Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-13 00:00:00

Позивач Комунальне підприємство "Будинкоуправління" звернулося до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], Редакції громадсько-політичної газети "Поліський репортер" та просить визнати інформацію, що надрукована в газеті "Поліський репортер" від [INFO] [NUMBER] під заголовком "[INFO]", а саме: "...електричні лампочки за період від 01.2011 р. до 31.03.2013 р. замінялися 18 разів по 100 штук! Це за 2 роки і 3 місяці становить 1800 лампочок. Це по 2 лампочки кожного дня! ... Лампочки ми всі по черзі власноруч міняємо... Ремонт штукатурки цокольної частини будинку - 3 рази по 100 м2 ... Готування важких опоряджувальних цементно-вапняних розчинів 13 разів по 100 м3. Готовий розчин додавати на кожні наступні 10 мм товщини штукатурки 9 разів... Профілактичний огляд вікон ..., двері - 100 штук, тощо..." - недостовірною та зобов'язати відповідачів, протягом місяця з дня набрання рішенням суду законної сили, за свій рахунок, спростувати вказані відомості, поширені ними [INFO] у статті "[INFO]", яка була опублікована в газеті "Поліський репортер" [NUMBER] аналогічним способом - опублікувати в газеті "Поліський репортер" спростування недостовірних відомостей під заголовком "[INFO]", розмістивши статтю на тому ж місці шпальт газети, де було розміщено статтю, що підлягає спростуванню, стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати, що поніс останній. Свої вимоги мотивує тим, що інформація, викладена в вищевказаній статті, авторами якої є відповідачі - мешканці квартир будинку [ADDRESS], [PERSON] та [PERSON], містить недостовірні відомості, які у свою чергу прямо зачіпають ділову репутацію КП "Будинкоуправління". Дану інформацію було доведено широкому колу осіб, оскільки поширено в загальнодоступній газеті. На звернення мешканців буд.[ADDRESS] вх. № 0-150/08-07 від 25.10.2013 року КП "Будинкоуправління" було надано відповідь вих. №789/08-07 від 03.12.2013 р. Однак, надана мешканцям відомість виконаних робіт по будинку [ADDRESS] зовсім не містить інформацію такого змісту, в якому її було опубліковано в газеті. Насправді інформація надана на запит чітко відображена у відповіді КП "Будинкоуправління" від 03.12.2013 р., однак Відповідачі неправдиво виклали її своїй статті "[INFO]", тому позивач і звернувся до суду. В судовому засіданні представники позивача позов підтримали та просили його задоволити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснив, що коли він разом з [PERSON] показали мешканцям будинку відповідь КП "Будинкоуправління", то вона їх обурила, оскільки із загальних робіт по їхньому будинку КП "Будинкоуправління" виконало їх лише 10 %, а решту 90% виконали самі за свій рахунок мешканці будинку. Багато робіт, про які йдеться у відповіді не відповідає дійсності. У відомостях виконаних робіт, де йшлося про заміну електричних лампочок, мешканці будинку вирішили, що там йдеться про 1800 лампочок. Ніхто з КП "Будинкоуправління" їм не пояснив про яку кількість лампочок там йдеться насправді. Тому із тієї наданої інформації вони вирішили написати статтю в газету "Поліський репортер". Як зазначає представник КП "Будинкоуправління", вони замінили 19 лампочок, однак це неправда, так як мешканці будинку самі по черзі за власні кошти їх замінюють. У зв'язку із тим, що КП "Будинкоуправління" надало незрозумілу інформацію про виконані роботи у їхньому будинку, що стало першопричиною написаної статті у газеті "Поліський репортер", у позові просить відмовити. Відповідач [PERSON], який був присутнім на одному із судових засідань, позов не визнав із мотивів викладених у запереченні. Представник відповідача Редакції громадсько-політичної газети "Поліський репортер" [PERSON] просила в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі з тих підстав, що вони є необгрунтованими, оскільки висловлені авторами думки можуть не відповідати позиції редакції і за їх точність відповідальність несе саме їх автор, а тому перекласти відповідальність на газету за достовірність фактів є безглуздим, тим більше, що у відповіді позивача на запит відповідачів містилась інформація саме такого змісту, як зазначалось авторами в статті і по-іншому її не можна було зрозуміти. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що інформація, яка надрукована в газеті "Поліський репортер" не відповідає дійсності, оскільки у відомостях виконаних робіт було зазначено не 1800 лампочок за три роки, як вважають автори статті, а насправді їх було замінено 18 чи 19 шт. Дана відомість була зроблена програмою "Експерт кошторис", і люди скоріше за все не так зрозуміли дану відомість. До квітня місяця 2013 року вся інформація про виконані роботи зазначалась у відомостях, а після цього у нарядах- завданнях. За клопотанням відповідачів [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні було допитано у якості свідків наступних осіб: [PERSON], яка пояснила, що мешканці будинків самі замінювали радіатори, ремонтуючи теплопостачання, дійсно самі замінюють лампочки, проводку ніхто не робить. Крани у підвалі ще з часів, коли був зданий будинок, тобто з 2006 року, ніхто не міняв і їх неможливо перекрити. КП "Будинкоуправління" зазначає, що вони замінювали вікна, однак вони їх не міняли, а лише замінили у них планки. З тієї відповіді, яку надало КП "Будинкоуправління" відповідачам по справі, також нічого іншого, ніж зазначено в статті не могла зрозуміти. Свідок [PERSON] пояснила, що 1800 лампочок про які йдеться у статті "Поліського репортеру" за три роки у її будинку ніхто не замінював. Про відповідь з КП "Будинкоуправління" про виконані роботи вона дізналась від сусіда [PERSON], у якій вона нічого не змогла зрозуміти. Свідок [PERSON] пояснила, що від імені їхнього будинку [PERSON] та [PERSON] надали запит в КП "Будинкоуправління" про те, які роботи ними були виконані за п'ять років та на яку суму. У відповіді, яку надало КП "Будинкоуправління", містилась інформація за два роки і три місяці, з якої неможливо було зрозуміти, які послуги вони надавали та на яку суму. У статті яка була розміщена у газеті "Поліський репортер" мешканці її будинку не мали наміру нічого перекручувати і інформація була надрукована такою, як вони її зрозуміли. Свідок [PERSON] пояснила, що у статті, яка була надрукована у газеті "Поліський репортер" було все правильно написано. Підприємством за ці роки майже нічого не робилось. Покрівля, яку вони у 2010 році полагодили, на даний час почала вже протікати. З відомостей виконаних робіт, яка була їм надана КП "Будинкоуправління" нічого не було зрозуміло. А тому стаття була надрукована так, як це зрозуміли відповідачі і кожна пересічна людина сприйняла б ту інформацію так само. Свідок [PERSON] пояснила, що коли від КП "Будинкоуправління" надійшла вищезгадана відповідь, то [PERSON] і [PERSON] разом з усіма мешканцями будинку намагались розібратись у ній. Багато з того, що там було написано, не відповідало дійсності. А тому вини авторів статті у тому, що було надруковано у газеті немає. У статті викладено зміст відповіді, яку було надано самим позивачем. Свідок [PERSON] пояснила, що з відомостями виконаних робіт, які були надані КП "Будинкоуправління" мешканці будинку намагались розібратись усі разом. Стаття, яка була надрукована у газеті "Поліський репортер" складалась усіма мешканцями будинку і була їх спільною думкою та відповідала дійсності. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що з 2010 року, як КП "Будинкоуправління" у їх будинку замінило покрівлю, то нічого більше не робилось. Інформація, яка була надана від КП "Будинкоуправління" була неправдива, а тому ніяких перекручувань у статті, яка була розміщена у газеті "Поліський репортер" не було. Свідок [PERSON] пояснив, що з інформації по виконаних роботах, яка була надана КП "Будинкоуправління" важко було щось зрозуміти. А те, що усі лампочки, які згоряють самі ж мешканці будинку купують і замінюють їх - це правда. Тому вважає, що інформація, яка була розміщена у газеті "Поліський репортер" є достовірною. У суду немає підстав не довіряти свідченням даних свідків. Тому, заслухавши представника позивача, відповідачів, представника відповідача, перелічених вище свідків, розглядаючи справу у межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів, оцінивши ці докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку про те, що позов слід залишити без задоволення, виходячи із наступного. Враховуючи положення статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди, розглядаючи справи такої категорії повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року; далі - Конвенція) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права, а також враховувати роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя." Статтею 10 Конвенції передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом. Вказаній нормі міжнародного права кореспондує ст. 34 Конституції України, яка кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Відповідно до ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством є: здоров'я, життя, честь, гідність і ділова репутація. Частиною 4 статті 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію. Відповідно до ст. 200 ЦК України інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображенні в електронному вигляді. Відповідно ст. 1 Закону України «Про інформацію», інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, які мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Аналіз зазначеного національного законодавства та статті 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Судом встановлено, що відповідачі 25.10.2013 року звернулися до позивача з заявою про надання інформації про виконані роботи та надані послуги по будинку [ADDRESS] (а.с. 7). КП «Будинкоуправління» надало незрозумілу і недоступну для відповідачів відповідь у формі кошторисного документу, після отримання якої в газеті "Поліський репортер" від [INFO] [NUMBER] під заголовком "[INFO]" відповідачами була надрукована та інформація, яку було встановлено зі змісту наданої позивачем відповіді і була вона наступного змісту: "...електричні лампочки за період від 01.2011 р. до 31.03.2013 р. замінялися 18 разів по 100 штук! Це за 2 роки і 3 місяці становить 1800 лампочок. Це по 2 лампочки кожного дня! ... Лампочки ми всі по черзі власноруч міняємо... Ремонт штукатурки цокольної частини будинку - 3 рази по 100 м2 ... Готування важких опоряджувальних цементно-вапняних розчинів 13 разів по 100 м3. Готовий розчин додавати на кожні наступні 10 мм товщини штукатурки 9 разів... Профілактичний огляд вікон ..., двері - 100 штук, тощо..." (а.с. 34). Як вбачається з матеріалів справи, інформацію було доведено невизначеному колу осіб, оскільки поширено через засоби масової інформації (тираж видання складав 2500 екземплярів). З доводами відповідачів про те, що ніякої недостовірної інформації про позивача вони взагалі не поширювали суд погоджується, виходячи з поняття інформації взагалі та з положень Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 р. (з наступними змінами), відповідно до п.5 ч.1 ст.21 якого, права споживача вважаються у будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію (будь-які товар, робота чи послуга). Оскільки, саме ці права відповідачів, як споживачів, були порушені, інформація була надана позивачем в недоступній формі, тому вона й не підлягає спростуванню. Згідно з положеннями ст. 277 ЦК України, ст. 10 ЦПК України, обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. За положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Суд, вважає, що інформація, яка викладена [INFO] у газеті "Поліський репортер" № 17 у статті "[INFO]» абзаці 4 є тільки суб'єктивною критичною оцінкою певних фактів, тому вона не підлягає спростуванню та доведенню її правдивості. Оскільки відповідно до ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які є вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідачів, а тому їх спростування не відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Вимога щодо доведення правдивості оціночного судження є неможливою та порушує свободу вираження поглядів та думки. Люди мають право мати думки та висловлювати їх вільно з питань, які становлять їх інтерес, думки, які дехто чи навіть усі можуть вважати перебільшеними, обмеженими або упередженими, але думки, яких вони чесно дотримуються. Варто також врахувати положення вищезгаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 та статей 94, 277 ЦК, відповідно до яких фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. Частиною 3 ст. 30 Закону України « Про інформацію» також передбачено, якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. В даному випадку позивач не скористався таким передбаченим законодавством правом, передчасно звернувшись до суду. Крім того, з урахуванням аналізу викладеного в статті вцілому, вбачається, що вона містить певні відомості про проблеми, які виникають у місті з житлово-комунальним підприємством, тарифами, наданням послуг і стаття була написана для того, щоб були зроблені відповідні висновки при з'ясуванні проблем простих людей в особі кожного споживача послуг. Тому така стаття не може вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію позивача, а інформація, зазначена в ній не підлягає захисту в сенсі ст.277 ЦК України, оскільки в даному випадку мала місце реалізація відповідачами конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Оскільки, відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів індивідуальної чи державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Питання практичної реалізації громадянами цих прав регулюються, зокрема, Законом України "Про звернення громадян" який забезпечує їм можливість брати участь в управлінні державними і громадськими справами, впливати на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, відстоювати свої права і законні інтереси та поновлювати їх у разі порушення шляхом викладення в письмовій або усній формі пропозицій (зауважень), заяв (клопотань) і скарг. Європейський Суд у своїй судовій практиці дотримується підходу щодо захисту свободи вираження, вказуючи, що свобода висловлювати свої погляди є правом людини, визнаним у світі, мабуть, найбільш широко. Свобода слова визнається цінною, оскільки публічні обговорення є можливим інструментом досягнення суспільних цілей та вираження особистих поглядів саме по собі є людським благом пошуку істини, досягнення справедливості, викриття негативних тенденцій у суспільстві і взаємовідносинах між людьми. Вільне передавання почуттів, поглядів та ідей є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, так само, як і здатність людини сприймати заперечення, спонукання, заохочення через ідеї, висловлені іншими людьми, яка є також важливою для формування особистих переконань. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», суди повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, у справі "Лінгенс проти Австрії" Європейський суд зазначив: "Суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї "інформації" або тих "ідей", які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких демократичне суспільство неможливе. У справі "Укрпресгрупа проти України" Європейський суд з прав людини встановив наступне: "у своїй практиці Суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції". Проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах "Нікула проти Фінляндії", "Яновський проти Польщі" та інших, суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Пленум Верховного Суду України в Постанові №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», роз'яснив, що межа допустимої критики щодо публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Комунальне підприємство «Будинкоуправління» є юридичною особою публічного права, яка надає послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій і інші. Відповідно до ч.1 ст.91 ЦКУ юридична особа здатна мати такі цивільні права та обов'язки як і фізична особа, зокрема право на недоторканість ділової репутації і ін. Якщо по аналогії застосовувати вищевказані норми, то відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», межа допустимої критики щодо позивача є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи, а тому до його діяльності відповідно прискіпливе ставлення. А тому позивач КП «Будинкоуправління» в даному випадку повинен бути готовим до суворої критики і пильного нагляду за його діяльністю, про що безпосередньо зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року (справа «Українська Прес-група проти України»). В судовому засіданні не знайшло свого підтвердження твердження представника позивача про те, що викладена інформація принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки в вищезгаданій статті наявна лише критична оцінка певних фактів і недоліків, оскільки відповіддю на запит відповідачів позивачем було обмежено право споживачів на одержання необхідної, доступної інформації про відповідні роботи та послуги, так як інформація була надана позивачем в недоступній формі, тому вона й не підлягає спростуванню. З'ясувавши всі обставини справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, надавши належну оцінку письмовим доказам у сукупності з доводами сторін, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про спростування недостовірної інформації не підлягають задоволенню. На підставі ст. 277 ЦК України, Конституції України, Закону України "Про інформацію", Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутаціі фізичної та юридичної особи",

Outcome: dismissed