Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

До суду звернувся позивач ПрАТ «СК «Уніка» з позовом до відповідачів [PERSON] та ТДВ СК «Альфа-Гарант» про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, в якому просить стягнути з [PERSON] в порядку регресу витрати, пов`язані з виплатою страхового відшкодування в розмірі 190 298, 14 грн., з ТДВ СК «Альфа-Гарант» в порядку регресу витрати, пов`язані з виплатою страхового відшкодування в розмірі 99 000 грн. Вимоги позову мотивує тим, що 20.01.2017 в м. Києві трапилася ДТП за участю автомобіля «Порше» д/н [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля «Хюндай» д/н [NUMBER] , під керуванням відповідача [PERSON] .. Згідно з постановою Печерського районного суду м. Києва подія сталася з вини останнього. Автомобіль «Порше» отримав механічні пошкодження в наслідок ДТП. Зазначений транспортний засіб був застрахований в позивача на підставі договору добровільного страхування від 24.03.2016. Згідно з цим договором позивач брав на себе зобов`язання виплатити страхове відшкодування у випадку пошкодження застрахованого автомобіля внаслідок ДТП. На виконання умов договору страхування, позивач виплатив страхове відшкодування потерпілій особі в розмірі 289 298, 14 грн. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] була застрахована в ТДВ СК «Альфа-Гарант» на підставі полісу АК/1885261, згідно з яким страхова сума складає 100 000 грн., франшиза 1000 грн. Відповідачами не виконано свої зобов`язання щодо виплати страхового відшкодування. На підставі вказаного, позивач звертається до суду з позовом про стягнення з відповідача суму виплаченого страхового відшкодування, посилаючись на ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 ЦК України, згідно з якими до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування переходить право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяну шкоду. 30.10.2019 ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження 28.11.2019 до суду зі сторони відповідача ТДВ СК «Альфа-Гарант» надійшов відзив, у відповідності до якого просить відмовити в задоволенні позовних вимог до ТДВ СК «Альфа-Гарант», посилаючись на те, що з боку позивача пропущено строк для звернення за виплатою страхового відшкодування. 21.01.2020 закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав в повному обсязі, посилаючись на викладене в ньому. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні вимоги позову не визнали, посилаючись на його необґрунтованість та недоведеність. Представник відповідача ТДВ СК «Альфа-Гарант» в судовому засіданні вимоги позову не визнав, посилаючись на викладене у відзиві. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, заслухавши пояснення представників сторін, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. 20.01.2017 в м. Києві трапилася ДТП за участю автомобіля «Порше» д/н [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля «Хюндай» д/н [NUMBER] , під керуванням відповідача [PERSON] . Постановою Печерського районного суду м. Києва від 10.05.2017 провадження по справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито за закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, проте винуватість [PERSON] , встановлена в описовій частині постанови. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Внаслідок зазначеного ДТП транспортний засіб «Порше» д/н [NUMBER] отримав пошкодження. На момент ДТП транспортний засіб «Порше» д/н [NUMBER] був застрахований в позивача на підставі договору добровільного страхування від 24.03.2016 №833001/4610/0000283. Згідно з договором добровільного страхування позивач брав на себе зобов`язання виплатити страхове відшкодування у випадку пошкодження застрахованого автомобіля внаслідок ДТП. 23.01.2017 до позивача з повідомленням про настання події, що має ознаки страхового випадку та заявою про виплату страхового відшкодування звернулась потерпіла особа. У відповідності до Звіту №7349 від 20.02.2017, вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, завданий власнику автомобіля «Порше» д/н [NUMBER] , в результаті його пошкодження склала 291 053,42 грн. 15.03.2017 позивачем виплачено потерпілій особі страхове відшкодування в загальній сумі 289 298, 14 грн., що підтверджується платіжним дорученням №010041. Виплата здійснена на підставі рахунку ТОВ «Віннер ПЦКА» №1034821 від 02.02.2017. Ст. 1191 ЦК України встановлено, що особа, яка відшкодувала шкоду, заподіяну з вини іншого, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України "шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку". Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України "шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою". Відповідно до ст. 27 Закону України "Про страхування", страховик має право вимагати компенсацію здійснених виплат від особи, відповідальної за заподіяний збиток у повному обсязі. Згідно зі ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування переходить право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяну шкоду. Оскільки позивачем було виплачено страхувальнику страхове відшкодування, до нього перейшло право вимоги, яке страхувальник має до особи відповідальної за заподіяну шкоду. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] була застрахована в ТДВ СК «Альфа-Гарант» на підставі полісу № АК/001885261, з лімітом відшкодування за шкоду майну 100 000 грн., франшиза 1 000 грн. Згідно зі ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. За змістом ст. ст. 9, 22-31, 35, 36 Закону настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Відповідно до пункту 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП. Визначаючи обов`язок страховика за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів виплатити страхове відшкодування, законодавцем у положеннях статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», було передбачено випадки, з настанням яких страховик набуває правових підстав для відмови у здійсненні такої виплати, зокрема, у випадку, коли потерпілим чи особою, яка має право на отримання відшкодування, не було протягом року з моменту скоєння ДТП подано заяви про виплату страхового відшкодування. Тобто, право кредитора (потерпілого) на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП. Відтак, право отримати відшкодування завданої шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, узятих на себе зобов`язань виникає виключно за умови подання потерпілим у визначений законодавством строк заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування) та пов`язаного з цим ризику, який полягає у можливості реалізації страховиком наданого йому положеннями підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» права на відмову у виплаті страхового відшкодування в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених строків. При цьому закріпляючи в положеннях указаної норми відповідні правові наслідки законодавець не ставив їх настання в залежність від суб`єкта звернення із заявою до страховика за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів про здійснення страхового відшкодування, а навпаки презюмував те, що з відповідною заявою має звернутися потерпілий або інша особа, яка має право на отримання відшкодування, що закріплено в положеннях ст. 35 зазначеного вище Закону. З огляду на викладене вбачається, що закріплене в положеннях пп.37.1.4 пункту 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів » право страховика за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відмовити у здійсненні страхового відшкодування у випадку пропуску встановленого строку на звернення до нього з заявою про виплату страхового відшкодування не залежить від суб`єкта звернення з відповідною заявою та підлягає застосуванню. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 910/7449/17. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 жовтня 2018 року в справі № 753/5293/16-ц, строк, зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є присічним і поновленню не підлягає. З матеріалів справи вбачається, що ДТП сталась 20.01.2017, при цьому до суду з вимогами до відповідача ТДВ СК «Альфа-Гарант» позивач звернувся лише в жовтні 2019 року, тобто після спливу річного строку встановленого наведеними вище нормами законодавства. При цьому, позивачем не надано доказів звернення безпосередньо до ТДВ СК «Альфа-Гарант» з заявою про виплату страхового відшкодування, та отримання відмови в його здійсненні, в порядку, визначеному Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». З огляду на викладене, вимоги позову в частині стягнення в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування з ТДВ СК «Альфа-Гарант» задоволенню не підлягають. Разом з тим, ст. 1194 ЦК України встановлено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Отже, з огляду на зазначене, враховуючи виплату позивачем потерпілій особі страхового відшкодування, та набуття останнім в порядку ст. 993 ЦПК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» права вимоги, яке страхувальник має до особи відповідальної за заподіяну шкоду, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає до стягнення різниця між виплатою, здійсненою позивачем на відшкодування шкоди, завданої потерпілій особі ( 289 298, 14 грн.), та розміром страхового відшкодування, яке визначене полісом № АК/001885261, з урахуванням франшизи (99 000 грн.), що складає 190 298, 14 грн., у зв`язку з чим вимоги позову в цій частині підлягають до задоволення. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.ст. 77, 79, 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. . Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідачем [PERSON] не надано до суду доказів на спростування розрахунку страхового відшкодування, наданого позивачем та обставин викладених в позові. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови покладається на позивача. На підставі вказаного стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду у вигляді судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 2 854, 47 грн.

Outcome: partial