Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-15 00:00:00

[PERSON] у вересні 2008 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначає, що 10.03.1998 року на її ім'я було видано ордер № 46 від 26.02.1998 року та надано кімнату [ADDRESS] на чотирьох осіб. В даній кімнаті зареєстровані [PERSON] та її син [PERSON], який з 2000 року в цій кімнаті не проживає, не користується комунальними послугами, не сплачує за них, не допомагає робити поточного ремонту. Згідно акту ЖЕК № 15 від 22.08.2008 року [PERSON] не проживає в цій кімнаті з 2000 року, про що засвідчують підписи сусідів [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] є людиною пенсійного віку, розмір пенсії мінімальний, сплачувати комунальні послуги їй доводиться самій, син ніякої матеріальної допомоги не надає. Просить постановити рішення, згідно якого визнати [PERSON] таким, що втратив право користування кімнатою [ADDRESS]. Заочним рішення Замостянського районного суду м. Вінниці позов [PERSON] до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням повністю задоволено. Визнано [PERSON] таким, що втратив право на користування кімнатою [ADDRESS] Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22.08.2016 року поновлено відповідачу [PERSON] пропущений строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 30.09.2008 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22.08.2016 року скасовано заочне рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 30.09.2008 року в цивільній справі № 2-3451/2008 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Під час розгляду вищезазначеної справи 29.08.2016 року відповідач [PERSON] звернувся до суду та надав зустрічний позов до [PERSON], про усунення перешкод у користуванні кімнатою у гуртожитку шляхом вселення. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03.11.2016 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору МКП «ЖЕК № 15». В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник підтримали позов в повному обсязі, просили суд його задовольнити з підстав, зазначених у позові, зустрічний позов відповідача [PERSON] не визнали, просили суд відмовити у його задоволенні, надавши суду заперечення. [PERSON] пояснила, що так як вона баготодітна мати, вона отримала кімнату і приписала дітей, у тому числі сина [PERSON] у кімнаті [ADDRESS], про що дуже шкодує. Вказує, що дану кімнату видали тільки [PERSON] і вона розрахована тільки на одну людину. На момент отримання квартири в гуртожитку [PERSON] не проживав з матір'ю. З пояснень [PERSON] вона категорично проти, щоб її син [PERSON] проживав за вищевказаною адресою, так як він немає ніякого відношення до кімнати. Відповідач [PERSON] та його представник свій зустрічний позов підтримали в повному обсязі, просили суд його задовольнити з підстав зазначених у ньому, первісний позов [PERSON] не визнали, просили суд відмовити у його задоволенні. Вказали, що [PERSON] є хворою особою та інвалідом 2 групи, який не вмів ні читати, ні писати. Проживав періодично в інтернаті, в бабусі, а в подальшому в свідка [PERSON] Він не звертався раніше із заявами про вселення, оскільки в силу свого писхічного розвитку не в повній мірі адекватно розуміє відносини, що склались. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, МКП «ЖЕК № 15» у вирішенні спору поклався на розсуд суду. Свідок [PERSON] в судову засіданні пояснила, що в дев'ятирічному віці [PERSON] шукав роботу в парку в м. Вінниці. [PERSON] надала дозвіл, щоб [PERSON] допомагав. Допомагала йому матеріально, харчувала. Пояснює, що на той час останній був недорозвиненою дитиною, наймала йому педагогів. Через деякий час [PERSON] влаштувала до себе на роботу бабку [PERSON], яка в цей час постійно доглядала за ним. Згодом бабка померла, [PERSON] проживав у [PERSON] Самостійно за захистом своїх прав [PERSON] не міг звернутися, тому, що він був психічною хворою дитиною. Вказує, що до дев'ятирічного віку перебував у дитячому будинку. Вислухавши осбі, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. При вирішенні спорів, пов'язаних із користуванням жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду (про виселення, право користування тощо), слід виходити з норм глави 2 розділу ІІІ ЖК України «Користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду». Виходячи зі змісту позовних вимог, суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із житлового законодавства, пов'язані з правом особи користуватися жилим приміщенням, в якому зареєстровано їх місце проживання, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Житловим та Цивільним кодексами України. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Повага до права людини на житло закріплена у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантується кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист права на житло поширюється як на власника квартири (рішення у справі [PERSON] and [PERSON] v. the U.K. від 21.02.1990 року) так і на наймача (рішення у справі [PERSON] v. Cyprus від 18.02.1999 року). Як встановлено судом, 10.03.1998 року [PERSON] було видано ордер № 46 від 26.02.1998 року та надано кімнату [ADDRESS] на чотирьох осіб. Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію видана МКП «ЖЕК № 15» від 12.08.2008 року в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] зареєстровано двоє осіб: [PERSON], на яку відкритий особовий рахунок, та її син [PERSON] Відповідно до акту від 22.08.2008 року, який затверджений начальником МКП «ЖЕК-15» [PERSON], [PERSON] не проживає за вищевказаною адресою, що підтверджується підписами сусідів [PERSON], [PERSON], [PERSON] За змістом ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Статтею 72 цього Кодексу передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Особа підлягає визнанню такою, що втратила право користування жилим приміщенням, у разі доведеності не користування приміщенням понад встановлені строки без поважних причин. У разі розгляду такого спору встановленню підлягають причини відсутності особи понад встановлені строки в жилому приміщенні. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Виходячи з аналізу даної норми для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщеннями необхідними є дві умови: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. При цьому, як роз'яснено у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року ( з наступними змінами та доповненнями) у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України) необхідно з'ясовувати причину відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності ( перебування у відрядженні у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо), суд може продовжити пропущений строк. Так, згідно наданих пояснень сторін по справі та відповідно до рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 30.09.2008 року, судом встановлено що в кімнаті [ADDRESS] м. Вінниці зареєстрована [PERSON] та [PERSON], який з 2000 року не проживає в зазначеній кімнаті. Як вбачається з пояснень [PERSON] та його представника, станом на 01.01.2000 року [PERSON] ще не виповнилося 14 років. Його тимчасова відсутність у спірній квартирі була зумовлена рядом причин об'єктивного та суб'єктивного характеру - неналежною поведінкою [PERSON] та хворобливим станом [PERSON] Спірну квартиру [PERSON] полишив за наполяганням та через погрози матері [PERSON] та своїх рідних братів. Мати категорично відмовлялась утримувати [PERSON], годувати та одягати, що підтверджується поясненнями свідка [PERSON] та самою [PERSON] в судовому засіданні. Остання не турбувалась про сина. Поки була жива бабуся, [PERSON] проживав у неї. Після того як бабуся померла, [PERSON] проживав у [PERSON], яка зареєструвала його за своїм місцем проживання в [ADDRESS] Відповідно до заяви [PERSON] до Замостянського відділу соцзабезпечення від 12.10.1994 року просить прийняти на утримання в будинок - інтернат сина [PERSON], [INFO], так як за станом здоров'я він потребує стороннього догляду і обслуговування. Відповідно до довідки, виданої КЗ ВОПНЛ ім. акад. Ющенка № 20-476 від 05.02.2015 року, [PERSON] перебуває на обліку у вказаному лікувальному закладі з діагнозом: помірна розумова відсталість з поведінковими порушеннями на резідуально - органічному тлі». Згідно довідки УПФУ в м. Вінниці, [PERSON] є інвалідом з дитинства другої групи та з 08.04.2003 року йому було призначено соціальну пенсію. Відповідно висновку витягу з протоколу № 638 засідання психолого - медико - педагогічної консультації від 04.09.1991 року в [PERSON] розумова відсталість ступеня імбицильності. Згідно із виписки з наказу № 54 по Білоцерківському дитячому будинку - інтернату від 28.11.1994 року, зарахувати: [PERSON], [INFO] підопічним Білоцерківського дитячого будинку - інтернату з 29.11.1994 року. Як вбачається зі справки [PERSON] перебував на обліку в дитячій лікарні з діагнозом вроджений порок серця. Відповідно до медико - педагогічної характеристики на виховання групи № 12 Білоцерківського дитячого будинку інтернату від 25.05.1999 року, 25.05.2000 року, 25.05.2001 року в [PERSON] діагноз: олігофренія ст. імбицильності (викликана хромосомним порушенням). Беручи до уваги неприязні стосунки та стійкі конфліктні відносини між сторонами відповідач [PERSON] був змушений був змушений утекти з дому, за наполяганням та через погрози матері [PERSON] Відповідно до вимог ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. За правилами ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача жилого приміщення, які проживають разом з ним, користуються з наймачем усіма правами і несуть обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо вищезазначені особи перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймачі члени його сім'ї. Їх право користування жилим приміщенням урегульоване житловим законодавством, згідно з яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 3 ст. 9 ЖК України). Як встановлено під час судового розгляду, позивач та відповідач є членами однієї сім'ї, однак перебувають у конфліктних відносинах, що сторонами не заперечувалось, тому відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, вказана обставина доказуванню не підлягає. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] зареєстрований в кімнаті [ADDRESS] в м. Вінниці з 23.05.2003 року як член сім'ї квартиронаймача. Він фактично проживав в квартирі та був зареєстрований за даною адресою, доки відповідач [PERSON] не стала чинити перешкоди у користуванні останнім приміщенням за вказаною адресою. Таким чином, суд прийшов до висновку що причини періодичного непроживання [PERSON] у спірній квартирі є поважними, оскільки це є наслідком неприязних відносин між членами сім'ї та хворобливий стан [PERSON] За таких обставин дії відповідача [PERSON] щодо перешкоджання [PERSON] в користуванні квартирою є неправомірними і такими, що порушують його охоронюване законом право на житло. Згідно ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Суд ставиться критично до акту від 22.08.2008 року щодо не проживання відповідача у спірній квартирі, оскільки акт та свідчення не містить інформацію про причини відсутності відповідача, що у цьому випадку має вирішальне значення. При цьому в ході судового розгляду представником первісного позивача 16.09.2016 року через канцелярію суду подавалось клопотання про виклик даних свідків, однак в ході судового розгляду дане клопотання не було підтримано в звязку з тим, що позивач [PERSON] ствердила, що дані свідки відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 243 Сімейного Кодексу України, опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Статтею 245 СК України передбачено, що опіка та піклування над дитиною, яка проживає у закладі охорони здоров'я, навчальному або іншому дитячому закладі якщо дитина постійно проживає у закладі охорони здоров'я, навчальному або іншому дитячому закладі, функції опікуна та піклувальника щодо неї покладаються на адміністрацію цих закладів. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 248 СК України, дитина, яка позбавлена батьківського піклування має право на збереження права користування житлом, у якому вона раніше проживала. У разі відсутності житла така дитина має право на його отримання відповідно до закону Частиною 2 ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства» встановлено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Частиною 3 ст. 25 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що у разі передачі дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, під опіку чи піклування, влаштування в будинки дитини, дитячі будинки, школи-інтернати, дитячі будинки сімейного типу та прийомні сім'ї жиле приміщення, в якому вони проживали, зберігається за дітьми протягом усього часу перебування їх в цих закладах, у опікунів чи піклувальників, дитячому будинку сімейного типу, прийомній сім'ї незалежно від того, чи проживають у жилому приміщенні, з якого вибули діти, інші члени сім'ї. Жиле приміщення, яке зберігається за дітьми, може бути передано в оренду іншим громадянам на строк до повернення дітей із зазначених закладів, від опікунів чи піклувальників, з прийомної сім'ї чи дитячого будинку сімейного типу. Статтею 32 ЗУ «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» передбачено, що за дітьми- сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також особами з їх числа зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сім'ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Жилі приміщення, в яких проживали діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, до влаштування їх у сім'ї громадян України, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також щодо яких є рішення суду, не можуть бути відчужені без отримання згоди на таке від органів опіки та піклування, яка може надаватися лише в разі гарантування збереження права на житло таких дітей. Статтею 71 ЖК України передбачено, що жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадку влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім'ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім'ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Ст. 12 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" вказує, що інваліди, влаштовані в будинки-інтернати або в інші установи соціальної допомоги, мають право на збереження за ними жилої площі протягом 12 місяців. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає, оскільки за [PERSON] на час перебування в закладі для дітей позбавлених батьківського піклування, зберігається житлове приміщення, а саме: кімната [ADDRESS]. В подальшому в силу неприязних стосунків та хворобливого стану обох сторін, що визнано сторонами, позивач не міг вселитись та проживати в даній кімнаті. При цьому слід відхилити пояснення пояснення позивача [PERSON], що кімнату надано лише їй як робітникуВАТ "ВПЗ", оскільки згідно ордеру та довідки ВАТ "ВПЗ" вона отримала житло на пільгових умовах як багатодітна сімя. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] навпроти підлягають задоволенню з наступних підстав. В звязку з тим, що сторони є інвалідами другої групи, судові витрати слід залишити за державою.

Outcome: approved