ст. 215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536,\~638,\~1056-1 ЦК України). Відповідно до п.п. 8, 14, 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року кредитний договір може бути визнаний недійсним в зв'язку з тим, що він не відповідає вимогам законодавства України. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до анкети-заяви на отримання кредиту від 03 серпня 2007 року [PERSON] просив розглянути керівництво Банку питання про можливість надання йому кредиту на суму 22 000 доларів США і для цього надав всі необхідні документи, що свідчить про те, що [PERSON] просив надати кредит в іноземній валюті (а.с.78). Крім того, перед укладенням кредитного договору № DZHCGA00000512 від 03.08.2007 р. позивач був письмово поінформованим про умови кредитування, а саме: наявні форми кредитування (згідно п.7.1. кредитного договору банк зобов`язується надати позичальнику кредит у виді непоновлювальної лінії у розмірі 22000, 00 доларів США на ремонт житлового будинку та 1237,50 доларів США на сплату страхових платежів); тип відсоткової ставки (згідно п.7.1 кредитного договору, за користування кредитом позичальник сплачує відсотки у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом); орієнтовну сукупну вартість кредиту (винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,04 % відсотків від суми наданого кредиту, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного Договору). Отже, позивач отримав перед укладанням договору від банку інформацію згідно з вимогами законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів», тобто сторони погодили усі його істотні умови, форма та зміст договорів відповідають положенням ст.203 ЦК України. Відповідно до вимог ст.ст. 11, 18, 21 Закону України Про захист прав споживача (в редакції, яка діяла на час укладення кредитного договору) не передбачалась умова недійсності договору у разі відсутності попередження позичальника про валютні ризики. Крім того, позичальник виконував частково умови кредитного договору. Діючим законодавством не передбачений стабільний курс долара США до національної валюти гривні. Таким чином, укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони прийняли на себе певні ризики, на випадок змінення валютного курсу та в момент укладання договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.\~ \~ Твердження представника відповідача про те, що згідно п.7.1 Кредитного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» надав позивачу кредитні кошти в розмірі 22000,00 доларів США на ремонт житлового будинку, а відповідно до п.35.2 Договору іпотеки, іпотекою забезпечується виконання зобов'язань Іпотекодавцем по поверненню кредиту у сумі 20000,00 доларів США, суд вважає безпідставними, оскільки в силу ст.18 Закону України «Про іпотеку» не можуть бути визнані підставою для визнання договору іпотеки недійсним. Крім того, згідно ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини в контексті наведених норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку, що у відповідності до вимог ст.ст. 203,\~1054, 1055 ЦК України при укладанні кредитного договору та договору іпотеки між сторонами були дотримані всі передбачені діючим законодавством істотні умови договору, які обумовлені їх згодою, як узгоджені сторонами, так і ними прийняті, а також дотримані вимоги щодо форми договору. Окрім того, на момент укладення Кредитного договору та Договору іпотеки обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину та печаткою фінансової установи. Крім того, позивач підписав оспорюваний ним договір особисто, чим відповідно засвідчив та підтвердив факт надання йому повної інформації про умови кредитування банку. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо визнання Кредитного договору та Договору іпотеки недійсними, не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про захист прав споживачів». Вирішуючи заявлену представником відповідача заяву про застосування до вимог позивача позовної давності суд виходить з наступного. Згідно статей 256, 257, 261 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. За змістом п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно приписів ч.1 ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Із позовом позивач [PERSON] звернувся 15 січня 2016 року. Заяву про поважність причини пропуску позовної давності та поновлення даного строку позивач не подав, належних причин поважності його пропуску не навів, оскільки посилання на те, що про порушення свого права позивач [PERSON] дізнався після звернення Банку до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, крім того строк виконання зобовязань за кредитним договором визначений 02.08.2017 р., який ще не сплинув, - не можна вважати такими. Судом встановлено, що підписуючи спірні Кредитний договір та Договір іпотеки, позивач ознайомлювався з його змістом та умовами, у відповідності до погоджених умов сплачував кошти на погашення кредиту починаючи з вересня 2007 року по липень 2013 року. Крім того, порушення вимог статей 11, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», на які посилається позивач, мали місце саме в момент укладення спірного кредитного договору, а тому трирічний строк позовної давності у спорі, що виник між сторонами, обчислюється з часу укладення спірного Договору і закінчився 3 серпня 2010 року, тобто сплив на час звернення позивача до суду. Відповідно до частини четвертої\~статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Така ж позиція викладена й у п. 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у справі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи обставини викладені вище, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] повинно бути відмовлено у звязку зі\~спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У звязку з відмовою позивачу у задоволенні його вимог, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача і підлягають покладенню на позивача. \~\~

Outcome: dismissed