Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-20 00:00:00

У серпні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовував тим, що 18 вересня 2017 року [PERSON] взяв у нього в борг грошові кошти у сумі 30000,00 грн, представивши розписку про отримання грошових коштів у зазначеній сумі. Борг відповідач зобов'язався повернути у термін до 01 червня 2018 року. Але, як стверджував позивач, кошти, отримані в борг, у сумі 30000,00 грн, [PERSON] досі не повернув, безпідставно ухиляючись від зобов'язань, взятих на себе за договором позики. Оскільки відповідач прострочив виконання взятого на себе за договором позики від 18 вересня 2017 року зобов'язання щодо повернення позики, [PERSON] просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у сумі 36000,00 грн, у тому числі основний борг у сумі 30000,00 грн, штраф за прострочення виконання зобов'язання у сумі 6000,00 грн. До початку першого судового засідання у справі представник позивача подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила суд також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] курсову різницю у сумі 1956,00 грн, три проценти річних за прострочення виконання зобов'язання у сумі 340,27 грн. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги свого довірителя з урахуванням поданої заяви про збільшення позовних вимог, просила суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання, призначені на 10 год 00 хв 17 жовтня 2018 року та 12 год 00 хв 21 листопада 2018 року не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у спосіб, передбачений ч. 3 ст. 128 ЦПК України. Повістки про виклик до суду відповідно до приписів п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважаються врученими [PERSON] Про причини неявки в судові засідання відповідач суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. За таких обставин та за відсутності заперечень представника позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши вступне слово представника позивача, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Ч. 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики від 18 вересня 2017 року, за умовами якого [PERSON] (позикодавець) передав [PERSON] (позичальник) у власність грошові кошти у сумі 30000,00 грн. На підтвердження укладнення між [PERSON] та [PERSON] договору позики та передачі позикодавцем коштів на виконання його умов, відповідачем було представлено розписку про отримання ним від позивача грошових коштів у сумі 30000,00 грн (а. с. 12). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Ст. 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно з умовами договору позики, укладеного між сторонами справи, позичальник зобов'язався повернути позику у термін до 01 червня 2018 року, проте належним чином не виконав взяті на себе за договором зобов'язання, своєчасно не повернувши її. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якшо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Ч. 1 ст. 550 ЦК України визначено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. У договорі позики сторони погодили, що у випадку прострочення позичальником виконання зобов'язань за цим договором, він повинен сплатити позикодавцеві штраф у розмірі 20% від суми несвоєчасно повернутих коштів. Штраф за прострочення виконання позичальником зобов'язань за договором позики від 18 вересня 2017 року складає 6000,00 грн (30000,00 грн х 20% = 6000,00 грн). Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що у разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Три проценти річних за прострочення виконання [PERSON] зобов'язання за договором позики становить 335,34 грн (30000,00 грн х 3% х 136 днів (період прострочення виконання зобов'язання - з 02 червня 2018 року по 15 жовтня 2018 року) = 335,34 грн). Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. ч. 1, 2 ст. 192 ЦК України). Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", Законом України "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті". Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Курсові різниці визначаються за монетарними статтями балансу. У договорі позики від 18 вересня 2017 року сторони не визначали в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті, а тому підстави для стягнення курсової різниці відсутні. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у сумі 36335,34 грн, у тому числі борг за договором позики у сумі 30000,00 грн, штраф за прострочення виконання зобов'язань за договором позики у сумі 6000,00 грн, три проценти річних від простроченої суми у розмірі 335,34 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених вимог у сумі 704,80 грн. З огляду на вищевикладене,

Outcome: partial