Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розподіл житлового нерухомого майна подружжя, в якому зазначив, що рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 12.04.2013 року шлюб між ним і [PERSON] розірвано. За час шлюбу він купив житловий будинок [ADDRESS] за гроші, які належали йому особисто. За будинок він сплачував в два етапи у зв'язку з продажем квартири [ADDRESS], яка належала йому на підставі договору дарування від 01.11.1996 року. У тому ж 2006 році, з купівлею будинку [ADDRESS] було придбано ?? частини будинку [ADDRESS] і оформлено на [PERSON] Вважає це майно спільною сумісною власністю подружжя. Просив визнати за ним право особистої приватної власності на житловий будинок [ADDRESS]; визнати ? частину будинку [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя у рівних частках, по ? - кожному; збільшити частку майна [PERSON] шляхом визнання за нею власність на ? частину будинку [ADDRESS] за рахунок ? його частки. В подальшому позивач уточнював позовні вимоги і просив визнати за ним право особистої приватної власності на житловий будинок [ADDRESS]; визнати 9/25 частин будинку [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя у рівних частках, по 4,5/25 - кожному; судові витрати покласти на обидві сторони. До початку розгляду справи по суті [PERSON] звернувся із зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON], Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу жилого будинку, визнання права власності, де зазначив, що після розірвання шлюбу батьками, у квітні 2013 року з розмови з мамою він дізнався, що 08.10.1998 року його батько [PERSON] подарував йому 32/100 частини квартири [ADDRESS]. На той час він був неповнолітнім. У 2006 році батьки вирішили продати квартиру [ADDRESS] і придбати будинок [ADDRESS]. З метою оформлення правочину батьки звернулись до Жовтневої районної адміністрації з приводу надання дозволу як батькам неповнолітнього [PERSON] на продаж частки приватизованої квартири та придбання частки житлового будинку та про дозвіл батькам зняти з реєстрації малолітню дитину [PERSON]. Рішенням колегії Жовтневої районної адміністрації від 22.02.2006 року за № 49. надано дозвіл його батькам від імені неповнолітнього [PERSON] продати його частку квартири, придбати частку у житловому будинку [ADDRESS] на ім'я сина, зняти з реєстрації малолітню доньку [PERSON] та придбати на її ім'я частку у житловому будинку [ADDRESS]. Однак, [PERSON] придбав зазначений будинок 16 лютого 2006 року і оформив його лише на себе. Після отримання дозволу Жовтневої районної адміністрації [PERSON] продав квартиру [ADDRESS], яка належала йому у 32/100 частці і [PERSON] З продажу квартири [PERSON] здійснив розрахунок за будинок. Так, [PERSON] залишився без власності, чим порушені його майнові права і майнові права сестри малолітньої [PERSON] Просив визнати договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], зареєстрованого за № 584 від 16.02.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] укладеного між [PERSON] та [PERSON], недійсним; визнати за ним, за [PERSON], [PERSON], [PERSON] право власності за кожним - на 1/4 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS]; стягнути з відповідача [PERSON] на його користь витрати по сплаті судового збору у розмірі 441,88 грн. До початку розгляду справи по суті [PERSON] як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини жилого будинку, визнання права власності, в якому зазначила, що на ім'я доньки [PERSON] було придбано 17 грудня 2005 року 9/25 частини житлового будинку [ADDRESS]. Позивач сплатила кошти по договору купівлі-продажу будинку. Вона мала кошти, оскільки 15.12.2005 року разом з братом і сином продала квартиру [ADDRESS], і з цих коштів придбала для себе частину будинку [ADDRESS], оформивши частину будинок на доньку. [PERSON] та [PERSON] не сплачували ніколи коштів за цей будинок, не користувались будинком, не здійснювали ремонтів. В будинку мешкає лише вона з часу його придбання. Оскільки саме нею були витрачені гроші на придбання 9/25 частини житлового будинку вважає, що вона є дійсним власником цієї частини будинку, а не відповідачі. Просить визнати договір купівлі-продажу частини житлового будинку [ADDRESS], зареєстрованого за № 8430 від 17.12.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON], укладеного між [PERSON] та [PERSON], недійсним; визнати за нею право власності на 9/25 частки жилого будинку [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - [PERSON], [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позов не визнала, пояснила, що за час перебування у шлюбі 16.02.2006 року було придбано будинок [ADDRESS], загальною вартістю 176750 гривень. На день підписання договору купівлі-продажу будинку позивач і вона сплатили 4367 гривень, а решта суми 172383 повинні були сплатити до 16.05.2006 року. Під час укладення договору купівлі-продажу будинку була присутня і надавала як дружина згоду на придбання зазначеного майна. Заявою від 16.02.2006 року вона надавала згоду чоловікові [PERSON] на укладення договору на придбання спірного будинку за ціну, йому відому, за гроші, які набуті ними під час шлюбу та є об'єктом права спільної сумісної власності. Пояснила, що спірний будинок було придбано за час сумісного проживання, за рахунок трудових та грошових затрат обох сторін, сума за будинок сплачена за рахунок спільних заробітків, тому вважає що будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Щодо спірного майна - 9/25 частини житлового будинку [ADDRESS], пояснила, що ніколи не вважала зазначене майно спільною сумісною власністю подружжя, оскільки ця частина будинку була придбана 17 грудня 2005 року за гроші її мами [PERSON]. Саме вона сплатила кошти по договору купівлі-продажу за придбання будинку, вона є фактичним власником будинку. Зазначила що вона і [PERSON] не сплачували ніколи коштів за цей будинок, не користувались будинком, не здійснювали ремонтів. В будинку мешкає її мати з часу його придбання. Під час укладення договору на неї були оформлені документи на будинок, це було рішенням мами. Тому вважає, що цей будинок не може бути поділений як спільна сумісна власність подружжя. Просила в задоволенні позову [PERSON] відмовити. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позов не визнала, пояснила, що [PERSON] купив житловий будинок [ADDRESS] за гроші, які належали йому особисто. За будинок він сплачував кошти з продажу родинної квартири [ADDRESS], яка належала йому на підставі договору дарування від 01.11.1996 року. Дарунок він прийняв від своєї матері [PERSON], яка її успадкувала після смерті свого чоловіка [PERSON] Раніше ця квартира була приватизована і належала батькові на підставі права власності, після переходу з власності від житлово-будівельного кооперативу «Ювілейний». Квартира є родинною, належала лише сім'ї [PERSON] і була його приватною власністю. Квартира була продана і за ці кошти придбано будинок для мешкання сім'ї [PERSON] Відповідач не проти що в будинку мешкають діти, вважає що будинок і так після його смерті дістанеться його дітям. Просить в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Відповідач [PERSON], яка діє від свого імені і від імені неповнолітньої [PERSON] позов визнала повністю та пояснила, що дійсно вже після розірвання шлюбу з [PERSON] у розмові з сином вона розповіла йому, що 08.10.1998 року батько подарував йому 32/100 частини квартири [ADDRESS]. 03.05.2006 року квартира [ADDRESS] була продана. За рішенням Жовтневої районної адміністрації від 22.02.2006 року за № 49 було надано дозвіл, як батькам неповнолітнього [PERSON], згоду на продаж частки приватизованої квартири та придбання частки житлового будинку [ADDRESS] на неповнолітнього. Будинок [ADDRESS] було придбано раніше ніж продано квартиру, тому за рішенням батька [PERSON], будинок було оформлено лише на нього. Вважає, що дійсно були порушені права дітей і не було виконано рішення Жовтневої районної адміністрації від 22.02.2006 року за № 49, син та донька залишились після продажу квартири без майна. Просила позов задовольнити в повному обсязі. Представник третьої особи - приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON], Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради до судового засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надіслали до суду заяву про слухання справи за їх відсутності. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON], позов визнала повністю та пояснила, що дійсно 9/25 частини житлового будинку [ADDRESS], було 17 грудня 2005 року за гроші її мами [PERSON]. Саме позивач сплатила кошти по договору купівлі-продажу за придбання будинку, вона є фактичним власником будинку. Зазначила що вона і [PERSON] не сплачували ніколи коштів за цей будинок, не користувались будинком, не здійснювали ремонтів. В будинку мешкає її мати з часу його придбання. Під час укладення договору на неї були оформлені документи на будинок, це було рішенням мами. Просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] позов визнав повністю та пояснив, що 17 грудня 2005 року при оформленні купівлі-продажу будинку була присутня [PERSON], [PERSON], [PERSON] Договір підписувала [PERSON] Гроші за продаж будинку у розмірі 20752 гривень він отримав під час укладення договору від [PERSON] Пояснив, що саме позивач цікавилась будинком, приїжджала та оглядала його, з позивачкою він домовлявся за ціну продажу будинку і їй передавав всі ключі від будинку. Просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позов не визнала, пояснила, що спірний будинок був придбаний [PERSON] за час шлюбу з [PERSON], відповідач допомагав шукати будинок з метою його придбання, допомагав з ріелторами, які бажали забрати у позивачці гроші. Вважає, що будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Зазначила, що позивачка була змушена оформити цей будинок на доньку оскільки мала не благодійного сина, який є наркоманом. І для того, щоб будинок не дістався синові вона була змушена оформити будинок на доньку [PERSON] Просила відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи - приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON], до судового засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надіслала до суду заяву про слухання справи за їх відсутності. Суд, вислухавши сторони та їх представників, свідків, дослідивши матеріали по справі, вважає, що позовні вимоги за позовом [PERSON] та за позовом [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а за позовом [PERSON] задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 02 червня 1990 р. по 12 квітня 2013 року. В період шлюбу ними були придбані будинок [ADDRESS] та 9/25 частини житлового будинку [ADDRESS]. Після розірвання шлюбу сторони продовжували мешкати у спірному будинку [ADDRESS], але сімейні стосунки не підтримували. В зв'язку з неможливістю вирішити в добровільному порядку питання щодо розподілу сумісного майна, позивач звернувся з відповідним позовом. В свою чергу позивач [PERSON] син первісного позивача пред'явив свої вимоги щодо спірного майна, а саме будинку [ADDRESS]. 08.10.1998 року укладений договір дарування квартири, за яким [PERSON] подарував [PERSON] 32/100 частини квартири [ADDRESS]. На той час [PERSON] був неповнолітнім і від його імені документи були підписані [PERSON]. На початку 2006 року батьки [PERSON] та [PERSON] звернулись до Жовтневої районної адміністрації з приводу надання дозволу як батькам неповнолітнього [PERSON] на продаж частки приватизованої квартири та придбання частки житлового будинку та про дозвіл батькам зняти з реєстрації малолітню дитину [PERSON]. 16 лютого 2006 року між [PERSON] і [PERSON] укладений договір купівлі-продажу, згідно до якого [PERSON] передала майно, а [PERSON] прийняв майно - житловий будинок [ADDRESS] і сплатив за нього обговорену грошову суму. Рішенням колегії Жовтневої районної адміністрації від 22.02.2006 року за № 49 «Про дозвіл батькам неповнолітнього [PERSON] дати згоду на продаж частки приватизованої квартири та придбання частки житлового будинку та про дозвіл батькам зняти з реєстрації малолітню дитину [PERSON]», вирішено дозволити [PERSON] і [PERSON] дати згоду на продаж 32/100 часток трикімнатної приватизованої квартири за адресою: [ADDRESS], їх неповнолітньому синові [PERSON], [INFO]; дозволити [PERSON] і [PERSON] дати згоду на придбання ? частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS], загальною площею 108,2 кв.м, житловою - 73,8 кв.м., їх неповнолітньому синові [PERSON], [INFO]; дозволити [PERSON] і [PERSON] зняти з реєстрації малолітню доньку [PERSON], [INFO] з адреси: [ADDRESS], у зв'язку з переїздом на постійне місце мешкання до житлового будинку за адресою: [ADDRESS].; дозволити [PERSON] та [PERSON] придбання ? частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS], загальною площею 108,2 кв.м, житловою - 73,8 кв.м., від імені їх малолітньої доньки [PERSON], [INFO]. 03 травня 2006 року між [PERSON], [PERSON] і [PERSON] укладений договір купівлі-продажу квартири, згідно до якого продана квартира [ADDRESS]. Квартира що продається належить продавцям [PERSON] в 68/100 частках на підставі Договору дарування від 01.11.1996 року за реєстром № 6-15, та [PERSON] в 32/100 частках на підставі Договору дарування від 08.10.1998 року за реєстром 9/2028. У зв'язку тим, що позивач довідався про те, що його частка квартири була продана і інше майно на нього не придбане у цій жі частці лише у квітні 2013 року і у добровільному порядку вирішити це питання неможливо позивач звернувся до суду. В свою чергу позивач [PERSON] як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору пред'явила свої вимоги щодо спірного майна, а саме 9/25 частин будинку [ADDRESS]. 17 грудня 2005 року укладений договір купівлі-продажу, згідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила 9/25 частини житлового будинку за [ADDRESS] на земельній ділянці Маріупольської міської ради. Продаж цей за домовленістю сторін вчиняється за 20752,00 гривень, які Покупець зобов'язується передати продавцю, а продавець зобов'язується прийняти готівкою під час підписання цього договору. 15 грудня 2005 року укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, згідно до якого [PERSON], [PERSON], [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] за ціною 168670 гривень. З цієї суми був здійснений розрахунок [PERSON] за придбання 9/25 частини житлового будинку за [ADDRESS]. В зв'язку з неможливістю вирішити в добровільному порядку питання щодо права власності сторін на спірний будинок. позивачка звернулась до суду з відповідним позовом. Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог, суд приходить до наступного. Виходячи зі змісту ст.. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно до ч. 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, або законом. Згідно вимог ст.. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Обґрунтовуючи позов позивач [PERSON] зазначив, що за час шлюбу він купив житловий будинок [ADDRESS] за гроші, які належали йому особисто. Відповідно до ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: в тому числі майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Позивачем [PERSON] не надано суду переконливих доказів тому, що він дійсно витратив на придбання будинку особисті кошти. Окрім пояснень свідка [PERSON], яка є матір'ю та зацікавленою особою, ніяких інших доказів суду не надано. 16.02.2006 року було укладено договір купівлі-продажу будинку, згідно до якого [PERSON] придбано будинок [ADDRESS], за ціною 176750 гривень. Згідно умов п. 5 цього договору, під час підписання договору було сплачено 4367 гривень, а решта суми 172383 повинна була бути сплачена до 16.05.2006 року. Згідно до матеріалів нотаріальної справи, приватного нотаріусу Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] - матеріали справи щодо укладеного 16.02.2006 року між [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] і [PERSON] договору купівлі-продажу будинку [ADDRESS], зареєстрованого за № 584., мається заява [PERSON] від 16.02.2006 року, якою вона надавала згоду чоловікові [PERSON] на укладення договору на придбання спірного будинку за ціну, йому відому, за гроші, які набуті ними під час шлюбу та є об'єктом права спільної сумісної власності. Сума 172383 гривень була сплачена за придбання спірного будинку 04 травня 2006 року після того як 03.05.2006 року позивачем [PERSON] була продана квартира [ADDRESS], яка належала [PERSON] в 68/100 частках та [PERSON] в 32/100 частках. Оскільки за придбання спірного будинку було сплачено частково з спільних сумісних коштів подружжя, частково з коштів, які позивач отримав з продажу квартири, яка не належала йому особисто і оскільки позивач не надав суду переконливих доказів витрачання саме на придбання спірного будинку особистих коштів, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині визнання права особистої приватної власності на житловий будинок [ADDRESS] підлягають задоволенню частково. Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] суд приходить до наступного. Згідно до вимог ч. 2 ст. 177 СК України, батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Відповідно до статті 17 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001р. за № 2402-III, батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Суд погоджується з тим, що дійсно при зверненні до Жовтневої районної адміністрації з метою отримання дозволу на продаж майна неповнолітньої особи батьками були надані всі правовстановлюючи документи на квартиру і на спірний будинок [ADDRESS]. В той же час 16.02.2006 року батько [PERSON] купує будинок з умовою що він розрахується повністю за придбаний будинок коли отримує гроші з продажу квартири, яка належить частково неповнолітній особі. Право власності на будинок оформлюється [PERSON] лише на себе. 22.02.2006 року рішенням колегії Жовтневої районної адміністрації дозволено батькам продати частку 32/100 неповнолітньої особи [PERSON] і придбати йому ? частку у житловому будинку [ADDRESS]. 03 травня 2006 року в результаті укладення договору купівлі-продажу квартири, продається 32/100 частки, які належали неповнолітньої особи і на виконання рішення колегії Жовтневої районної адміністрації від 22.02.2006 року батьками не приймається ніяких дій. Неповнолітня особа [PERSON] залишилась без будь-яких майнових прав. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 6 ст. 203 ЦК України, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно до вимог ч. 3 ст. 215 ЦК України, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Оскільки при укладенні договору купівлі-продажу від 16.02.2006 року не були враховані майнові права дитини, в подальшому залишилось без виконання рішення колегії Жовтневої районної адміністрації від 22.02.2006 року і неповнолітня дитина позбавлена своїх майнових прав щодо особистого майна суд прийшов до висновку, що вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], зареєстрованого за № 584 від 16.02.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] укладеного між [PERSON] та [PERSON], є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Стосовно вимог позивача про визнання за [PERSON] право власності на 1/4 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS]., суд прийшов до висновку, що ці вимоги не можуть бути задоволені оскільки малолітня особа не мала майнових прав у квартирі [ADDRESS], також по при розгляді питання про дозвіл зняти з реєстрації з адреси [ADDRESS] не були порушені її права згідно до вимог Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001р. за № 2402-III. Вирішуючи питання щодо розподілу спірного майна - будинку [ADDRESS] суд приходить до висновку та переконання про те, що слід визнати за [PERSON], [PERSON], [PERSON] право власності за кожним на 1/3 частку житлового будинку [ADDRESS]. Враховуючи, що частка [PERSON] 32/100 була продана, гроші [PERSON] з продажу цієї частки витрачені, іншої власності [PERSON] на виконання вимог ст.. 177 СК, ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001р. за № 2402-III, не придбано, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] має право на 1/3 частку у спірному будинку. Оскільки спірний будинок було придбано [PERSON] та [PERSON] за час шлюбу, за час сумісного проживання, за рахунок трудових та грошових затрат обох сторін, суд приходить до висновку, що частина цього будинку є спільною сумісною власністю подружжя. Тому слід визнати за колишнім подружжям право власності за кожним по 1/3 частки спірного будинку. Вирішуючи питання щодо розподілу спірного майна - 9/25 частки жилого будинку [ADDRESS] суд приходить до наступного. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно до вимог ч. 3 ст. 215 ЦК України, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до п. 25 цієї Постанови, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК ) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Згідно до договору купівлі-продажу від 17 грудня 2005 року [PERSON] купила 9/25 частини житлового будинку [ADDRESS]. Ще, 15 грудня 2005 року за договором купівлі-продажу нерухомого майна, [PERSON], отримала кошти за продаж своєї частки у квартирі [ADDRESS]. З отриманої суми був здійснений розрахунок [PERSON] за придбання 9/25 частини житлового будинку за [ADDRESS]. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], підтвердили, що сплачувала за придбаний будинок саме [PERSON] Позивачкою були витрачені кошти на придбання спірного майна і вона є дійсний власник будинку, що не заперечувалось іншими сторонами. Дійсно, як і зазначив відповідач [PERSON], існували підстави для того, щоб [PERSON] не мала можливості оформлювати придбаний будинок на себе у зв'язку з неблагонадійним сином. Враховуючи що відповідачі не надали докази щодо придбання спірного будинку в період сумісного життя за сумісні кошти, суд прийшов до висновку що зазначене майно не може бути визнане спільною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] Суд погоджується, що правочин, який на справді вчинений не містить тих прав і обов'язків, які випливають з тих правовідносин які дійсно склались між сторонами щодо спірного майна. Сторони оформили один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За таких обставин суд вважає обґрунтованими вимоги [PERSON]

Outcome: partial