Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-30 00:00:00

В червні 2016 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до Головного управління Державної санітарно-епідеміологічної служби України у Волинській області про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що наказом Головного управління Державної санітарно-епідеміологічної служби України у Волинській області від 31 травня 2016 року №174-ос її було звільнено з займаної посади секретаря епідеміологічного відділу Ковельського міськрайонного управління Головного управління Державної санітарно-епідеміологічної служби України у Волинській області на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, у зв'язку зі скороченням чисельності і штату працівників. Позивач вважає, що зазначене звільнення було здійснено з грубим порушенням чинного законодавства, оскільки станом на день звернення до суду позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною - донькою [PERSON], [INFO], тривалістю, визначеною у медичному висновку до досягнення дитиною шестирічного віку. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2015 року №1092 "Про утворення територіальних органів Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів", територіальні органи Державної санітарно-епідеміологічної служби реорганізуються шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів. Так, зокрема, заплановано реорганізацію відповідача у справі - Головного управління Державної санітарно-епідеміологічної служби України у Волинській області - шляхом приєднання останнього до Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області. Відповідною вказаної Постановою КМУ також встановлено, що територіальні органи Державної санітарно-епідеміологічної служби продовжують виконувати свої повноваження до передачі таких повноважень територіальним органам Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів. Позивач зазначає, що 08.01.2016 року її було попереджено про наступне можливе вивільнення згідно з п. 1 ст. 40 КзпП України, однак конкретна підстава можливого вивільнення (зміни в організації виробництва і праці, ліквідація, реорганізація, банкрутство або перепрофілювання установи, скорочення чисельності або штату працівників) їй повідомлена не була. Крім того, жодних вакантних посад, які позивач могла б обіймати відповідно до своєї кваліфікації, в момент вручення їй попередження про можливе вивільнення, відповідачем запропоновано не було та інших заходів, спрямованих на переведення позивача на іншу роботу роботодавцем, Головним управлінням Державної санітарно-епідеміологічної служби України у Волинській області, вжито не було. 30.04.2016 року позивач отримала від відповідача лист, котрий містив пропозицію про переведення її до Управління Держпродспоживслужби в місті Ковелі на посаду фахівця відділу державного нагляду за дотриманням санітарного законодавства. 03.05.2016 року позивач прибула до Головного управління Державної санітарно-епідеміологічної служби України у Волинській області з метою з'ясування обставин та умов можливого її переведення до Управління Держпродспоживслужби в місті Ковелі, однак уповноваженими посадовими особами відповідача їй було роз'яснено, що питання її переведення ще остаточно не вирішено. Через деякий час, уповноваженими посадовими особами відповідача в телефонному режимі позивачу було запропоновано переведення до Управління Держпродспоживслужби в Турійському районі, на що позивач надала свою згоду. Однак 04.06.2016 року позивач отримала поштою (кур'єрською доставкою) оскаржуваний наказ відповідача про її звільнення, а також трудову книжку із записом про звільнення її на підставі п. 1 ст. 40 КзпП України, у зв'язку зі скороченням чисельності і штату працівників. Враховуючи викладені обставини, покликаючись на норми чинного законодавства та правові позиції, позивач просила суд: скасувати наказ Головного управління Державної санітарно-епідеміологічної служби України у Волинській області від 31 травня 2016 року №174-ос про її звільнення з займаної посади секретаря епідеміологічного відділу Ковельського міськрайонного управління Головного управління Державної санітарно-епідеміологічної служби України у Волинській області на підставі п. 1 ст. 40 КзпП України, у зв'язку зі скороченням чисельності і штату працівників; поновити її на посаді секретаря епідеміологічного відділу Ковельського міськрайонного управління Головного управління Державної санітарно-епідеміологічної служби України у Волинській області; стягнути з Головного управління Державної санітарно-епідеміологічної служби України у Волинській області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу /а.с. 1-3/. Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22.07.2016 року, до участі в справі в якості співвідповідача залучено Головне управління Держпродспоживслужби у Волинській області /а.с. 26/. В судовому засіданні позивач повністю підтримала свої позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві. Просила позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] (довіреність № 05-03/1363 від 31.05.2016 року) в судовому засіданні позов не визнала повністю та заперечувала проти нього з підстав, викладених в письмовому запереченні проти позову. Просила відмовити в задоволенні позову. З письмового заперечення проти позову вбачається, що на підставі заяви [PERSON] наказом Головного управління Дерсанепідслужби у Волинській області від 11.08.2015року їй було надано до 08.08.2016 року відпустку без збереження заробітної плати, як матері, дитина якої потребує домашнього догляду. Оскільки [PERSON] на час звільнення з посади перебувала у відпустці без збереження заробітної плати, то підстав для задоволення позову в частині стягнення середньомісячного заробітку не вбачається. Крім цього, наказом Державної санітарно-епідеміологічної служби України № 36 від 17.03.2015 року було затверджено граничну чисельність працівників територіальних органів Держсанепідслужби. Згідно вказаного наказу відбулось скорочення чисельності всіх працівників Держсанепідслужби України, у зв'язку з чим Головне управління Держсанепідслужби у Волинській області не може поновити [PERSON] на посаді секретаря епідеміологічного відділу Ковельського міськрайонпого управління Головного управління Державної санітарно-епідеміологічної служби України у Волинській області. 28.01.2016 року [PERSON] було попереджено про наступне можливе вивільнення згідно п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, а 28.04.2016 року [PERSON] була направлена пропозиція про переведення її на посаду фахівця відділу державного нагляду за дотриманням санітарного законодавства управління Держпродспоживслужби в м. Ковелі. Своєї згоди на переведення позивач не надала, а тому була правомірно звільнена /а.с. 32-34/. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи та дослідивши наявні серед матеріалів справи письмові докази, прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних міркувань. За змістом ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно вимог ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що позивач, згідно наказу Головного управління Держсанепідслужби у Волинській області № 06-ос від 02.01.2013 року, була прийнята 02.01.2013 року на посаду секретаря Ковельського міськрайонного управління Головного управління Держсанепідемслужби у Волинської області з посадовим окладом відповідно до штатного розпису /а.с. 35/. Згідно наказу Головного управління Держсанепідемслужби у Волинської області № 244-ос від 11.08.2015 року "Про надання відпустки без збереження заробітної плати", позивачу надано відпустку без збереження заробітної плати терміном з 12.08.2015 року по 08.08.2016 року, як матері, дитина якої потребує домашнього догляду /а.с. 39/. 28.01.2016 року позивач у встановленому порядку була попередженою про можливе вивільнення згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується її підписом у вказаному попереджені /а.с. 8/. Листом № 03-09/1254 від 28.04.2016 року Голови комісії з реорганізації [PERSON], позивачу було запропоновано переведення в Держпродспоживслужбу області на посаду фахівця відділу державного нагляду за дотриманням санітарного законодавства управління Держпродспоживслужби в м. Ковелі /а.с. 9/. Згідно наказу Головного управління Держсанепідемслужби у Волинської області № 174-ос від 31.05.2016 року "Про звільнення", відповідно до п. 1 ст. 40 та ст. 44 КЗпП України, наказу Держсенепідемслужби України від 17.03.2016 року № 27 "Про втрату чинності наказу Державної санітарно-епідемологічної служби України від 17.03.2015 року № 36 "Про затвердження граничної чисельності працівників територіальних органів Державної санітарно-епідемологічної служби України", позивача звільнено з посади секретаря Ковельського міськрайонного управління Головного управління Держсанепідемслужби у Волинської області 31.05.2016 року у звязку зі скороченням чисельності штату працівників, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України /а.с. 10/. Зазначені обставини визнані сторонами, а тому не підлягають додатковому доказуванню в силу вимог ст. 61 ЦПК України. Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у\~пункті 1 ст. 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за\~пунктом 5\~цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації (ч. 2, ч. 4 ст. 40 КЗпП України). Таким чином однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обовязок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем формально виконано зазначені вимоги закону шляхом пропозиції позивачу про переведення на іншу роботу. В судовому засіданні позивач зазначала, що в травні 2016 року вона зверталась до Головного управління Держсанепідслужби у Волинській області з письмовою заявою про її переведення на іншу посаду. Дана заява була скерована нею факсом, а в подальшому оригінал цієї заяви передавався до управління через керівника Ковельського міськрайонного управління. З повідомлення ГУ Держсанепідслужби у Волинській області № 05-03/1379 від 10.10.2016 року вбачається, що позивач не зверталась до відповідача з заявою про її переведення на іншу посаду. В управлінні така заява не була зареєстрована /а.с. 63/. В той же час відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу того, що позивач відмовилась від вказаної вище пропозиції про її переведення на іншу роботу. В судовому засіданні представник відповідача підтвердила, що такі докази відсутні. Отже, при винесенні оскаржуваного наказу відповідачем жодним чином не перевірено, чи дійсно [PERSON] відмовилась від запропонованої пропозиції та чим це підтверджується, а відтак відповідачем не в повній мірі виконано вимоги ч. 2, ч. 4 ст. 40 КЗпП України щодо обовязкового працевлаштування звільненого працівника. Зазначене в сукупності потягло за собою передчасне та безпідставне винесення наказу про звільнення позивача з постійного місця роботи, в тому числі під час її відпустки, а тому суд визнає порушеними права позивача, що тягне за собою їх відновлення судом шляхом скасування оскаржуваного наказу та поновлення позивача на попередньому місці роботи. Аналогічні розяснення містить п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів". В той же час позовна вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до задоволення не підлягає, оскільки, як встановлено в судовому засіданні, на момент звільнення позивач перебувала у відпустці без збереження заробітної плати і заробітної плати не отримувала. Після закінчення її відпустки з 08.08.2016 року посада, на якій працювала позивач, скорочена, виведена зі штатного розпису, а тому встановити розмір середнього заробітку на цій посаді не виявляється можливим. Крім цього суд, в силу вимог ч. 2 ст. 88 ЦПК України, стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 1102,40 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial