Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. В позові вказувала, що відповідно до наказу № 892/15-ОІк від 16 березня 2015 року вона була призначена на посаду начальника відділу продажів продуктів роздрібного бізнесу відділення ПАТ " ОТП Банк " в м. Чернівці, що підтверджується записом в її трудовій книжці . Вказала, що згідно наказу за № 2150/15-01 к від 22 червня 2015 року Публічночго Акціонерного Товариства " ОТП Банк " вона була звільнена з посади за угодою сторін з 30 червня 2015 року. Вважає своє звільнення з посади начальника відділу продажів продуктів роздрібного бізнесу відділення ПАТ " ОТП Банк " в м.Чернівці незаконним та безпідставним, зважаючи на наступне . Зазначила, що як зазначено нею вище, наказом № 892/15-01 к від 16 березня 2015 року її було призначено на посаду начальника відділу продажів продуктів роздрібного бізнесу відділення ПАТ " ОТП Банк " в м.Чернівці. 08 квітня 2015 року вона пройшовши медичне обстеження в Чернівецькому обласному медичному діагностичному центрі, дізналася за результатом проведення, що знаходжусь на 12 тижні вагітності, крайове передлежання, що підтверджується довідкою медичної установи від 07 квітня 2015 року. Вказала, що про наявність її вагітності вона повідомила в усній формі керівника відділення ПАТ "ОТП БАНК" в м. Чернівці [PERSON], а та в свою чергу, повідомила про це начальника управління продажів продуктів роздрібного бізнесу Західноукраїнської регіональної дирекції ПАТ "ОТП Банк " [PERSON] Крім того зазначила, що згідно довідки Хотинської центральної районної лікарні вона в період з 20 квітня 2015 року по 08 травня 2015 року перебувала на лікуванні в гінекологічному відділенні цієї медичної установи у звязку з загрозою викидня 12-13 тижнів вагітності. 06 травня 2015 року вона була визвана з лікарні начальником управління продажів продуктів роздрібного бізнесу [PERSON]В» до Чернівецького відділення ПАТ "ОТП Банк", який за відомо знаючи про її вагітність, надавши зразок заяви про звільнення її з займаної посади за угодою сторін, запропонував їй під психологічним тиском на неї написати власноруч заяву про звільнення з займаної посади за власним бажанням з 30 червня 2015 року . Також вказала, що для неї це стало несподіванкою у звязку з тим, що вона за час своєї роботи на займаній посаді чесно та сумлінно виконувала покладені на мене обовязки. Тому на вимоги начальника управління [PERSON] про необхідність її звільнення начебто за згодою сторін вона стала заперечувати, пояснюючи йому, що в кінці липня 2015 року їй буде надана декретна відпустка. Крім того зазначила, що під впливом психологічного тиску з боку начальника управління банку [PERSON] вона перебуваючи у хворобливому стані ТА переймаючись станом можливого викидня, з метою уникнення нервового стресу в період свого перебування на стаціонарному лікуванні в гінекологічному відділенні Хотинської центральної районної лікарні 06 травня 2015 року написала заяву голові правління ПАТ "ОТП Банк " про звільнення її з займаної посади за угодою сторін з 30 червня 2015 року. Вказала, що розуміючи незаконність свого звільнення з займаної посади та перебуваючи по цій причині в пригніченому стані, маючи намір не допустити видання наказу про своє звільнення, вона 19 червня 2015 року звернулась з заявою до голови правління ПАТ "ОТП Банк" про відкликання своєї попередньої заяви від 06 травня 2015 року про звільнення її з посади начальника відділу продажів продуктів роздрібного бізнесу відділення "ОТП Банк" з 30.06.2015 року . Про свою вагітність та прохання знайти компроміс щодо не-вчинення дій про звільнення її з займаної посади з врахуванням тієї обставин, що з 20 липня 2015 року їй необхідно отримати декретну відпустку, вона виклала у своєму електронному листі на адресу начальника управління [PERSON], який в свою чергу 19 червня 2015 року її повідомив, що вона не витримала випробувального терміну своєї роботи на займаній посаді, а тому буде звільнена у відповідності з поданою нею заявою від 06 травня 2015 року . Крім того зазначила, що отримавши негативну відповідь щодо залишення її на займаній посаді, її самопочуття та психологічний стан значно погіршився, що в свою чергу, відобразилось на її вагітності, тобто, до появи ускладнень та загрози викидня, що підтверджується довідкою Клішковецької амбулаторії загальної практики сімейної медицини від 22.06.2015 року, а тому вона підлягала негайному направлення на стаціонарне лікування. Зазначила, що 22 червня 2015 року вона з діагнозом загроза викидня 20 тижнів вагітності( крайове передлежання плоду ) була госпіталізована на стаціонарне лікування в гінекологічному відділенні Хотинської центральної лікарні, де перебувала до 03 липня 2015 року, а з 06 липня 2015 року по даний час з цим же діагнозом захворювання перебуває на стаціонарному лікуванні в зазначеній медичній установі, що підтверджується довідкою завідуючої родильним відділенням цієї лікарні . Вказала, що з наказом про своє звільнення з займаної посади від 30 червня 2015 року вона ознайомилась та отримала свою трудову книжку лише 27 липня 2015 року, про що свідчить її підпис та дата про ознайомлення з наказом та акті прийому-передачі трудової книжки. Згідно довідки Управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області її заробітна плата за 16 днів березня місяця 2015 року складає 2771,43 гривні, за 30 днів квітня місяця 2015 року - 4250,61 гривня, за 31 день травня місяця 2015 року 4192,62 гривні, за 30 днів червня місяця 2015 року - 4925,39 гривень а тому середньомісячна зарплата за один місяць складає 4035,01 гривні. Також слід зазначити, що вказані дії з боку відповідача призвели до порушення її законних прав на працю, які завдали їй моральних страждань. Моральна шкода, завдана їй в результаті незаконного звільнення з займаної посади, полягає у наступному: порушивши її права шляхом незаконного звільнення з посади начальника відділу продажів продуктів роздрібного бізнесу відділення ПАТ "ОТП Банк", відповідач завдав їй душевних страждань, вона постійно но знаходиться в пригніченому стані, втратила спокій, її самопочуття та психологічний стан погіршився. Вона хвилюється та нервую з приводу цього, а тому її постійно переслідують думки про вчинене відповідачем щодо неї, що, в свою чергу, призводить до її роздратованості, а це негативне вплинуло на стан її вагітності. Посилаючись на викладене просила, визнати її звільнення з роботи незаконним та скасувати наказ № 2150/15-01 К від 22 червня 2015 року відповідача - Публічного Акціонерного Товариства " ОТП Банк " про звільнення мене з посади начальника відділу продажів продуктів роздрібного бізнесу відділення ПАТ " ОТП Банк " в місті Чернівці. Поновити її [PERSON], [INFO], на посаді начальника відділу продажів продуктів роздрібного бізнесу відділення ПАТ "ОТП Банк " в місці Чернівці з 01 липня 2015 року та стягнути з Публічного Акціонерного Товариства "ОТП Банк " на її , [PERSON], [INFO], користь середньомісячну заробітну плату з 01 липня 2015 року за час вимушеного прогулу по день фактичного поновлення на посад. Стягнути з відповідача - Публічного Акціонерного Товариства " ОТП Банк " на її [PERSON], [INFO], користь моральну шкоду у розмірі 60000, 00 грн. заподіяну їй внаслідок незаконного звільнення з роботи. В судовому засіданні представники позивача підтримали позовну заяву в повному обсязі просили її задовольнити, посилаючись на обставини викладенні в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, подали на нього свої заперечення, просили в позові відмовити. Допитана в судовому засіданні [PERSON] показала, що вона працює на «Нова Пошта», та може підтвердити, що 22 червня 2015 року лист був направлений адресату [PERSON], 07 липня 2015 року вказаний лист надійшов у відділення «Нової Пошти» за адресою м.Львів та 13 липня 2015 року не відкриваючись вказаний лист надійшов до адресата [PERSON] Заслухавши, пояснення сторін, покази свідка, дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Судом встановлено, 16.03.2015 згідно наказу AT «ОТП Банк» від 16.03.2015 № 892/15-01к позивача призначено на посаду начальника відділу продажів продуктів роздрібного бізнесу відділення AT «ОТП Банк» в м. Чернівці. В судовому засіданні зясовано, що 06.05.2015 року Позивач подала до AT «ОТП Банк» заяву про звільнення її займаної посади за угодою сторін 30.06.2015 року. Жодних доказів про застосування будь - якого впливу до [PERSON] при написанні даної заяви - суду не надані і такі не з'ясовані в судовому засіданні, не доведений причинний зв'язок між лікуваням в зв'язку із перебігом вагітності та фактом написання заяви від 06.05.2015 року. Позивач 19.06.2015року написала до АТ «ОТП Бан» заяву яка була направлена лише 22.06.2015 року і доставлена в м.Львів 23.06.15 року про відкликання раніше написаної нею заяви про звільнення від 06.05.2015. Однак, в зв'язку з тим, що АТ «ОТП Банк» не отримувало заяви від 19.06.2015 року надало свою згоду на її звільнення за угодою сторін, відповідно до наказу АТ «ОТП Банк» від 22.06.2015 № 2150/15-01К згідно якого 30.06.2015 року звільнено з займаної посади [PERSON] за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін). Згідно наказу про звільнення від 22 червня 2015 року № 2150/15-01 позивача звільнено з займаної посади 30.06.2015 за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Таким чином, звільнення за п. 1 ст. 36 КЗпП України не є звільненням з ініціативи власника або уповноваженого ним органу як зазначають представники позивача. Отже, під час звільнення Позивача з займаної посади АТ «ОТП Банк» не було допущено порушень ч. 3 ст. 184 КЗпП України, оскільки її звільнення відбулось за згодою сторін, а не з ініціативи ПАТ «ОТП Банк». Також судом встановлено, що в обґрунтування своїх позовних вимог Позивач вказує, що заявою від 19.06.2015 відкликала свою попередню заяву від 06.05.2015 року про звільнення її 30.06.2015 за згодою сторін у зв'язку з чим, підстави для її звільнення були відсутні. Однак, заява від 19.06.2015 про відкликання попередньої заяви про звільнення за згодою сторін 30.06.2015 року, на яку посилається Позивач, на адресу Банку не надходила, що вбачається з експрес накладних «Нової Пошти», а саме 22 червня 2015 року лист був направлений адресату [PERSON], 07 липня 2015 року вказаний лист надійшов у відділення «Нової Пошти» за адресою м.Львів та 13 липня 2015 року не відкриваючись вказаний лист надійшов на адресата [PERSON], також це підтверджується показами свідка [PERSON] у судовому засіданні. Належних доказів того, що відповідач отримав дану заяву в електронному вигляді суду не надано. У звязку з тим, що АТ «ОТП Банк» не отримувало заяви від 19.06.2015 року та не надавало Позивачу згоди на анулювання попередньої домовленості про її звільнення за згодою сторін, у відповідності до наказу АТ «ОТП Банк» від 22.06.2015 року за № 2150/15-01К від 30.06.2015 року її було звільнено з займаної посади за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін). В своїх позовних вимогах позивач як на підставу для задоволення своїх вимог, посилається на порушення АТ «ОТП Банк» вимог ст.. 184 КЗпП України та звільнення її в період вагітності. Відповідно до ч.3 ст. 184 КЗпП України та звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років(до шести років частина шоста ст.. 179 КЗпП), одиноких матерів, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину інваліда з ініціативи власники або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обовязковим працевлаштуванням зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. Згідно наказу про звільнення від 22 червня 2015 року за № 2150/15-01 позивачку було звільнено з займаної посади 30.06.2015 року за угодою сторін на підставі п.1 ст 36 КЗпП України. Таким чином, звільнення за п. 1 ст. 36 КЗпП України не є звільненням з ініціативи власника або уповноваженого ним органу та припинення трудового договору без врахування гарантій, передбачених ст.184 КЗпП. За таких обставин під час звільнення позивача з займаної посади АТ «ОТП Банк» не було допущено порушень ч.3 ст. 184 КЗпП України, оскільки її звільнення відбулося за згодою сторін, а не з ініціативи АТ « ОТП Банк». Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Враховуючи, що звільнення [PERSON] було здійснено без порушень норм трудового законодавства, суд важає, що похідні позовні вимоги, у вигляді скасування наказу про звільнення [PERSON] із займаної посади від 22.06.2015 року та поновлення її на роботу у ПАТ "ОТП Банк" на раніше займану посаду та стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу не надано, не підлягають задоволенню, оскільки доказів про наявність вимушеного прогулу не надано суду і такі відсутні в матеріалах справи. Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду с» трудових спорів", при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації, або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Так, ч. 3 ст. 40 КЗпП України визначено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності. Однак, як вказувалось вище. Позивача було звільнено з роботи за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, а не з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Щодо вимог про стягнення з АТ «ОТП Банк» 60000,00 грн. моральної шкоди . Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України у справі 1-5/2012 від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, - інститут моральної шкоди має міжгалузевий характер, а тому особливості його застосування можуть встановлюватися галузевим законодавством. У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено в статті 237-1 Кодексу, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральна шкода про стягнення якої наполягає Позивач, згідно заявленого позову полягає в тих душевних стражданнях, яких вона зазнає в зв'язку з необхідністю захисту своїх трудових прав. Частиною першою статті 1167 названого Кодексу передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Отже, фактами, з якими матеріальний закон пов'язує настання цивільно-правової відповідальності за заподіяння моральної шкоди, є: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана, а також вини останнього в її заподіянні. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" також визначено: - під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб; - відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (пункт 5). Відповідно ж до пункту 9 названої постанови Пленуму Верховного Суду України розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Жодних доказів наявності у Позивача душевних страждань, пов'язаних необхідністю захищати свої трудові права та наявності причинного зв'язку між такою необхідністю і станом її здоров'я, яке потрібно відновити останнім не надано. В матеріалах справи відсутні докази того, що Позивачу необхідно відновлювати здоров'я та психічний стан, шляхом проходження медичних та оздоровчих процедур. Відсутні докази того, що стан здоров'я Позивача взагалі погіршився в порівнянні із попереднім його станом і погіршився безпосередньо після зазначених у позовній заяві подій та як наслідок цих подій, чи як наслідок будь - яких неправомірних дій Банку. Позовна заява не містить обґрунтований розрахунок розміру моральної шкоди, та не зрозуміло з чого Позивач виходив при розрахунку спричиненої їй моральної шкоди в розмірі 60000 грн. В зв'язку з відсутністю будь яких доказів того, що внаслідок протиправних дій Відповідача Позивачу були спричинені втрати немайнового характеру, вимоги щодо стягнення моральної шкоди є необґрунтованими та безпідставними. За змістом ч .3 ст. 10 ЦПК України, яка кореспондується з ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами, відповідно до частини 1 статті 57 Цивільного процесуального кодексу України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи наведене, позовна заява [PERSON] не відповідає дійсним обставинам справи, а обставини, доводи та нормативне обґрунтування вимог не підтверджені допустимими та належними доказами. Таким чином, дослідивши надані сторонами докази в судовому засіданні, та враховуючи вимоги законодавства, якими врегульовано трудові відносини суд приходить до висновку що позов [PERSON] про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди не підлягає до задоволення. Враховуючи викладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог та не доведено обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, як це передбачено ст. 60 ЦПК України, а судом за результатами розгляду справи не встановлено підстав для задоволення позову. Натомість відповідачем доведено ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позову. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає, що при звільненні позивачки із займаної посади її трудові права відповідачем порушені не були, тому позовні вимоги [PERSON] про поновлення на роботі задоволенню не підлягають . Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки судом встановлено, що при звільненні позивачки за згодою сторін відповідачем не були порушенні її права, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди також задоволенню не підлягають. Також в разі відмови у позові судові витрати не відшкодовуються згідно вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed