Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-03 00:00:00

09.12.2016 року до Голопристанського районного суду Херсонської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позовних вимог вказав, що 26.01.2008 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, за яким позивач передав у власність відповідача грошові кошти в розмірі 100 000,00 дол.США, а відповідач зобовязався повернути указані грошові кошти у строк, передбачений договором. На підтвердження укладення вказаного договору та його умов відповідачем було складено розписку про одержання ним грошових коштів в розмірі 100 000,00 дол.США, а також встановлено кінцевий термін їх повернення до 01.05.2014 року. Відповідач в порушення прийнятих зобовязань в обумовлені строки позику не повернув. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами добровільно повернути грошові кошти, проте вимоги було проігноровано. З посиланням на ст.ст. 625, 629, 1046, 1049, 1050 ЦК України позивач просив стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість у розмірі 2813932,43 грн., яка складається з: суми позики в розмірі 2609730,00грн., 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання в розмірі 204202,43 грн., а також стягнути судові витрати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні, з підстав, зазначених у позові. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, відповідач пояснив, що грошові кошти не отримував, розписку не писав, а тому просив відмовити в задоволенні позову. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно з складеної розписки від 26.01.2008 року [PERSON] надав в борг відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 100 000,00 доларів США, які [PERSON] зобов'язався повернути до 01.05.2014 року (а.с. 5). В судовому засіданні досліджено оригінал вказаної розписки, яка відповідає наданій позивачем ксерокопії розписки (а.с. 5). Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України. Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Аналогічний висновок міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. Судом встановлено, що [PERSON] у визначений договором строк не повернув борг, тому є обґрунтованою вимога позивача про стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 100 000,00дол.США. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", Закон України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті". Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Позивач просить стягнути суму боргу у гривнях, з виходячи з курсу 26,0973 гривні за один долар США (станом на день звернення до суду з позовом). Таким чином сума боргу становить 2 609 730,00 грн. Відповідач, не визнаючи позовні вимоги, посилався не те, що розписку не писав, гроші не отримував. Разом з тим статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення. Відповідачем не оспорюється правомірність правочину позики, тому всі права, набуті сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов'язки, що виникли, підлягають виконанню. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Три проценти річних від простроченої суми складає 204202,43грн.: 2609730,00грн. х 3% / 365днів х 952 дні = 204202,43 грн., де 952 дні період прострочення з 01.05.2014 р. по 07.12.2016 р. (в межах позовних вимог); 2609730,00 грн. сума боргу. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що отримані відповідачем у борг кошти, у визначений розпискою строк, не повернуті, з урахуванням вимог ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості за договором позики у визначеному позивачем розмірі із покладенням на відповідача обов'язку щодо сплати 3 % річних за несвоєчасне повернення коштів.

Outcome: approved