Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-30 00:00:00

24.01.2020 [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] з вимогами: стягнути з відповідача компенсацію за завдану вчиненим злочином відносно сина [PERSON] , моральну шкоду у розмірі по 500 000 грн. на користь кожного, а всього 100 0000 грн. 00 к.; стягнути з відповідача завдану вчиненим злочином матеріальну шкоду у розмірі 12120 грн. 61 к. На обґрунтування позову зазначено, що 25.04.2015, близько 20:30 год [PERSON] керував власним технічно справним автомобілем ВАЗ-2108, реєстраційний номер [NUMBER] , та рухався по вул . Піщаній зі сторони вул. Левківської в напрямку вул. Новоселівської м. Зміїв Харківської області. Під час руху по вказаній вулиці, в районі будинку № 24 , [PERSON] грубо порушив вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України та скоїв наїзд на пішохода [PERSON] , який перетинав проїжджу частину зліва направо по ходу його руху. Внаслідок дорожньо-транспортної події [PERSON] отримав тяжкі тілесні ушкодження небезпечні для життя від яких [INFO] помер у лікарні. Згідно висновку комплексної судово-медичної та судово-автотехнічної експертизи №281 -КЕ/661/2015 від 10.09.2015, причиною смерті [PERSON] стала сукупна травма тіла у вигляді закритої черепно-мозкової травми, закритої тупої травми грудної клітини та ушкоджень нижніх кінцівок. Порушення вимог Правил дорожнього руху України відповідачем, які знаходяться у причинному зв`язку з подією та її наслідками, виразилося у тому, що він керуючи технічно-справним автомобілем не врахував дорожню обстановку у вигляді виникнення небезпеки для руху, а саме пішохода [PERSON] , який перетинав проїжджу частину зліва на право по ходу його руху і якого він об`єктивно спроможний був виявити, не вжив своєчасних заходів для зменшення швидкості та зупинки транспортного засобу, скоїв наїзд на потерпілого [PERSON] , внаслідок чого останній від отриманих тілесних ушкоджень помер. Крім того, після вчинення вказаного правопорушення 25.04.2015, близько 20:30 год., в районі буд. 24 по вул. Піщаній у м. Зміїв Харківської області , відповідач після наїзду на пішохода, грубо порушив вимоги п. 2.10 а), б), в), г), ґ), д), е) Правил дорожнього руху України та, суб`єктивно усвідомлюючи, що своїми діями залишив потерпілого [PERSON] у небезпечному для життя стані, нехтуючи моральними і правовими нормами, на місці дорожньо-транспортної пригоди не зупинився, не переконався чи потребує потерпілий медичної допомоги, не викликав працівників медичної допомоги, не відвіз потерпілого до найближчого лікувального закладу, умисно залишив потерпілого в небезпеці у безпорадному стані, позбавивши його можливості до самозбереження та з місця події зник. Зазначені обставини підтверджуються вироком Зміївського районного суду Харківської області від 15 лютого 2019 року, який набрав законної сили. Злочинами, які вчинив відповідач [PERSON] стосовно їх сина [PERSON] , завдано значної моральної шкоди, яку важко оцінити в грошовому еквіваленті. Позивачі зазначили, що їх моральні страждання неможливо «виміряти» так, як це можливо зробити з матеріальною шкодою, моральну шкоду не можливо відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає і не може бути точних критерій майнового виразу душевного болю. Отже, будь-яка компенсація не може бути сумірною стражданням. Відповідно, будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Вони оцінюють компенсацію за спричинену відповідачем вчиненими злочинами стосовно їх сина та тяжкими непоправними наслідками моральну шкоду в розмірі 1 000 000 грн (по 500 000 грн., кожному). Моральні страждання виявилися у тому, що в день, коли сталася дорожньо-транспортна пригода, вони відчули страшний стрес та шок. Від повідомлення про смерть сердця розривалися від болю. Усвідомлення того, що сина немає в живих, довгі судові процеси, відношення винного у ДТП до вчиненого, відсутність з його боку щирого каяття та співчуття, також спричинили тяжкі моральні страждання. Після смерті сина, вони втратили звичний спосіб життя та здоров`я, що підтверджується відповідною мединою документацією. Окрім моральної шкоди, їм було спричинено і матеріальну шкоду, однак не збереглися всі підтверджуючі документи на придбання лікарських препаратів, оскільки основною метою було врятувати життя синові. 22.03.2016 ними було встановлено пам`ятник, вартість якого складає 8700 грн., понесено витрати на придбання швелеру, за який було сплачено 2684 грн. Надані відповідачем кошти у сумі 15000 грн. були спрямовані на поховання сина. Страхова компанія, в якій була застрахована відповідальність власника автомобіля ВАЗ-2108, реєстраційний номер [NUMBER] , повідомила про відсутність підстав для здійснення страхового відшкодування. Ухвалою судді Зміївського районного суду Харківської області від 04.02.2020 прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. 11.03.2020 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому він вказав, що позовні вимоги не визнає та просить відмовити у їх задоволенні. Він зазначив, що під час розгляду кримінального провадження потерпіла [PERSON] не заявляла вимоги про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Однак, він з власної ініціативи надав допомогу на поховання у розмірі 15000 грн. Щодо відшкодування компенсації моральної шкоди, то в цій частині вимоги не визнає та просить врахувати, що він раніше не судимий, вчинив необережний злочин середньої тяжкості та той факт, що постраждалий перебував в стані алкогольного сп`яніння середнього ступеню тяжкості та не міг контролювати свої дії, перебуваючи на узбіччі дороги. Із тексту відзиву вбачається, що відповідач [PERSON] визнає вимоги в частині стягнення з нього матеріальної шкоди у розмірі 12120 грн. 61 к. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 13.03.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У позовній заяві позивачі [PERSON] та [PERSON] просять провести розгляд справи за їх відсутності. Позивач [PERSON] надала заяву, в якій просить провести судове засідання за її відсутності, наполягає на задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ч. 7 ст. 130 ЦПК України, якщо учасник справи перебуває під вартою або відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, тримання у дисциплінарному батальйоні військовослужбовців, обмеження волі, арешту, повістка та інші судові документи вручаються йому під розписку адміністрацією місця утримання учасника справи, яка негайно надсилає розписку та письмові пояснення цього учасника справи до суду. Відповідач [PERSON] повідомлений про розгляд справи шляхом вручення йому адміністрацією ДУ "Пермовайська ВК (117)" судової кореспонденції, про що свідчить відповідна розписка. (а. с. 69). Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши доводи позовної заяви, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Вироком Зміївського районного суду Харківської області від 15.02.2019 [PERSON] визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 286 та ч. 1 ст. 135 КК України та призначено покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. (а. с. 12-20) Ухвалою Харківського апеляційного суду від 01.10.2019 вирок Зміївського районного суду Харківської області від 15.02.2019 стосовно [PERSON] залишено без змін. (а. с. 21-24) Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно вироку Зміївського районного суду Харківської області від 15.02.2019, який набрав законної сили, встановлено наступні обставини: [PERSON] , 25.04.2015 року близько 20:30 год. керував власним технічно справним автомобілем ВАЗ-2108, реєстраційний номер [NUMBER] , та рухався по вул . Піщаній зі сторони вул. Левківської в напрямку вул. Новоселівської м. Зміїв Харківської області. Під час руху по вказаній вулиці, в районі будинку № 24 , [PERSON] грубо порушив вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України, згідно з яким: У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди - та скоїв наїзд на пішохода [PERSON] , який перетинав проїжджу частину зліва направо по ходу його руху. Внаслідок дорожньо-транспортної події пішохід [PERSON] отримав тяжкі тілесні ушкодження небезпечні для життя від яких помер у лікарні. Згідно висновку комплексної судово-медичної та судово-автотехнічної експертизи №281-КЕ/661/2015 від 10.09.2015, причиною смерті [PERSON] стала сукупна травма тіла у вигляді закритої черепно-мозкової травми, закритої тупої травми грудної клітини та ушкоджень нижніх кінцівок. Порушення вимог Правил дорожнього руху України [PERSON] , які знаходяться у причинному зв`язку з подією та її наслідками, виразилося у тому, що він керуючи технічно-справним автомобілем ВАЗ-2108, реєстраційний номер [NUMBER] , не врахував дорожню обстановку у вигляді виникнення небезпеки для руху, а саме пішохода [PERSON] , який перетинав проїжджу частину зліва на право по ходу його руху і якого він об`єктивно спроможний був виявити, не вжив своєчасних заходів для зменшення швидкості та зупинки транспортного засобу, скоїв наїзд на потерпілого [PERSON] , внаслідок чого останній від отриманих тілесних ушкоджень помер. Крім того, після скоєння вказаного правопорушення 25.04.2015 року, близько 20:30 год., в районі буд . 24 по вул. Піщаній у м. Зміїв Харківської області , водій [PERSON] , після наїзду на пішохода, грубо порушив вимоги п. 2.10 а), б), в), г), ґ), д), е) Правил дорожнього руху України, згідно з якими: У разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний: а) негайно зупини транспортних засіб і залишатися на місці пригоди; б) увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 цих Правил; в) не переміщати транспортних засіб і предмети, що мають причетність до пригоди; г) вжити можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілим, викликати карету швидкої медичної допомоги, а якщо це неможливо, звернутися за допомогою до присутніх і відправити потерпілих до лікувального закладу; ґ) у разі неможливості виконати дії, перелічені в підпункті "г" пункту 2.10 цих Правил, відвезти потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки; у лікувальному закладі повідомити своє прізвище та номерний знак транспортного засобу (з пред`явленням посвідчення водія або іншого документа, який посвідчує особу, реєстраційного документа на транспортний засіб) і повернутися на місце пригоди; д) повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи підрозділ міліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття працівників міліції; е) вжити всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організувати об`їзд місця пригоди, - та суб`єктивно усвідомлюючи, що своїми діями залишив потерпілого [PERSON] у небезпечному для життя стані, нехтуючи моральними і правовими нормами, на місці дорожньо-транспортної пригоди не зупинився, не переконався чи потребує потерпілий медичної допомоги, не викликав працівників медичної допомоги, не відвіз потерпілого до найближчого лікувального закладу, а умисно залишив потерпілого в небезпеці у безпорадному стані, позбавивши його можливості до самозбереження, та з місця події зник. (а. с. 12-20). З копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] помер [INFO] (а. с. 9). [PERSON] та [PERSON] є батьками померлого [PERSON] , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] . (а. с. 8). [PERSON] був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] з 1984 року по день смерті [INFO] . (а. с. 10). [PERSON] та [PERSON] є пенсіонерами за віком, що підтверджується пенсійними посвідченнями № [NUMBER] та [NUMBER]. (а. с. 11). З наданого позивачами товарного чеку №1 ТОВ-фірма "Гіппократ" від 26.04.2015 вбачається придбання медичних препаратів на загальну суму 2983 грн. 91 коп. (а. с. 25). Згідно рахунку-замовлення №6 та накладної №8901 від 25.03.2016 підтверджуються витрати позивачів на придбання пам`ятника, вартістю 8700 грн. та швелеру з доставкою, вартістю 2684,00 грн. (а. с. 26). На момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди цивільно правова відповідальність володільця автомобіля марки ВАЗ-2108, реєстраційний номер [NUMBER] , була застрахована в ПАТ НАСК "ОРАНТА". Згідно листа начальника Управління врегулювання [PERSON] вих. №09-03-09/13508 від 26.12.2019, на звернення [PERSON] та [PERSON] повідомлено про відсутність правових підстав для здійснення виплати страхового відшкодування за спричинену шкоду у зв`язку зі смертю [PERSON] у зв`язку з тим, що з моменту настання ДТП та протягом трьох років із письмовою заявою про страхове відшкодування до НАСК "ОРАНТА" вони не зверталися. (а. с. 35). Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з ч.1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 1 ст. 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Відповідно до ст. 1201 ЦК України, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується. Суд дійшов висновку, що позивачам заподіяно майнову шкоду внаслідок ДТП та їх позов в цій частині підлягає задоволенню у повному обсязі. Розмір майнової шкоди підтверджено належними та допустимими доказами та становить 12120 грн. 61 к. Щодо вимог позову в частині відшкодування моральної шкоди на користь позивачів [PERSON] та [PERSON] , суд дійшов наступного висновку. Статтею 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Відповідно ч.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно до ч. 2,3 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступень зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Отже, визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує характер та ступінь діяння, особи, яка заподіяла шкоду, похилий вік позивачів, їх стан її здоров`я, який значно погіршився після смерті сина [PERSON] , що підтверджується відповідною медичною документацією (а. с. 27, 28, 29, 30, 31, 32), моральні страждання позивачів та інші наслідки даних обставин, та виходячи з засад розумності та справедливості, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачів моральну шкоду у розмірі по 200000 грн., кожному, тим самим задовольнивши частково позов в цій частині. Посилання відповідача у відзиві на відсутність доказів завдання матеріальної та моральної шкоди, не пред`явлення цивільного позову в ході розгляду кримінального провадження суд до уваги не приймає. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Також суд вважає, що на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1261 грн. 20 коп. пропорційно задоволеної частини позовних вимог.

Outcome: partial