Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

В лютому 2016 року позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що її син [PERSON] працював на ТДВ «Лисичанський желатиновий завод» і 15 вересня 2015 року під час виконання професійних обов'язків отримав травматичні ушкодження кінцівок, які ускладнились травматичним шоком, внаслідок чого помер. Актом №2 від 12 листопада 2015 року визнано, що зазначений нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом. 03.12.2015року позивачка звернулася до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Лисичанськ за отриманням одноразової допомоги у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, та одноразової допомоги як утриманки потерпілого у розмірі 20 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, оскільки вона проживала з загиблим сином однією сім'єю, однак їй було відмовлено. Позивачка просила визнати її право на отримання одноразової допомоги в розмірі п'ятирічної заробітної плати потерпілого на підставі Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі і просить суд їх задовольнити. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги позивача підтримала, та просить їх задовольнити. Представник відповідача Досєєвої Ю.В. позовні вимоги не визнала і суду пояснила, Згідно п. 6 статті 42 Закону України «Про загальнообов 'язкове державне соціальне страхування» у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві виплачується одноразова допомога його сім'ї у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, та одноразова допомога кожній особі, яка перебувала на його утриманні, а також на його дитину, яка народилась протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого, у сумі, що дорівнює 20 розмірам прожиткового мінімумів для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату. Відповідно до п. 6.1.4. Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, зате. Постановою Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 27.04.2007 р. № 24 право на страхові виплати в разі смерті потерпілого мають особи, визначені статтею 33 Закону (1105-14), в новій редакції Закону - стаття 41Закону. Стаття ст. 41 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» визначає вичерпний перелік осіб, які мають право на : тримання страхових виплат в разі смерті потерпілого. Статтею 172 Сімейного кодексу України передбачено обов'язок повнолітніх дітей піклуватись про своїх непрацездатних батьків, але вказана норма не визначає, що непрацездатні батьки перебувають на утриманні своїх працездатних дітей. Пленумом Верховного суду України № 6 від 27.03.1992 року передбачено, що непрацездатні члени сім'ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Утриманець - особа, що перебуває на тривалому або постійному матеріальному чи грошовому забезпеченні з боку інших осіб. Це особа, що не має власних доходів, або особа, пенсія, стипендія чи інший сукупний середньомісячний доход якої не перевищує офіційно встановленої межі малозабезпеченості (до законодавчого визначення прожиткового мінімуму). На підставі викладеного, відділення виконавчої дирекції Фонду в м. Лисичанську немає законних підстав для виплати позивачу одноразової допомоги на сім'ю, одноразової допомоги, як утриманцю, та щомісячних страхових виплат, доки цей факт що ви є членом родини померлого та находились на його утриманні не буде встановлено в судовому порядку. Вислухавши представників сторін, дослідивши надані докази, суд прийшов до висновку, що позовну заяву слід задовольнити з таких підстав. Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом ат ст. 48 Конституції України передбачено, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. [PERSON] народився [INFO] і його батьками є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] З матеріалів справи вбачається, що син позивачки, [PERSON], [INFO], працював апаратником екстрагування цеху кісткового клею ТДВ «Лисичанський желатиновий завод» і [INFO] під час виконання професійних обов'язків отримав травматичні ушкодження кінцівок, які ускладнились травматичним шоком, внаслідок чого помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого ВДРАЦС реєстраційної служби Лисичанського МУЮ на підставі актового запису про смерть № 1614. Актом №2 (форма Н-1) від 12 листопада 2015 року визнано, що зазначений нещасний випадок пов'язаний з виробництвом (а.с.6-10). Відповідно до акту проведення спеціального розслідування нещасного випадку зо стався [INFO] у ТДВ «Лисичанський желатиновий завод» від 10.11.2015року [PERSON] під час виконання професійних обов'язків [INFO] отримав травматичні ушкодження кінцівок, які ускладнились травматичним шоком, внаслідок чого помер. (а.с.11-16). Позивачка звернулася до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Лисичанськ за отриманням одноразової допомоги в розмірі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, та одноразової допомоги як утриманки потерпілого у розмірі 20 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, оскільки вона проживала з загиблим сином однією сім'єю, однак їй було відмовлено, що підтверджується листом № 03/2201 від 07.12.2015року.(а.с.4-5). Відповідно до частини 2 статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Частина 4 цієї статті передбачає, що сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5- рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.. У судовому засіданні найшло своє підтвердження, що позивачка проживала з загиблим сином однією сім'єю, що підтверджується довідками з місця проживання (а.с.17,18) та показами свідків [PERSON], [PERSON] Суд вважає, що позивачка, яка проживала з загиблим сином однією сім'єю, має право на отримання одноразової допомоги в розмірі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату на підставі п. 6 статті 42 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". Оскільки відповідач не визнає це право позивачки, тому вона на підставі п.1 ч.2 ст.16 ЦК України має право на судовий захист шляхом визнання права на отримання одноразової допомоги що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату. Частина п. 6 статті 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визначає лише розмір одноразової допомоги, яка виплачується сім'ї потерпілого внаслідок нещасного випадку. Коло осіб, які мають право на таку одноразову допомогу,визначено в ст. 41 зазначеного Закону, з яких випливає, що допомога призначається лише непрацездатним особам, які перебували на утриманні потерпілого, а також члену сім'ї потерпілого, якщо він не працює та доглядає дітей, братів, сестер чи онуків потерпілого, які не досягли 8-річного віку. Відповідно до п. 6.1.4. Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, зате. Постановою Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 27.04.2007 р. № 24 право на страхові виплати в разі смерті потерпілого мають особи, визначені статтею 33 Закону (1105-14), в новій редакції Закону - стаття 41Закону. Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику з прав про встановлення фактів, що мають юридичне значення" від 31 березня 1995 року №5, встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. З системного аналізу норм цивільного законодавства та зважаючи на роз'яснення, викладенні у листі Верховного Суду України від 01.01.2012 року, повне утримання означає відсутність у члена сім'ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо, крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, і що померлий взяв на себе обов'язок щодо утримання цього члена сім'ї. Основне значення допомоги слід з'ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. Утримання може полягати у систематичній грошовій допомозі у вигляді грошових переказів, продуктових чи речових посилок тощо. Згідно ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що згідно довідки УПФУ в м.Лисичанську розмір пенсії позивачки складає 1175,12 грн. щомісячно (а.с.19). Станом на вересень 2015 року (дату смерті її сина) позивачка була пенсіонеркою і як встановлено у судовому засіданні не працювала, чого не заперечували самі сторони у судовому засіданні. Як вбачається із матеріалів справи [PERSON], [INFO], на момент смерті [PERSON] виповнилося 57 років, дохід сім`ї складався з щомісячної заробітної плати померлого [PERSON] в розмірі 3250 грн., а також пенсії позивача, яка станом на вересень 2015 року складала менш ніж 1175,12 грн. Тобто розмір доходу померлого майже в три рази перевищував розмір доходу позивача. Судом при вирішенні спору взято до уваги стан здоров'я позивача, яка знаходиться під наглядом в ЦМЛ №2 з приводу гіпертонії ІІ ступені, хронічних захворювань, що потребує значних витрат на лікування та підтримання стану її здоров'я. Так, щомісячно позивачу доводиться витрачати близько 500 грн. на лікування. При цьому так було ще за життя [PERSON], тобто коли вони разом вели спільне господарство та сімейний бюджет. Таким чином, позивач отримуючи невеликий дохід в порівнянні з доходом померлого фактично постійно перебувала на утриманні останнього. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що [PERSON], являючись непрацездатною особою у розумінні п. 2 ст. 41 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", перебувала на утриманні померлого [PERSON], адже отримувана нею пенсія становила лише незначну частку доходу сім`ї. Доводів позовної заяви відповідачем по справі жодним чином спростовано не було. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved