Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-02 00:00:00

У квітні 2014 р. до Новомиргородського районного суду надійшла позовна заява [PERSON] до ПП «Агрофірма «Панчеве»» про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння. За ухвалою суду від 29.05.2014 р. було залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Відділ Держземагенства у Новомиргородському районі Кіровоградської області та Головне управління юстиції у Кіровоградській області. Позивач вказав, що він є власником земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER] загальною площею 9,6619 га на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], який було видано 16 листопада 2011 року. Вказана ділянка була успадкована позивачем після смерті [PERSON], який помер [INFO], на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07 квітня 2010 року № 419. За життя спадкодавець [PERSON] 01.12.2003 р. уклав договір оренди землі з ПП «Агрофірма «Панчеве»» на 10 років, тобто до 01 грудня 2013 року. 10.12.2013 р. позивач звернувся до ПП «Агрофірма «Панчеве»» з заявою, в якій просив повернути йому земельну ділянку. Проте офіційно будь-якої відповіді не отримав, хоча в усній формі йому повідомили, що договір продовжено згідно додатковій угоді до договору оренди землі. Заявник вважає, що вказане твердження не відповідає дійсності, оскільки спадкодавець [PERSON] помер [INFO], а строк дії договору закінчувався лише 01.12.2013 р., тобто на момент смерті спадкодавця строк дії договору оренди землі мав закінчитися через п'ять років, а отже були відсутні підстави для укладення додаткової угоди. Крім того, нотаріус під час оформлення спадщини отримав довідку відділу Держкомзему у Новомиргородському районі від 07.04.2010 р., відповідно до якої на момент оформлення спадщини були зареєстровані наступні обмеження та обтяження до зазначеної земельної ділянки: 02.06.01 - право оренди земельної ділянки (договір оренди земельної ділянки терміном 10 років, зареєстрований 09.02.2004 р. за № 683). 22.01.2014 р. відділом Держземагенства у Новомиргородському районі було надано витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, відповідно до якого відомості про обмеження у використанні земельної ділянки, встановлені порядком ведення Державного земельного кадастру, не зареєстровані. 05.03.2014 р. позивач повторно звернувся до відповідача з заявою від 04.03.2014 р. про витребування земельної ділянки, яка належить позивачу на праві приватної власності, проте відповіді знову не отримав. Тому позивач, посилаючись на ст. 41 Конституції України, ст. ст. 19, 34, 35 Закону України «Про оренду землі», ст. ст. 90, 152, 158 Земельного кодексу України, ст. 15, 16, 387 Цивільного кодексу України, просить суд зобов'язати ПП «Агрофірма «Панчеве»» повернути земельну ділянку позивачу у його фактичне користування. У червні 2014 р. до суду надійшла позовна заява представника позивача [PERSON] в інтересах позивача [PERSON] до ПП «Агрофірма «Панчеве»», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Відділ Держземагенства у Новомиргородському районі Кіровоградської області та Головне управління юстиції у Кіровоградській області, про визнання недійсною додаткової угоди та покладення зобов'язання на відповідача повернути позивачеві земельну ділянку. Заявник вказав, що в обґрунтування заперечень проти позову [PERSON] відповідач посилається на додаткову угоду до договору оренди землі від 24 червня 2008 року, яка нібито була укладена між [PERSON] та ПП «Агрофірма «Панчеве»» і зареєстрована у Новомиргородському відділі ДП «Кіровоградська регіональна філія Центру державного земельного кадастру» 28 лютого 2010 року за № 04.10.377.00061. Як вже зазначав [PERSON], обґрунтовуючи попередню заяву, на момент: смерті спадкодавця строк дії договору оренди землі від 01.12.2003 р. закінчувався через п'ять років, а отже були відсутні підстави для укладення додаткової угоди; оформлення спадщини нотаріус отримав довідку відділу Держкомзему, відповідно до якої між [PERSON] та ПП «Агрофірма «Панчеве»» було зареєстровано договір оренди земельної ділянки терміном 10 років, що зареєстрований 09.02.2004 р. за № 683, а також 22.01.2014 р. відділом Держземагенства було видано витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, відповідно до якого відомості про обмеження у використанні земельної ділянки не були зареєстровані. Окрім цього, заявник вважає, що підпис в додатковій угоді не схожий на підпис [PERSON] Оскільки [PERSON] не укладав вищевказаної додаткової угоди до договору оренди землі, позивач стверджує, що вказана додаткова угода суперечить чинному законодавству: ст. ст. 203, 207, 215 ЦК України, ст. ст. 14, 15 Закону України «Про оренду землі», а також порушує право власності на земельну ділянку, яке підлягає захисту. Тому заявник просить суд: визнати недійсною додаткову угоду, укладену 24 червня 2008 року між [PERSON] та ПП «Агрофірма «Панчеве»»; зобов'язати ПП «Агрофірма «Панчеве»» повернути [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 9,6619 га; стягнути з відповідача на користь позивача витрати, пов'язані з розглядом справи в суді. У судовому засіданні позивач [PERSON], його представник [PERSON] підтримали позов повністю, посилаючись на обставини, викладені в заяві. Представник відповідача МЕДВЕДЕНКО Д.Ю. не визнав позов повністю, бо вважає, що між [PERSON] та ПП «Агрофірма «Панчеве»» 09.02.2004 р. був укладений договір оренди земельної ділянки, зареєстрований за № 683, відповідно до якого відповідачу було передано в оренду земельну ділянку [NUMBER] площею 9,66 га. Окрім цього, 24 червня 2008 року між тими ж особами була укладена додаткова угода до договору оренди земельної ділянки від 09.02.2004 р., відповідно до якої п. 5 вказаного договору було змінено і викладено в такій редакції: "Цей договір укладається строком на 10 років. Початок строку його дії обчислюється після підписання сторонами цієї угоди та з дня державної реєстрації". Зазначена додаткова угода була укладена за життя спадкодавця і зареєстрована 22.02.2010 р. Сам факт її реєстрації після смерті орендодавця не є безумовною підставою для визнання угоди недійсною. Оповіщені у встановленому порядку про час і місце розгляду справи представники третіх осіб: Відділу Держземагенства та Головного управління юстиції жодного разу у судові засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, письмових заперечень проти позову не надіслали. Як вбачається з письмових заяв представників третіх осіб, вони просять суд розглянути справу в їх відсутність. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність вище згаданих учасників судового розгляду на підставі наявних доказів, оскільки у справі мається достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши згадані пояснення та безпосередньо дослідивши докази в справі: оглянувши письмові докази та інші матеріали справи, суд вважає за необхідне задовольнити позов повністю із таких міркувань. Згідно правилам ч. 1 ст. 4 Закону України «Про оренду землі» орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. У судовому засіданні безспірно з'ясовано, що [PERSON] є власником земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER] загальною площею 9,6619 га на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії [NUMBER], який було видано 16 листопада 2011 року. Вказана земельна ділянка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Веселівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області, за межами населеного пункту. Вартість земельної ділянки становить 168.411,00 грн. Земельна ділянка була успадкована позивачем після смерті [PERSON], який помер [INFO], на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07 квітня 2010 року № 419, виданого Новомиргородською районною державною нотаріальною конторою Кіровоградської області. Ці обставини не оспорювалися сторонами у суді і тому не потребують доказування. За життя спадкодавець [PERSON] 01 грудня 2003 р. уклав договір оренди землі (без номера) з приватним підприємством «Агрофірма «Панчеве»», відповідно до п. 1 якого орендодавець передав, а орендар прийняв в оренду земельну ділянку [NUMBER] площею 9,66 га з кадастровим номером [NUMBER], що розташована на території Веселівської сільської ради та належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 08.08.2001 р. Суд відкидає твердження представника відповідача у суді, що також викладені в його письмових запереченнях проти позову, про укладення між [PERSON] та ПП «Агрофірма «Панчеве»» договору оренди землі 09.02.2004 р. за № 683. Як вбачається з наданого сторонами оригіналу договору оренди землі, він фактично був укладений між [PERSON] та ПП «Агрофірма «Панчеве»» саме 01 грудня 2003 р. без зазначення номеру такої угоди. До того ж саме в цьому договорі йде мова про передачу в оренду земельної ділянки [NUMBER] площею 9,66 га, яка належала спадкодавцю [PERSON] Вказаний договір було зареєстровано Новомиргородським відділом КРФ ЦДЗК, про що в книзі записів державної реєстрації вчинено запис 09.02.2004 р. № 683. Тому суд вважає необґрунтованим й інше твердження представника відповідача, котрий вважає датою укладення договору оренди землі дату його державної реєстрації. Згідно правовій позиції, висловленій Судовою палатою у цивільних справах ВСУ під час розгляду справи № 6-118цс13, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). На підставі ст. 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення правовідносин) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру, тобто реєстрацією є запис, фіксація фактів або явищ з метою обліку та надання їм статусу офіційно визнаних актів, внесення до списку або книги обліку. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що при вирішенні судом спору про визнання договору недійсним з підстав відсутності у сторони волі на його укладення правове значення має наявність такої волі на момент досягнення сторонами договору згоди в належній формі з усіх істотних умов договору, а не на момент його державної реєстрації, вчинення правочину слід вважати момент, коли сторони свого часу досягли згоди з усіх істотних умов. Обґрунтовуючи власне рішення з урахуванням вище наведеної правової позиції, суд виходить з того, що у даному випадку на момент виникнення правовідносин були чинними положення ст. 18 Закону України «Про оренду землі», що договір оренди земельної ділянки набирає чинності після його державної реєстрації, а також ст. 20 цього ж Закону, що укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації і державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом. До того ж відповідно до вимог ст. 18 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Проте представник відповідача не надав суду письмових доказів укладення договору оренди землі саме 09 лютого 2004 р. Таким чином, твердження представника відповідача, що договір оренди начебто був укладений 09 лютого 2004 р., а не 01 грудня 2003 р., суперечать як фактичним обставинам справи, так і вимогам чинного законодавства. Окрім цього, предметом спору є земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER] загальною площею 9,6619 га, що належить позивачеві на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], який було видано 16 листопада 2011 року. Вище вказаний кадастровий номер земельної ділянки був зазначений у зв'язку з її державною реєстрацією 16.11.2011 р. КРФ ДП "ЦДЗК", про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Таким чином, технічна документація на вказану земельну ділянку була виготовлена на ім'я позивача у листопаді 2011 р. Що стосується номера земельної ділянки 159 та її площі 9,66 га, котрі зазначені у договорі оренди землі від 01.12.2003 р., то вказані ідентифікаційні ознаки були вказані на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 08.08.2001 р. на ім'я спадкодавця [PERSON] В матеріалах спадкової справи до майна померлого [PERSON] мається копія Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 08.08.2001 р. на ім'я спадкодавця [PERSON], на титульній сторінці якого вказано кадастровий номер земельної ділянки: [NUMBER]. Окрім цього, зі змісту цього державного акту вбачається, що площа земельної ділянки становить 9,66 га. До того ж на плані зовнішніх меж земельної ділянки вказано її номер: 159. Згідно правовій позиції, висловленій Судовою палатою у цивільних справах ВСУ під час розгляду справи № 6-10цс15, за змістом статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Згідно з нормою статті 79-1 ЗК України земельна ділянка набуває ознак об'єкта цивільних прав з моменту її формування з присвоєнням кадастрового номера та внесення в Державний земельний кадастр. У даному випадку у спадкодавця [PERSON] вже був вище згаданий Державний акт на право приватної власності на землю при укладанні договору оренди землі від 01.12.2003 р. Як у довідці про встановлені обмеження (обтяження) на земельну ділянку начальника відділу Держкомзему у Новомиргородському районі, так і у витязі з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки начальника цього ж відділу від 07.04.2010 р. зазначено, що спірна земельна ділянка має [NUMBER], площу 9,66 га, розташована на території Веселівської сільської ради Новомиргородського району, належить спадкодавцю [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 08.08.2001 р. та має кадастровий номер: [NUMBER]. Тому усі зазначені у цьому договорі оренди землі реквізити відносяться до однієї і тієї ж земельної ділянки, що була успадкована [PERSON], бо належність землі визначалася за Державним актом на право приватної власності на землю, а її кадастровий номер: [NUMBER] залишився без змін і в документах спадкоємця. Суд також ураховує, що у довідці про встановлені обмеження (обтяження) на земельну ділянку начальника відділу Держкомзему у Новомиргородському районі від 07.04.2010 р. зазначено: на момент оформлення спадщини були наступні обмеження та обтяження: 02.06.01 - право оренди земельної ділянки (договір оренди земельної ділянки терміном 10 років, зареєстрований 09.02.2004 р. за № 683). Оспорюючи вимоги заявника, відповідач вважає, що 24 червня 2008 року між [PERSON] та ПП «Агрофірма «Панчеве»» була укладена додаткова угода до договору оренди земельної ділянки від 09.02.2004 р., відповідно до якої п. 5 вказаного договору було змінено і викладено в такій редакції: "Цей договір укладається строком на 10 років. Початок строку його дії обчислюється після підписання сторонами цієї угоди та з дня державної реєстрації". Він вважає, що зазначена додаткова угода начебто була укладена за життя спадкодавця і зареєстрована 22.02.2010 р., а сам факт її реєстрації після смерті орендодавця не є безумовною підставою для визнання угоди недійсною. За приписами ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. З наданих представником відповідача і третьою особою оригіналів документів вбачається, що 24 червня 2008 року між [PERSON] та ПП «Агрофірма «Панчеве»» була укладена додаткова угода про зміни до договору № (номер не зазначено) оренди земельної ділянки від 09.02.2004 р., котра була зареєстрована у Новомиргородському відділі ДП «Кіровоградська регіональна філія Центру державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 28 лютого 2010 року за № 04.10.377.00061. Таким чином, у вказаній додатковій угоді неправильно зазначено реквізити договору оренди землі, що був укладений між [PERSON] та ПП «Агрофірма «Панчеве»» 01.12.2003 р. Така обставина може свідчити як про помилку при її складанні, так і про те, що згадана додаткова угода стосується іншого договору оренди землі, котрий не має ніякого відношення до даної справи. З'ясувати вище наведену обставину в даний час неможливо, бо інші дані, по котрим можна було б ідентифікувати земельну ділянку, окрім імені спадкодавця, у вказаній додатковій угоді відсутні. Як вбачається зі змісту п. 3 додаткової угоди, п. 5 умов Договору від 09.02.2004 р. було змінено і викладено в такій редакції: "Цей договір укладається строком на 10 років. Початок строку його дії обчислюється після підписання сторонами цієї угоди та з дня державної реєстрації". Із аналізу змісту наведеної частини документа витікає, що він не відповідає не лише вимогам чинного законодавства, а й законам формальної логіки. Так, у п. 5 договору оренди землі від 01.12.2003 р. вказано, що зазначений договір було укладено терміном на 10 років з 01 грудня 2003 року по 01 грудня 2013 року, а у п. 26 - що він набуває чинності після його державної реєстрації. Саме згаданий договір було зареєстровано 09.02.2004 р. Новомиргородським відділом КРФ ЦДЗК (запис в книзі реєстрації за № 683). Хибність логіки додаткової угоди полягає у тому, що перше речення її пункту 3 повністю повторює зміст п. 5 вказаного договору, тобто: договір укладається на строк 10 років, про що було відразу зазначено в самому договорі та навіть вказано моменти початку і закінчення строку: відповідно 01.12.2003 р. і 01.12.2013 р. Проте наступне речення повністю суперечить як чинному законодавству, так і законам формальної логіки: "Початок строку його дії обчислюється після підписання сторонами цієї угоди та з дня державної реєстрації". Адже сторони вирішили під час укладення угоди 01.12.2003 р., що початком строку дії договору буде 01.12.2003 р. Відтепер сторони начебто прийшли до згоди, що початок строку його дії буде відраховуватись після підписання додаткової угоди. Але ж додаткова угода буцімто була підписана 24.06.2008 р., тобто фактично договір вже виконувався з 01.12.2003 р., що складає майже 4 роки і 7 місяців, проте цей період вже не буде обраховуватись сторонами. Окрім цього, сторони начебто прийшли до згоди, що одночасно початок строку дії договору обчислюється з дня державної реєстрації. Проте тут виникає подвійна невизначеність: мова йде про державну реєстрацію договору оренди землі чи додаткової угоди до нього. Якщо обраховувати з моменту державної реєстрації договору оренди від 01.12.2003 р., то датою початку його дії буде 09.02.2004 р., що суперечить змістові п. 5 договору про початок дії угоди з 01.12.2003 р. У випадку обчислення строку з моменту державної реєстрації додаткової угоди, тобто з 28.02.2010 р., стає незрозумілим: що ж тоді робити з періодом з моментів фактичного виконання договору з 01.12.2003 р. та підписання додаткової угоди з 24.06.2008 р. Така невизначеність строку дії договору оренди земельної ділянки за законом неприпустима. Адже строк дії договору оренди є однією з істотних умов договору оренди землі (ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі»). Згідно поясненням сторін, вказана земельна ділянка була фактично передана в оренду 01.12.2003 р. і до цього часу не вибувала з володіння відповідача. Таким чином, насправді відповідач здійснює вирощування сільськогосподарських культур на орендованій землі понад 10 років і 5 місяців поспіль до пред'явлення позову і продовжує використовувати її для товарного виробництва, вважаючи, що строк дії договору сплине лише 28.02.2020 р., тобто планує здійснювати виробничу діяльність на цій землі майже 16 років і 3 місяці. В той же час у позовній заяві [PERSON] обґрунтовано стверджує, що сторони домовились про оренду землі на загальний строк 10 років. Визначаючи у ч. 1 ст. 251 ЦК України поняття строку і терміну, законодавець вказав, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. До того ж у ч. 1 ст. 252 ЦК України законодавець зазначив: строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Оскільки п. 3 додаткової угоди до договору оренди землі не містить конкретної домовленості між сторонами про збільшення (на роки, місяці, тижні, дні чи години) встановленого за домовленістю строку його дії з урахуванням дати державної реєстрації, заперечення представника відповідача проти позову суд вважає необґрунтованими. В той же час у п. 5 договору оренди землі чітко вказано кінцевий термін його дії: 01.12.2013 р., котрий відповідає наведеним вимогам закону. Окрім цього, представник відповідача також не звернув уваги на вимоги п. 20 Договору оренди землі, що підставою його припинення є закінчення терміну, на який було укладено Договір, при відсутності продовження. Така ж вимога міститься і в ч. 1 ст. 31 Закону України «Про оренду землі»: договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено. Тому позивач обґрунтовано звернувся 10.12.2013 р. до ПП «Агрофірма «Панчеве»» з заявою, в якій просив повернути йому земельну ділянку. Проте офіційно будь-якої письмової відповіді він не отримав, але в усній формі представник відповідача йому повідомив, що договір продовжено згідно додатковій угоді до договору оренди землі. Відповідно вимогам ст. 228 ЦК України: ч. 1. Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. 2. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У даному випадку зазначене положення п. 3 додаткової угоди до договору оренди землі між сторонами, що початок строку його дії обчислюється після підписання сторонами цієї угоди та з дня державної реєстрації, суд вважає таким, що порушує публічний порядок. Оскільки у п. 5 договору оренди землі було вказано про кінцевий строк його дії до 01.12.2013 р., додаткова угода начебто була підписана 24.06.2008 р., а державна реєстрація буцімто була проведена 28.02.2010 р., тобто більш ніж через 2 роки з моменту підписання угоди, стає очевидним, що вище згадане положення додаткової угоди до договору було спрямовано на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також незаконне заволодіння майна держави. Саме внаслідок такого викладення змісту п. 3 додаткової угоди відповідач має змогу з 01.12.2003 р. володіти земельною ділянкою спадкодавця, а також стверджувати, що буде використовувати цю землю до 28.02.2020 р., тобто майже 16 років і 3 місяці. Окрім цього, при такому трактуванні змісту додаткової угоди до договору у відповідача виникає можливість не здійснювати платежі до Державного бюджету, пов'язані з орендою спірної земельної ділянки та сплатою орендної плати позивачеві, протягом кількох років, тобто з моменту підписання додаткової угоди і до її фактичної реєстрації. Тому суд приймає заперечення позивача, що спадкодавець не давав згоди відповідачеві на оренду належної йому землі більш ніж до 01.12.2013 р. За правилами ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Суд вже зазначав, що положення п. 3 додаткової угоди до договору про відлік строку його дії з моменту підписання та реєстрації такої угоди суперечать як фактичним обставинам справи, бо насправді земельна ділянка тоді ж була передана орендарю і орендна плата сплачується з 01.12.2003 р., так і порушує публічний порядок, оскільки грубо порушує конституційні права і свободи людини і громадянина (орендодавця, ст. 41 Конституції України), а також дозволяє незаконне заволодіння майном держави (ст. 228 ЦК України). Таким чином, положення п. 3 додаткової угоди до договору оренди землі про відлік строку його дії з моменту підписання та реєстрації такої угоди у даному випадку є нікчемним. До того ж позивач обґрунтовано вважає, що [PERSON] помер [INFO], а строк дії договору закінчувався лише 01.12.2013 р., тобто потреби змінювати строк дії договору оренди землі до моменту смерті спадкодавця не було. Як вбачається з висновку експерта за № 258 від 17.10.2014 р., підписи у графі "Орендодавець" додаткової угоди, укладеної 24.06.2008 р., оригінали якої були надані як представником відповідача, так і третьою особою, виконані не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням його підпису. Суд відкидає заперечення представника відповідача щодо необґрунтованості такого висновку експерта з таких міркувань. За правилами ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, окрім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Задовольнивши клопотання представника відповідача, суд ухвалою від 17.12.2014 р. призначив у справі комісійну почеркознавчу експертизу, а також зупинив провадження у справі на час проведення такого дослідження. Незважаючи на виготовлений експертною установою висновок комісійної почеркознавчої експертизи, відповідач протягом тривалого періоду ухилявся від оплати послуг експертів, хоча у судовому засіданні його представник просив покласти зобов'язання по сплаті видатків, пов'язаних з додатковим комісійним дослідженням, саме на нього. Таким чином, експертна установа відмовила у наданні письмового висновку комісійної експертизи через відсутність офіційних документів про оплату послуг експертів. Тому суд вважає, що представник відповідача не надав суду належних і допустимих доказів необґрунтованості висновку експерта за № 258 від 17.10.2014 р. Згідно правовій позиції, висловленій Судовою палатою у цивільних справах ВСУ під час розгляду справи № 6-127цс13, реєстрація договору є адміністративним актом, тобто елементом зовнішнім щодо договору. Як витікає із положень ст. 15 Закону України "Про оренду землі" у редакції, що була чинною на момент укладення оспорюваної угоди, істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Із наданих сторонами і третьою особою оригіналів документів витікає, що у даному випадку неможливо визначити об'єкт оренди за додатковою угодою від 24.06.2008 р., бо в ній мається лише посилання на ім'я спадкодавця [PERSON], а інші реквізити договору оренди землі від 01.12.2003 р. зазначені неправильно. Крім того, коли нотаріус звернувся до Державного земельного кадастру з запитом про наявність арешту, заборон чи обтяжень на земельну ділянку [PERSON], то отримав довідку відділу Держкомзему у Новомиргородському районі Кіровоградської області за № 73/73 від 07.04.2010 р., відповідно до якої на момент оформлення спадщини були наступні обмеження та обтяження: 02.06.01 - право оренди земельної ділянки (договір оренди земельної ділянки терміном 10 років, зареєстрований 09.02.2004 р. за № 683). Як вбачається з оригіналу додаткової угоди від 24.06.2008 р., вона начебто була зареєстрована у Новомиргородському відділі ДП «Кіровоградська регіональна філія Центру державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі земель буцімто вчинено запис від 28 лютого 2010 року за № 04.10.377.00061. Проте з наведеної довідки відділу Держкомзему у Новомиргородському районі Кіровоградської області за № 73/73 від 07.04.2010 р., котра була видана більш як через місяць після реєстрації додаткової угоди, витікає, що насправді додаткові обмеження і обтяження на спірну земельну ділянку, окрім вже згаданого договору оренди землі від 01.12.2003 р. на строк 10 років, тобто до 01.12.2013 р., не були зареєстровані у встановленому законом порядку. Окрім цього, 22.01.2014 р. позивач звернувся до Державного кадастрового реєстратора відділу Держземагенства земельного кадастру про надання інформації стосовно земельної ділянки і тоді ж, 22.01.2014 р., відділом Держземагенства у Новомиргородському районі було надано витяг з Державного земельного кадастру № НВ-3500804932014 про земельну ділянку заявника, відповідно до якого відомості про обмеження у використанні земельної ділянки, встановлені порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 17.10.2012 р. № 1051, не зареєстровані. Вказаним Порядком передбачено, що витяг повинен містити інформацію про орендаря чи то суборендаря земельної ділянки та строк дії речового права, якщо такі зареєстровані. Проте така інформація на момент звернення позивача теж була відсутня. Тому 05.03.2014 р. позивач повторно звернувся до відповідача з заявою від 04.03.2014 р. про витребування земельної ділянки, яка належить позивачу на праві приватної власності, проте офіційної письмової відповіді знову не отримав. Ураховуючи наведене, суд вважає, що позивач та його представник повністю довели обґрунтованість власних вимог. Так, відповідно до положень: ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, що встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі. ст. 15 Закону України «Про оренду землі» строк дії договору оренди є істотною умовою договору, а відсутність у договорі оренди землі однією з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Оскільки [PERSON] не укладав вищевказаної додаткової угоди до договору оренди землі, а зміст зазначеної додаткової угоди до того ж суттєво суперечить вимогам чинного законодавства та порушує право власності позивача, яке підлягає захисту, позов потрібно задовольнити повністю. Суд вважає, що відповідно до вимог ст. 4 Закону України "Про судовий збір", ст. ст. 79-80, 88 ЦПК України судові витрати у справі на загальну суму 4.177 грн. 95 коп. (1.684,11 + 243,60 + 2.250,24) потрібно стягнути з відповідача на користь заявника.

Outcome: approved