Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в обґрунтування вимог якого зазначив, що між ним і ПСП «Лосятинське» 02 лютого 2010 року було укладено договір оренди землі № 086/1 за умовами якого останнє прийняло від нього в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 2,454 га, розташовану на території Лосятинської сільської ради Васильківського району Київської області, що належить йому на праві приватної власності. В подальшому ПСП «Лосятинське» було припинено шляхом приєднання до ПСП «Анрофірма «Світанок». Посилаючись на те, що зазначений договір оренди був укладений на п'ять років та відповідно до умов даного договору він повідомляв орендаря про своє небажання продовжувати дію укладеного між ними договору, позивач просить визнати вказаний договір оренди припиненим з 02 лютого 2015 року та зобов'язати орендаря повернути йому належну земельну ділянку. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з викладених у заяві підстав. Пояснив, що укладений між сторонами договір оренди є таким, що припинив свою дію 02 лютого 2015 року оскільки закінчився строк, на який його було укладено. Орендодавець повідомив орендаря про небажання продовжувати дію даного договору, однак останній утримує у себе належну позивачу земельну ділянку та протиправно користується нею без згоди власника. Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову заперечив. Пояснив, що орендар правомірно користується об'єктом укладеного між сторонами договору, оскільки в силу положень законодавства, що було чинним станом на дату укладення угоди, остання діє до 04 жовтня 2017 року, у зв'язку з тим, що зареєстровано договір оренди було лише 04 жовтня 2012 року, а тому, вважає, що саме з цієї дати договір є укладеним і користування відповідачем належною позивачу земельною ділянкою є правомірним та здійснюється на законних підставах. Просив відмовити в задоволенні позову. Вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. 02 лютого 2010 року між [PERSON] і ПСП «Лосятинське» укладено договір оренди землі № 086/1 згідно із яким об'єктом оренди є земельна ділянка площею 2,454 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Лосятинської сільської ради Васильківського району Київської області, що належить позивачу на підставі державного акта на право власності на землю серії [NUMBER] від 04 квітня 2002 року (а.с. 8 - 9, 10 - 13). У той же день між сторонами підписано Акт прийомки-передачі землі в оренду, який підтверджує факт передачі орендодавцем і прийняття орендарем в тимчасове користування земельної ділянки за умовами укладеного між ними договором оренди (а.с. 14). Пункт 8 договору оренди передбачає, що його укладено на п'ять років. Надалі ПСП «Лосятинське» було припинено шляхом приєднання до ПСП «Анрофірма «Світанок». Дані обставини сторони визнають та в судовому засіданні не оспорили. Серед іншого, правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовано положеннями Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України та Закону України «Про оренду землі», в редакціях, що були чинними станом на дату укладення між сторонами договору оренди. Зокрема, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст. 13 Закону України "Про оренду землі"). Норми статті 15 Закону України "Про оренду землі" визначають серед істотних умов договору оренди землі також строк дії договору оренди та встановлюють, що невід'ємною частиною договору оренди землі є і акт приймання-передачі об'єкта оренди. Як встановлено судом, укладений між сторонами договір оренди містить конкретний і чітко визначений строк його дії - п'ять років, а також має додаток - Акт прийомки-передачі землі в оренду. Отже, відповідно до вимог статті 17 Закону України "Про оренду землі" відбулась передача орендодавцем об'єкта оренди орендарю у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі. Норми статей 18 і 20 Закону України "Про оренду землі" передбачають, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації, а укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Отже, за фактичним змістом наведених норм, не укладений договір оренди державній реєстрації не підлягає, а укладений - набирає чинності після його державної реєстрації. Тобто, слід чітко розмежовувати поняття "укладення договору" і "набрання договором чинності", у зв'язку з чим, укладений договір оренди землі не набере чинності доти, доки він не буде зареєстрований державою. Таким чином, суд вважає помилковими доводи представника відповідача про те, що укладений між сторонами договір оренди землі є укладеним з моменту його державної реєстрації. Про хибність позиції відповідача також свідчить зміст статті 15 Закону України "Про оренду землі", відповідно до якої відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Тобто, з передбачених законом підстав, необхідно відмовляти в державній реєстрації укладеного між особами договору оренди землі або визнати його недійсним; натомість, неможливо визнати недійсним неукладений договір. Чинні станом на дату укладення між сторонами договору оренди положення Земельного кодексу України також вказують на те, що законодавцем не ототожнюється поняття "укладення договору оренди землі" і "набрання договором оренди землі чинності". Так, право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 ЗК України). Згідно із частиною п'ятою статті 126 ЗК України, право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону. Отже, закон чітко і безумовно відмежовує такі категорії як "право оренди земельної ділянки", яке виникає з моменту його державної реєстрації та момент "укладення договору оренди землі", який є укладеним у день його підписання сторонами. Тобто, право оренди відповідачем земельної ділянки належної позивачу, згідно із статтями 125 і 126 ЗК України, виникло саме з моменту державної реєстрації договору оренди землі, а саме: з 04.10.2012 року. Однак, дана обставина не спростовує того факту, що договір між сторонами було укладено саме 02 лютого 2012 року, а не пізніше. Крім того, положення ЦК України, в редакції чинній станом на дату укладення між сторонами договору оренди землі, щодо державної реєстрації правочину передбачали, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом; такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (стаття 120 ЦК України). Знову слід наголосити, що закон пов'язує необхідність державної реєстрації правочину із фактом його вчинення, а не укладення. Відповідно ж до статті 638 ЦК України, підписаний між сторонами договір оренди землі є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Про дану обставину також свідчить здійснення державної реєстрації договору оренди землі, оскільки відповідно до 15 Закону України "Про оренду землі", відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди. Норму частини третьої статті 640 ЦК України про те, що договір, який підлягає державній реєстрації, є укладеним з моменту його державної реєстрації, на яку посилається представник відповідача як на підставу своїх заперечень, суд враховує у її системному взаємозв'язку із вищенаведеними положеннями земельного законодавства, а також нормами частини першої і другої вказаної статті цивільного закону, відповідно до яких договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції; якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Представники сторін не заперечили тієї обставини, що об'єкт оренди було передано у день укладення договору. Пунктом 41 укладеного між сторонами договору оренди передбачено, що цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. При цьому, відповідно до частини другої статті 792 ЦК України, відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, а тому при вирішенні спірних правовідносин, суд керується положеннями спеціального законодавства. У пункті 4 листа Міністерства юстиції України «Щодо практики застосування норм права у випадку колізії» від 26.12.2008 року № 758-0-2-08-19 повідомлено, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, 02 лютого 2012 року склали і підписали договір, надаючи згоді встановленої форми. Проте, цивільних прав і обов'язків, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні договору оренди, останні набули лише після відповідної державної реєстрації договору. Тобто, сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору оренди земельної ділянки саме 02 лютого 2010 року, що і є моментом (датою) укладення договору оренди. Правовий висновок про те, що відповідно до Закону України "Про оренду землі" в момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і його державна реєстрація не може змінювати моменту укладання договору, міститься постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року № 6-162ц13. Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права (ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України). Згідно із статтею 763 ЦК України, договір найму укладається на строк, встановлений договором. Укладений між сторонами договір оренди землі передбачає, що дія договору припиняється також у разі закінчення строку на який його було укладено (пункт 35 (а) договору). Оскільки, даний договір оренди є строковим і його укладено на п'ять років, суд застосовує положення статей 251 - 254 ЦК України та враховує, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення; строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати; строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Таким чином, укладений між сторонами 02 лютого 2012 року строком на п'ять років договір оренди землі, припиняє свою дію 03 лютого 2015 року. Відповідно до частини першої статті 34 Закону України «Про оренду землі», у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором; орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. Аналогічні приписи сторони закріпили в укладеному між ними договорі оренди землі, а саме: пунктом 21 договору оренди передбачено, що після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку. Як встановлено під час розгляду справи, укладений між сторонами договір оренди землі припинив свою дію 03 лютого 2015 року, однак земельну ділянку позивачу відповідачем не повернуто, чим порушено умови укладеного між ними договору оренди землі та права позивача як власника земельної ділянки. Між іншим, позивач відповідно до вимог пункту 8 договору оренди заперечив щодо продовження користування відповідачем орендованою земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, про що свідчать надіслані від імені позивача на адресу відповідача лист-повідомлення від 02.02.2015 року і заперечення у поновленні договору оренди землі від 17.04.2015 року, а тому такий договір не є поновленим відповідно до його умов (а.с. 15, 16, 17, 32, 33). До того ж, суд враховує, що укладений між сторонами договір оренди землі, на предмет його недійсності, фіктивності або нікчемності сторонами не заперечується; даний договір оренди недійсним та/або неукладеним в судовому порядку не визнаний та жодною із сторін не оскаржений і не заперечується. Також, в передбаченому Законом України «Про оренду землі» сторонами не змінювались умови даного договору, у тому числі і щодо строку його дії, а тому він є укладеним саме на визначений сторонами строк. Надані під час розгляду справи представником відповідача на підтвердження своїх заперечень копії Протоколу наради при голові місцевої адміністрації від 08.04.2015 року, листа Департаменту агропромислового комплексу Київської обласної державної адміністрації від 22.04.2015 року № 02-03.2-2/790, Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.07.2015 року та Протоколу виїзного засідання Ради з вирішення проблемних питань розвитку агропромислового комплексу Київської області від 10.04.2015 року, на переконання суду, не є такими, що на відповідній правовій основі підтверджують/спростовують факт укладення договору оренди землі між сторонами або визначають (встановлюють) строк його дії (а.с. 36 - 38, 39 - 40, 41, 42 - 44). Отже, державна реєстрація договору оренди землі свідчить про виникнення у орендаря речового права на оренду земельної ділянки та може не збігатись із моментом укладення договору оренди, а лише визначає правові засади його чинності. Оскільки судом встановлено, що відповідач не вважає укладений між ним і позивачем договір оренди землі припиненим та продовжує користуватись земельною ділянкою позивача, утримуючи її у себе, суд приходить до висновку, що порушені законні права та інтереси позивача слід захистити, шляхом визнання припиненим укладеного між сторонами договору оренди землі за закінченням строку, на який його було укладено, а також зобов'язання відповідача повернути позивачу орендовану земельну ділянку. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим, однак підлягає частковому задоволенню, оскільки згідно із положень цивільного законодавства укладений між сторонами договір оренди землі, припинив свою дію 03 лютого 2015 року, а не 02 лютого 2015 року, як вважає позивач. Згідно із частиною першою статті 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід присудити понесені останнім і документально підтверджені судові витрати; проте не у сплаченому позивачем розмірі, а у визначеній Законом України «Про судовий збір» ставці судового збору встановленої у розмірі за подання позовної заяви немайнового характеру. На підставі викладеного,

Outcome: partial