Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-05 00:00:00

17.05.2019 до Шполянського районного суду Черкаської області надійшов даний позов, у якому прокурор просить стягнути з [PERSON] на користь Шполянської районної ради Черкаської області кошти, які витрачені на лікування потерпілої [PERSON] Шполянською центральною районною лікарнею імені братів М.С. і О.С. Коломійченків, в сумі 5403 грн. 96 коп., та зарахувати їх на р/р [NUMBER] в ГУ ДКСУ у Черкаській області МФО 854018, код ЄДРПОУ 02005496. Позов прокурор мотивує тим, що згідно з ухвалою Шполянського районного суду Черкаської області від 09.02.2018 у справі №710/5/18 [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за злочин, передбачений ч.2 ст. 125 КК України у зв`язку з примиренням з потерпілим та відмови потерпілого від обвинувачення, кримінальне провадження закрито. Судове рішення набрало законної сили 16.02.2018. Відповідно до описової частини ухвали суду від 09.02.2018 [PERSON] 18.11.2017, близько 22 години 40 хвилин, перебуваючи на території кафе «Район», що по вул. Слобідська, м. Шпола Черкаської області, та знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, під час сварки з [PERSON] , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно лівою рукою схопив за шию останню, та почав здавлювати її, після чого кулаком правої руки наніс два удари в обличчя [PERSON] , внаслідок чого остання втратила свідомість і впала на землю, чим заподіяв тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку із гематомами та саднами обличчя і шиї, які згідно висновку експерта від 06.12.2017 №05-6-01/401 відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Ухвалою Шполянського районного суду від 09.02.2018 задоволено клопотання потерпілої [PERSON] про відмову від обвинувачення у кримінальному провадженні за ч. 2 ст. 125 КК України відносно обвинуваченого [PERSON] та закрито провадження за нереабілітуючої підстави - п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України. Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень потерпіла [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні Шполянської центральної районної лікарні протягом 12 ліжко-днів, а саме - в період з 19.11.2017 по 01.12.2017. Згідно з довідкою Шполянської ЦРЛ від 02.05.2019 № 336/01-14-2 вартість ліжко-дня у листопаді та грудні 2017 року становила 450 грн. 33 коп., таким чином, загальна кількість коштів, затрачених лікувальним закладом на лікування [PERSON] складає 450 грн. 33 коп. х 12 = 5403,96 грн., чим завдано матеріальних збитків державі на вказану суму. Оскільки саме злочинними діями [PERSON] потерпілій [PERSON] було заподіяно умисне легке тілесне ушкодження, внаслідок якого вона лікувався в травматологічному відділенні Шполянської центральної районної лікарні та, враховуючи те, що відповідачем в добровільному порядку шкода не відшкодована, є всі підстави для стягнення з відповідача витрат на лікування потерпілої, тобто матеріальних збитків завданих державі внаслідок вчиненого відповідачем кримінального правопорушення. Тому позивач і звернувся до суду з цим позовом. Ухвалою судді Шполянського районного суду Черкаської області від 12.06.2019 було відкрито провадження по справі, вирішено розгляд даної цивільної справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Згідно з ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідач у встановлений судом строк, відзив до суду на позов, не надав, про причини неподання суду відзиву не повідомив, зустрічного позову не пред`являв, а тому враховуючи ч.8 ст.178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, згідно з довідкою, наданою головним лікарем Шполянської ЦРЛ імені братів М. С. і О .С . Коломійченків [PERSON] 02.05.2019 [PERSON] , 1990 року народження, перебувала на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні з 19.11.2017 по 01.12.2017. Діагноз: Закрита черепно-мозкова травма. Струс головного мозку. Забій м`яких тканин обличчя. Забій носа. Гостра алкогольна інтоксикація. Загальна кількість календарних днів перебування на лікуванні становить - 12 днів. Вартість одного ліжко-дня в XІ-ХІІ міс. 2017 - 450,33 грн. (а.с. 7). Відповідно до ухвали Шполянського районного суду Черкаської області від 09.02.2018 було звільнено від кримінальної відповідальності [PERSON] за злочин, передбачений ч. 2 ст. 125 КК України у зв`язку з примиренням з потерпілим та відмови потерпілого від приватного обвинувачення. Кримінальне провадження у справі закрито (а.с. 8). Згідно з повідомленням Шполянської районної ради Черкаської області від 08.05.2019 районна рада наділена повноваженнями щодо самостійного звернення до суду з метою стягнення сум бюджетних коштів, затрачених закладом охорони здоров`я на лікування потерпілих від злочину. Однак, Шполянська районна рада не буде звертатися до суду із позовами про стягнення з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] витрат, понесених закладом охорони здоров`я, на лікування потерпілих від злочинів, в зв`язку з відсутністю коштів на оплату судових витрат (а.с. 10). За даними висновку експерта №05-6-01/401 від 06.12.2017 [PERSON] спричинено закриту черепно-мозкову травму у вигляді струсу головного мозку із гематомами та саднами обличчя і шиї (а.с. 18). Згідно з повідомленням №(4-159)327вих19 від 14.05.2019 Шполянським відділом Смілянської місцевої прокуратури Черкаської області повідомлено Шполянській районній раді про те, що Смілянською місцевою прокуратурою підготовлено позовну заяву до Шполянського районного суду Черкаської області в інтересах держави в особі Шполянської районної ради до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої злочином у сумі 5403,96 грн. (а.с. 20). Відповідно до п.3 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію: "Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави". Водночас, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін. Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено. Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України). Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру". Відповідно до частини третьої статті 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави". У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно Наведена позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17 та від 25.09.2018 у справі №822/238/15, адміністративне провадження №К/9901/53795/18 (ЄДРСРУ № 76701362). Водночас п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках. Аналіз частини третьої ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: - якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; - у разі відсутності такого органу. У справі, що розглядається, приводом для звернення прокурора з позовом до суду стало те, що витрати на лікування потерпілої [PERSON] в сумі 5403,96 грн. були понесені Шполянською ЦРЛ. Згідно зі Статутом Шполянської центральної районної лікарні імені братів М.С. і О. С. Коломійченків, затверджених рішенням сесії Шполянської районної ради, лікарня не наділена повноваженнями щодо самостійного звернення до суду з метою стягнення коштів, затрачених на лікування потерпілих від злочинів. Як зазначено лікувальним закладом у листі від 02.05.2019 № 336/01-14 лікарня раніше до суду із позовами про стягнення коштів, затрачених на лікування потерпілих не зверталася та звертатися не буде. Засновником та головним розпорядником Шполянської ЦРЛ є Шполянська районна рада, враховуючи положення статті 1191 ЦК України, згідно з якою особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, тому належним позивачем у справі є Шполянська районна рада. Відповідно до листа Шполянської районної ради від 08.05.2019 № 02-04/78, остання не зверталась до суду з позовною заявою про відшкодування збитків, завданих у зв`язку з лікуванням потерпілого від злочину, у зв`язку з відсутністю коштів на оплату судових витрат. Враховуючи те, що Шполянська районна рада, як орган місцевого самоврядування, на який покладено обов`язок щодо забезпечення здійснення функцій у спірних правовідносинах не забезпечила відшкодування збитків, завданих державі у зв`язку з лікуванням потерпілого від злочину, що свідчить про її бездіяльність, у даному випадку, суд вважає, що має місце виключний випадок, за якого прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді. Згідно з ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч.6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ч. 1 ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Частиною 1 статті 1166 Цивільного кодексу України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 2 ст.1191ЦК України держава, територіальні громади, юридичні особи мають право зворотної вимоги до фізичної особи, винної у вчиненні злочину, у розмірі коштів, витрачених на лікування особи, яка потерпіла від цього злочину. Порядок обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та порядок зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16 липня 1993 р. Роз`яснення з цього приводу також надаються в постанові Пленуму Верховного Суду України від 7 липня 1995 р. № 11 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат». Так, пунктом 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 16.07.1993 № 545 «Про затвердження порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», встановлено, що визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров`я або прокурора. У разі коли при ухваленні вироку сума коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого, ще не була визначена і рішення про їх відшкодування не було прийнято, стягнення провадиться в порядку цивільного судочинства за позовом вказаних юридичних осіб. У такому ж порядку відшкодовуються витрати на стаціонарне лікування особи, яка постраждала від злочину, в разі закриття кримінального провадження за нереабілітуючими обставинами. Такої ж позиції дотримується і Європейський суд з прав людини, який, зокрема, у рішенні від 11.02.2003 по справі "Хаммерн (Hammern) проти Норвегії" (скарга № 30287/96) встановив, що тягар фінансових збитків, завданих порушенням і розглядом кримінальної справи, що була закрита чи закінчилась виправданням обвинуваченого, несе обвинувачений, якщо він не зможе довести, що вірогідна відсутність факту вчинення ним поставленого йому у вину діяння. Положення пункту 2статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не порушено. У справі «Вулах та інші проти Росії» (скарга № 33468/03, рішення від 10.01.2012) Європейський суд з прав людини також зазначив, що виправдання у кримінальному судочинстві чи припинення кримінального переслідування не повинні перешкоджати цивільній відповідальності у виді виплати компенсації, що виникає на підставі менш тяжкого тягаря доказування тих же фактів. Відтак, згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 07.07.1995 № 11 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16.07.1993, термін і обґрунтованість перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебував на лікуванні, до справи має бути приєднана довідка-розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість 1 ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого. Постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16.07.1993 «Про порядок обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання» передбачено, що сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі та вартості витрат на його лікування в день; кількість ліжко-днів визначається на підставі медичної картки стаціонарного хворого; визначення суми витрат на лікування потерпілого за 1 ліжко-день провадиться виходячи з фактичної кількості ліжко - днів і загальної суми витрат за місяць (в якому проводилося лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентаря та обладнання. Витрати на лікування потерпілого обраховані закладом охорони здоров`я у відповідності до вимог Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16 липня 1993 року, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених ним у стаціонарі та вартості витрат на його лікування в день. Як встановлено судом, потерпіла від злочину [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні саме з приводу одержаних тілесних ушкоджень, завданих [PERSON] . Тобто, перебування потерпілої на лікуванні в даному випадку є наслідком злочинних дій відповідача. Відповідач добровільно вищевказану суму за проведене лікування потерпілого не відшкодував, а тому ці кошти підлягають стягненню з нього в судовому порядку. Згідно з ч. 3 ст. 1206 ЦК України якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету. Виходячи з вищевикладеного суд приходить до висновку, що позов підлягає до повного задоволення. Заходи забезпечення позову не застосовувались. Прокуратура є звільнена від сплати судового збору на підставі п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, оскільки позов задовольняється, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1921,00 грн. Виходячи з вищевикладеного, на підставі ст. 3, 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст.ст. 1166, 1191, 1206 ЦК України, п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 178, 211, 263-265, ч.1 ст. 354 ЦПК України, суд , -

Outcome: approved