Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, зазначивши, що позивач від третьої особи - дочірнього підприємства "Електромонтаж-420", у червні 2012 року довідався про оформлення за вказаною особою у 2003 році права власності на нежитлові приміщення за адресою: [ADDRESS] (адмінбудівля площею 98,5 кв.м, бокси з побутовими приміщеннями площею 134,1 кв.м, напівпідвал та склад з гаражем площею 303,3 кв.м). Право власності на вказані об'єкти за ДП "Електромонтаж-420" було оформлено на підставі рішення виконавчого комітету Коростенської міської ради від 15.01.2003 року №5 "Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних осіб". Вказане нерухоме майно перебувало у складі нерухомого майна, приватизованого правопопередником позивача за договором №33 купівлі-продажу державного майна від 13.11.1993 року, укладеного з Регіональним відділенням Фонду державного майна по м.Києву, яким 22.03.1994 року було видано Свідоцтво про власність №24. У склад приватизованого цілісного майнового комплексу входило і нерухоме майно за адресою: [ADDRESS]. Актом прийому передачі основних засобів від 10.02.1999 року ДП"Електромонтаж-420" ЗАТ "Електромонтаж" для здійснення господарської діяльності було передано нерухоме майно в м.Коростень (19.Контора,20.Склад,21.Гараж), однак у власність воно не передавалось, дозволів на оформлення прав власності не надавалось. Рішення виконавчого комітету Коростенської міської ради від 15.01.2003 року №5 позивачем було оспорено в судовому порядку і постановою Голосіївського районного суду м.Києва від 31.01.2013 року по справі №2601/16741/12 воно визнано нечинним в частині оформлення права власності на приміщення по [ADDRESS]. Позивачем з'ясовано, що в даний час спірним майном володіє відповідач, який придбав його у ДП "Електромонтаж-420" за договором купівлі-продажу. Позивач згоди на відчуження свого майна дочірньому підприємству не надавав, відчужене воно без його згоди, що порушує його права як власника майна, набутого за договором купівлі-продажу під час приватизації, та позбавляє можливості оформити належним чином своє право власності. Оскільки в судовому порядку скасовано правовстановлююче для ДП "Електромонтаж-420" рішення, то реєстрація його права власності та відчуження проводились незаконно. Передання позивачем спірного нерухомого майна в користування ДП "Електромонтаж-420" до отримання підтвердження його права власності унеможливлювало отримання правовстановлюючих документів на нього, однак не є доказом відмови від права власності та правомірності його відчуження відповідачеві. Просив витребувати з незаконного володіння відповідача нежитлові приміщення - адмінбудівлю площею 98,5 кв.м, бокси з побутовими приміщеннями площею 134,1 кв.м, напівпідвал та склад з гаражем площею 303,3 кв.м, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача Мацієвський Олександр Миколайович позовні вимоги підтримав з вищезазначених підстав та просив їх задовольнити. Пояснив, що створеному позивачем дочірньому підприємству "Електромонтаж-420" (далі:ДП) для здійснення господарської діяльності без права відчуження без згоди власника було передано спірне майно. За статутом ДП відчуження майна можливо лише за згоди засновника. Наприкінці 2011 року позивач від директора ДП дізнався про те, що майно продано. З'ясувавши, яким чином ДП оформило право власності на майно, позивач оспорив рішення виконкому Коростенської міської ради до Голосіївського районного суду м.Києва, яким воно було скасовано. На момент оформлення ДП права власності на спірне майно воно (майно) вже існувало. Було з'ясовано, що майно придбав відповідач. Про відчуження майна фактичного власника не було повідомлено, директор ДП діяв без згоди власника. Попередній власник ДП звільнився і ніяких документів теперішньому керівництву не передав. У позивача також немає таких документів, попередні керівники документацію також не передали. Спірне майно було передано лише на баланс ДП, на балансі позивача воно не перебувало. Оскільки позивачеві документи не були передані, значить їх не існувало. В договорі не було вказано, що власником майна надавався дозвіл на його відчуження. Позивач набув право власності на спірне майно в порядку приватизації, яка проводилась шляхом його передачі орендарям, які в подальшому здійснювали його викуп. Укладався договір купівлі-продажу державного майна, до якого додавався перелік такого майна. Державою видавалось свідоцтво про право власності на майновий комплекс, в склад якого входило як нерухоме, так і рухоме майно. Володіння майном відповідача вважає незаконним, оскільки скасовано рішення про оформлення права власності за ДП. Право власності відповідача на час судового розгляду не припинено. Вважає, що судовим рішенням Голосіївського районного суду м.Києва підтверджується, що ДП не мало права відчужувати майно позивача. Відповідач [PERSON] позов не визнав та пояснив, що в травні 2003 року від працівників "Електромонтаж-420" довідався про те, що продається майно підприємства, яке запропонували йому придбати. Він з'їздив в м.Житомир, де домовився про оформлення договору. Договір оформлявся у нотаріуса, який майже місяць перевіряв документи. Як оплату за майно ним було перераховано 34000 грн.. На даний час майном володіє понад 12 років, перебудував його. До придбання майно 8 років було безгосподарним, руйнувалось, оскільки не використовувалось. До відчуження спочатку було лише дві будови, товщина стін яких свідчить про те, що вони були збудовані з дошки. В 2002 році будови були перебудовані з цегли, даху та дверей не було. Вважає, що майно було відчужено правомірно, бо воно було новоствореним, нотаріус перевіряв повноваження відчужувача. Себе вважає добросовісним набувачем, оскільки йому не було і не могло бути відомо про повноваження продавця на його відчуження, майно купив законно, законно володіє ним майже 12 років, перебудував, отримав у власність земельні ділянки, на яких розмішено майно. Позивач з власної волі передав майно третій особі, яка також добровільно продала його йому. Третій особі позивач передавав зовсім інше майно, ніж те, яке він потім придбав. То був будинок та два сараї. Спір щодо неправомірності відчуження майна позивач має вирішувати з третьою особою. Представник відповідача [PERSON] заперечив проти задоволення позовних вимог, оскільки вважає їх безпідставними, та пояснив, що позивачем заявлено вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння, однак володіння його довірителя є законним, він є добросовісним набувачем, його право не оспорено та не скасовано. Сам позивач не довів своє право власності на об'єкти, які придбав відповідач, оскільки третій особі передавалось зовсім інше майно, ніж те, що потім нею було продано. Спір щодо законності відчуження майна має вирішуватись між позивачем та третьою особою. Третя особа - Дочірнє підприємство "Електромонтаж-420", подала заяву про розгляд справи у відсутність представника, проти задоволення позовних вимог не заперечила. Вислухавши пояснення сторін, свідка [PERSON], оглянувши матеріали інвентаризаційної справи №9581 Коростенського МБТІ на спірні будівлі та проаналізувавши їх в сукупності з дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи, суд дійшов висновку про наступне : Судом встановлено, що позивачем заявлено вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння. Себе позивач вважає власником спірного майна, а відповідача - особою, яка володіє ним незаконно, і в якої таке майно може бути витребувано, посилаючись при цьому на положення статей 330, 387,388 ЦК України, які передбачають дві різні підстави витребування власником свого майна із чужого володіння: витребування майна із чужого незаконного володіння (ст.387 ЦК України) та витребування майна із володіння добросовісного набувача, тобто законного володіння (ст.388 ЦК України) . Відповідно до ст.387 ЦК України та ст.10,ч.3 ЦПК України особа, яка звернулась до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Своє право власності позивач підтверджує копією Свідоцтва про власність №24 від 22.03.1994 року, виданого Регіональним відділенням Фонду Державного майна України по місту Києву, на майно цілісного майнового комплексу орендного підприємства "Електромонтаж-І", яке відповідно до Статуту ПАТ "Електромонтаж" є правопопередником останнього. Вказане Свідоцтво підтверджує право власності орендного підприємства "Електромонтаж-І" на майно цілісного майнового комплексу вказаного орендного підприємства, яке набуто на підставі договору купівлі-продажу №33 від 30.11.1993 року згідно з Законом України "Про приватизацію майна державних підприємств" від 04.03.1992 року. Вказана угода нотаріально посвідчена, що вимагалось на час укладення вказаного правочину. Державна реєстрація права власності на спірне майно позивачем не проводилась. Відповідно до переліку нерухомого майна, яке було приватизовано у складі цілісного майнового комплексу на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу, за адресою: [ADDRESS], знаходились такі об'єкти як контора (інв.№24), склад (інв.№27), гараж (інв.№26). Вказані об'єкти актом прийому-передачі основних засобів від 10.02.1999 року ЗАТ "Електромонтаж" були передані в повне господарське відання створеного ним ДП "Електромонтаж-420" (наказ №52 від 21.12.1998 року). Вказане свідчить про те, що майно з володіння позивача у володіння третьої особи вибуло з його відома та з його волі. Відповідно до свідоцтва про право власності №5 від 27.01.2003 року, виданого на підставі рішення Коростенської міської ради №5 від 15.01.2003 року, ДП "Електромонтаж-420" ЗАТ "Електромонтаж" належали нежилі приміщення по [ADDRESS] в м.Коростень: адмінбудівля, бокси з побутовими приміщеннями, напівпідвал, склад з гаражем. Право власності ДП "Електромонтаж-420" було зареєстровано. Оглядом інвентаризаційної справи №9581 на спірні будівлі не встановлено тотожність будівель, які позивач набув в порядку приватизації, та будівель, які були відчужені третьою особою відповідачеві. Свідок [PERSON] (начальник Коростенського МБТІ) дала показання про те, що первинна інвентаризація об'єктів нерухомості за адресою: [ADDRESS], була проведена в 1969 році. На той час за вказаною адресою знаходилась адміністративна будівля та два сараї (один зі шлакоблоків, а другий - з дошки). Власникові було видано реєстраційне посвідчення №202 від 19.12.1969 року. В подальшому в 2003 році за виготовленням технічної документації звернулось ДП "Електромонтаж-420". На той час за вказаною адресою знаходились адміністративна будівля, бокси з побутовими приміщеннями, напівпідвал та склад з гаражем. Стіни будівель були з цегли, мали залізобетонне перекриття. Це вже були інші будови. Інших інвентаризацій Коростенське БТІ не проводило, іншими БТІ така інвентаризація також проводитись не могла. З попередніх будівель залишилась лише адміністративна будівля. Реєстрація прав власності проводилась лише за зверненням власника. Будь-яких даних про зміну власника до 2002 року до БТІ не надходило. Показання вказаного свідка свідчать про те, що позивач своє право власності на спірне майно не реєстрував, про набуття ним права власності на нього орган інвентаризації не повідомляв. 28.05.2003 року ДП "Електромонтаж-420" належні йому нежитлові приміщення по [ADDRESS] відповідно до договору купівлі-продажу від 28.05.2003 року продало відповідачеві за 34000 гривень, тобто за відплатним договором. Своє право відповідач зареєстрував у визначеному законом порядку. За таких обставин, відповідач правомірно у встановленому законом порядку набув право власності на спірне майно, тому положення ст.387 ЦК України, відповідно до яких власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, до спірних правовідносин застосуванню не підлягають, а отже вимога позивача про витребування від нього майна як від незаконного володільця є безпідставною. На момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване за відчужувачем. Договір купівлі-продажу, за яким відповідач набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності такого договору. Будь-яких доказів того, що вказаний правочин було вчинено під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника законного володільця з другою стороною, позивачем не надано, що свідчить про те, що майно вибуло з володіння третьої особи, яка на час його відчуження являлась його законним власником, а отже і законним володільцем, з її волі. Визнання нечинним рішення, на підставі якого третя особа набула права власності на спірне майно, не є доказом неправомірного вибуття майна з володіння позивача не з його волі. Позивач добровільно передав належне йому майно третій особі, на момент вчинення правочину з відчуження спірного майна третя особа мала всі повноваження його власника, оскільки правовстановлюючі її право документи (свідоцтво про право власності №5 від 27.01.2003 року) були чинні, ніким не оспорені та не скасовані. Відповідно до положень статті 388 ЦК України, на яку позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, хоча і не заявляє вимогу про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. Враховуючи, що договір відчуження був нотаріально посвідчений, нотаріусом перевірено повноваження відчужувача, то позивач не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. На момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване за відчужувачем. Правочин, за яким відповідач набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину. Доказів того, що під час вчинення правочину відповідач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна, позивач не надав. Не подано позивачем і доказів того, що майно у володіння третьої особи вибуло не з його волі, оскільки таке майно було передано особисто позивачем третій особі як заснованому ним дочірньому підприємству. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що відповідач є добросовісним набувачем спірного майна і воно може бути витребувано у нього лише з обставин, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Оскільки єдиною такою обставиною, яка могла б мати місце в даному випадку, є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі, та яка позивачем не доведена, так як майно вибуло з володіння як позивача, так і безпосереднього його відчужувача - третьої особи, з їх волі, відповідач набув його за відплатним договором, то таке майно витребувано у добросовісного набувача, яким є відповідач, бути не може. Крім того, суд ще раз зауважує на ту обставину, що на момент відчуження спірного майна його власником була третя особа, яка набула право власності на нього та зареєструвала своє право у встановленому законом порядку. Скасування рішення, яке стало підставою видачі третій особі правовстановлюючого документу, що підтверджувало її право на спірне майно на момент його відчуження, не є обставиною, що свідчить про відсутність в момент вчинення правочину повноважень третьої особи на відчуження спірного майна на користь відповідача. Висновку про те, що третя особа на момент відчуження спірного майна не мала повноважень його власника, судове рішення, на яке в обґрунтування своїх вимог посилається позивач, не містить. На момент відчуження майна третя особа була не лише його володільцем, а й власником. Не припинено на час судового розгляду і право власності відповідача на спірне майно. Враховуючи вищевказане, суд визнає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed