Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

06.06.2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами, якими просить: встановити юридичний факт, що місцем розташування земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки - [NUMBER], на яку 29.11.2010 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку [NUMBER], зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №011052103278 є: [ADDRESS]; визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO], право власності на житловий будинок №15-а з надвірними спорудами та господарськими будівлями по [ADDRESS], та земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,2175 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що [INFO] помер її чоловік [PERSON]. Після його смерті залишилось спадкове майно, зокрема: житловий будинок № 15-а з надвірними спорудами та господарськими будівлями по [ADDRESS] та земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0.2175 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]. Заповіт за життя [PERSON] не залишав. Спадщину позивач прийняла фактично, оскільки проживала разом зі спадкодавцем.У березні 2018 року вона звернулася до приватного нотаріусу Ізмаїльського районного нотаріального округу Веліксар Г.І. з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка [PERSON]. Однак, листом №120/02-14 від 14 березня 2018 року приватний нотаріус повідомив її про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку із тим, що відсутній правовстановлюючий документ на житловий будинок та земельну ділянку [ADDRESS].У зв'язку з цим, позивач зазначає, що 29.11.2010 року па ім'я [PERSON] був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку [NUMBER] на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,2175 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки - [NUMBER]. В той же час, при виготовленні та видачі вищевказаного Державного акту на право власності на земельну ділянку була допущена помилка, а саме: замість адреси місцезнаходження земельної ділянки: [ADDRESS], помилково була вказана адреса: [ADDRESS]. Підтвердженням того, що при виготовлення Державного акту на право власності на земельну ділянку була допущена помилка є наступне. Починаючи з 1998 року власником житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS], є [PERSON] на підставі договору дарування житлового будинку від 04 лютого 1998 року. Таким чином, за виданим Державним актом на право власності на земельну ділянку, [PERSON] нібито була приватизована земельна ділянка під житловим будинком, який належить іншій особі. З плану земельної ділянки, що с складовою частиною технічного паспорту па житловий будинок індивідуального житлового фонду [ADDRESS], площа земельної ділянки, що закріплена за будинком [ADDRESS] складає 1484 кв.м., а її лінійні розміри: по 14.0 метрів з фасадної та тильної сторони та по 106.0 метрів з правого та лівого боку. В той же час, згідно схематичного плану земельної ділянки садибного (індивідуального) житлового будинку, площа земельної ділянки, що закріплена за будинком [ADDRESS] складає 2207 кв.м., а її лінійні розміри: по 17,25 метрів з фасадної та тильної сторони та по 99,36 метрів з правого та лівого боку. При цьому, лінійні розміри земельної ділянки, право власності, на яку посвідчується Державним актом на право власності на земельну ділянку [NUMBER], є наступними: з фасадної сторони 21,90 метрів, з тильної сторони 20,68 метрів, з лівого та правого боку 101,1 метрів та 103,31 метрів відповідно. Окрім цього, згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 30.05.2018 року, земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER], нібито знаходилась за подвійним адресом: [ADDRESS]. Тобто, прискладанні технічної документації, виготовленні та видачі Державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER] була допущена помилка, яка не може бути виправлена у зв'язку зі смертю її власника. Ухвалою суду від 27.06.2018 року витребувано від приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Головного територіального управління юстиції в Одеській області Веліксар Т.І. копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON], який помер [INFO]. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав до суду письмову заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача, сповіщений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, надав до суду письмове клопотання про визнання позову та розгляд справи без його участі. Третя особа, сповіщена належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, надала до суду письмову заяву про визнання позову та розгляд справи без її участі. 05.09.2018р. свідок [PERSON] (начальник міськрайонного управління в Ізмаїльському районі та місті Ізмаїлі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області) в судовому засіданні пояснив, що за адресою: [ADDRESS], проживає [PERSON], а за адресою: [ADDRESS], проживає [PERSON]. Ці данні встановлені в ході перевірки даних Державного земельного кадастру та Каталогу координат по 15 та 15а. Державний акт на спадкодавця виданий за координатами саме на земельну ділянку за адресою 15-а, а зазначення у державному акті цифри 15 без позначки «а» є технічною помилкою. На даний момент виправлення такої помилки неможливе, так як власник вже помер, а за життя він не звертався з відповідною заявою. Крім того, ідентифікатором земельної ділянки згідно ст..79-1 ЗК України є саме кадастровий номер, а не адреса земельної ділянки. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши свідка, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER], виданого 29.11.2010р. Утконосівською сільською радою Ізмаїльського району Одеської області, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №011052103278, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,2175 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Згідно листа Міськрайонного управління в Ізмаїльському районі та місті Ізмаїлі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області №2191/126-18 від 13.07.2018 станом на 31.12.2012р. на [PERSON] зареєстрований державний акт на право власності на земельну ділянку [NUMBER] за №011052103278 від 29.11.2010р., земельна ділянка загальною площею 0,2175 га, розташована за адресою: [ADDRESS], та надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарський будівель і споруд (присадибна ділянка). Дані у вказаній відповіді зазначені із наявного державного акту [NUMBER]. Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-0001618842018 від 30.05.2018 власником земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER] за місцем розташування: [ADDRESS], [ADDRESS], з площею 0,4349 гектарів, надана для ведення будівництва та обслуговування жилого будинку, господарський будівель і споруд, ведення особистого селянського господарства, вказаний [PERSON] на підставі Державного акту від 29.11.2010 [NUMBER], виданого на підставі рішення органу місцевого самоврядування рішення сесії Утконосівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області 25.12.2009 №356. Однак при цьому, встановлено, що у довідці виконавчого комітету Утконосівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області №639 від 16.05.2018р. зазначено, що відповідно до запису в погосподарській книзі виконавчого комітету Утконосівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області за №01_0435-1 особового рахунку [PERSON] належить на праві особистої власності житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований по [ADDRESS]. [PERSON] був зареєстрований і проживав за вказаною адресою. Станом на 14.04.1991 року двір відносився до типу робочого двору, та на цей день у будинку були зареєстровані: [PERSON] (з 1983 по 07.08.2015); [PERSON] (з 1983 по теперішній час); [PERSON] (з 1983 по 07.09.2006); [PERSON] (з 1984 по 24.07.2007). Земельна ділянка площею 0,2175 га по [ADDRESS] передавалась в приватну власність рішеннями сесії Утконосівської сільської ради №81 від 16.12.1997р., №356 від 25.12.2009р. на ім'я [PERSON]. До того, щодо земельної ділянки за номером 15, то суд звертає увагу, що, згідно договору дарування житлового будинку від 04.02.1998р., посвідченого державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Черненко\~С.М. в реєстрі №3-655, зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно в реєстровій книзі за №2/258 від 12.02.1009р., власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], є [PERSON]. Вказане також вбачається з листа КП «Ізмаїльське МБТІ» за №981 від 19.07.2018р., в якому зазначено, що відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи КП «Ізмаїльське МБТІ» на об'єкт нерухомості по [ADDRESS] станом на 31.12.2012р. власником зареєстрована [PERSON] на підставі договору дарування житлового будинку від 04.02.1998р., посвідчений державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Черненко С.М. в реєстрі №3-655, зареєстрований в реєстрі прав власності на нерухоме майно в реєстровій книзі за №2/258 від 12.02.1009р. Відповідно до матеріалів архіву КП «Ізмаїльське МБТІ» технічна інвентаризація об'єкта нерухомості по [ADDRESS] не проводилась, інвентаризаційна справа не заводилась. Крім того, як вбачається із архівної виписки від 10.09.2018р. №01/01-22/2069/1855, рішенням №1 від 16.12.1997р. Утконосівської сільської ради народних депутатів «Про передачу земельних ділянок в приватну власність» затверджено акт інвентаризації земельних ділянок [PERSON] по [ADDRESS] (п.125). З вказаних документів вбачається, що у Державному акті на право власності на земельну ділянку [NUMBER], виданому 29.11.2010р., дійсно допущена технічна помилка. Згідно Звіту про перелік геонімів населених пунктів, що підпорядковані відділу ведення Од, Відділ ведення ДРВ Ізмаїльської РДА вулиця Енгельса в с. Утконосівка перейменовано у вулицю Спортивна. Відповідно до свідоцтва про смерть [NUMBER], виданого 08.08.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, [PERSON] помер [INFO]. Після смерті [PERSON], згідно ст.1220 ЦК України, відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить: житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями [ADDRESS]; земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,2175 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]. За життя спадкодавець [PERSON] заповіт не залишав, що підтверджено Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 47262538 від 29.03.2017 року. Позивач [PERSON] є дружиною спадкодавця, спадкоємцем за законом першої черги, що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] від 07.11.1978р., та спадщину прийняла фактично, оскільки на момент смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, та протягом шести місяців, проживала та була зареєстрована разом із спадкодавцем за однією адресою, що підтверджується довідкою Утконосівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області №639 від 16.05.2018р. На звернення позивача до приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Головного територіального управління юстиції в Одеській області Веліксар Т.І. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок та земельну ділянку після смерті чоловіка, письмовою відповіддю нотаріуса за №120/02-14 від 14.03.2018 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку із тим, що відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно, які необхідні для оформлення спадщини та реєстрації на підставі п. 4.15. Порядку вчинення нотаріальних дій на підставі п. 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Частиною 1 ст. 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 293 ЦПК України розгляд справ про встановлення факту віднесено до компетенції суду. Згідно п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 року, справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинули на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Суд вважає, що дослідженими в судовому засіданні доказами (Державний акт на право власності на земельну ділянку [NUMBER], договір дарування житлового будинку від 04 лютого 1998 року, план земельної ділянки, витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 30.05.2018 року, довідка Утконосівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області №639 від 16.05.2018р., лист Міськрайонного управління в Ізмаїльському районі та місті Ізмаїлі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області №2191/126-18 від 13.07.2018, довідка виконавчого комітету Утконосівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області №639 від 16.05.2018р.) встановлена наявність підстав для визнання факту того, що місцем розташування земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки - [NUMBER], на яку 29.11.2010 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку [NUMBER], зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №011052103278 є: [ADDRESS]. Вказане також підтверджено й показами свідка. Враховуючи викладене, на думку суду правомірними є вимоги [PERSON] щодо встановлення юридичного факту, що місцем розташування земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки - [NUMBER], на яку 29.11.2010 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку [NUMBER], зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №011052103278 є : [ADDRESS], та визнання за нею в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO], право власності на: житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями [ADDRESS]; земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,2175 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 81 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved