Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про встановлення факту проживання однією сім'єю з [PERSON] та визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок. В позові заявник вказує, що Відповідач на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24.12.2011 року набув право власності на житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] після смерті свого батька. [PERSON] вказав, що на момент отримання відповідачем права власності, спірний будинок знаходився у занедбаному стані, потребував капітального ремонту. Також позивач вказав, що його родина та родина відповідача пов'язані родинними стосунками і на початку 2012 року між ними було досягнуто домовленість здійснити ремонт у спірному будинку та разом в ньому жити, після чого за згодою Відповідача в ньому були зареєстровані всі члени сім'ї Позивача. Сторонами спільно на протязі 2012 - 2014 років було здійснено капітальний ремонт будинку. Відповідач також приймав посильну участь у ремонті будинку власною працею, а також грошовими коштами. Тому Позивач просить визнати за ним та Відповідачем право спільної сумісної власності на спірний будинок та встановити факт проживання однією сім`єю. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали посилаючись на підстави зазначені в позові. Пояснили що в наслідок капітального ремонту по суті було створено новий об'єкт нерухомості більший за розмірами. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на те, що [PERSON] не є його родичем, ніяких родинних стосунків між ними не існувало та не існує, свою участь у проведенні капітального ремонту будинку визнав лише частково, вказавши що згоди на проведення ремонту не давав, наполягав що реконструкція будинку була проведена без його згоди, Позивач ввів його в оману, самовільно проводив будівельні роботи, які погіршили стан будинку, обсяг цих робіт незначний, будинок до початку реконструкції перебував у придатному для проживання стані. Крім того, в своїх письмових запереченнях Відповідач вказав на те, що Позивач переобладнав під гараж флігель на його подвір`ї, який раніше обіцяв відремонтувати для Відповідача та його дружини. З огляду на твердження Відповідача, його похилий вік, відсутність у нього кваліфікованого представника та письмових доказів для підтвердження своїх доводів суд призначив виїзне судове засідання за правилами ст. 140 ЦПК України для огляду доказів за їх місцезнаходженням. 19 лютого 2016 року суд оглянув речові докази за їх місцезнаходженням про що було складено протокол, який підписано обома сторонами. Суд, вислухавши думку сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного: судом встановлено що 24 грудня 2011 року [PERSON] отримав спадщину у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину. У свідоцтві про право на спадщину вказано його балансову вартість у розмірі 26689,00 грн. (с.с. 6-7). Судом встановлено оскільки визнавалось та не заперечувалось сторонами що 09 лютого 2012 року Відповідач зареєстрував у своєму домоволодінні родину Позивача [PERSON] яка на той час складалася із трьох осіб. У подальшому Відповідачем було зареєстровано за тією ж адресою малолітню дитину Позивача. Оглянувши спірну будівлю за її місцезнаходженням суд дійшов висновку про те, що Позивачем дійсно було проведено значний обсяг робіт із реконструкції житлового домоволодіння та надвірних будівель. Твердження Відповідача про те, що реконструкція велася без його участі та без його згоди - не знаходить свого підтвердження згідно показань свідків. Так свідки [PERSON] та [PERSON] з боку Позивача, та свідки [PERSON] та [PERSON] з боку Відповідача підтвердили факт особистої участі Відповідача та його згоди на будівництво паркану, виконання бетонної відмостки навколо житлового будинку, знаходженні на даху будинку та керівництво працівниками на час реконструкції даху та кроквяної покрівлі, участі у розвантаженні будівельних матеріалів. На факт особистої участі у будівництві ганку Відповідач вказує сам. Свідки вказали на наявність розбіжностей у поглядах Позивача та Відповідача на ведення будівельних робіт на стадії виконання до їх закінчення, особисте невдоволення Відповідача черговістю та методами виконання робіт (заміна дерев`яної підлоги OSB-плитами), але заперечення з боку Відповідача викликала лише перебудова флігеля під гараж. Також фактично всі свідки вказали на те, що до початку реконструкції домоволодіння було мало придатне для проживання, відключені газо та електропостачання, в ньому ніхто не проживав з моменту смерті батька Відповідача, тобто з 2001 року. Свідки запрошені відповідачем [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтвердили що родина [PERSON] постійно в місті Харкові не мешкала і переймалась занепадом спірного будинку. З метою проведення ремонту [PERSON] пропонували усім членам їх родини оселитись в спірному будинку та привести його до ладу однак на цю пропозицію погодились тільки родина [PERSON], з якою [PERSON] стали жити однією родиною допомагаючи один одному.. З матеріалів справи вбачається, що Відповідач за допомогою Позивача уклав та сплатив послуги за договором № 86/11 від 21 листопада 2012 року з ПАТ "Харківміськгаз" на виконання монтажних робіт з реконструкції системи газопостачання у будинку. В судовому засіданні Відповідач цей факт не заперечував, але посилався на завищену вартість робіт за договором. У ході огляду доказів за місцезнаходженням суд встановив наявність у будинку централізованого газопостачання, працюючих газових приладів внутрішнього будинкового водяного опалення, а Відповідач показав колишнє місцезнаходження пічного газового опалення, яке за вимогою спеціалістів ПАТ «Харківміськгаз» було демонтоване (с.с. 22-23). Свідки зазначили, що Відповідач прагнув до створення спільної власності, бажав отримати належну для проживання кімнату або частину будинку (дідову половину), брав особисту та грошову участь в проведенні ремонту. Матеріали справи містять докази того, що Відповідач неодноразово заявляв про свій намір передати спірний будинок або його частину Позивачеві. Вказане підтверджується змістом розписки від 27 жовтня 2015 року та попереднього договору від 1 лютого 2012 року, існування яких Відповідач не заперечував, але посилався на відсутність нотаріального посвідчення цих документів. Не заперечував Відповідач і проти того, що надавав Позивачеві довіреність для представництва та склав заповіт на користь останнього, які у подальшому ним було скасовано (с.с. 8-12). В письмових запереченнях Відповідача міститься його твердження про те, що Позивач жив в його домі три з половиною роки за те, що виконував його ремонт. Також в письмових запереченнях Відповідач вказує на те, що він пропонував Позивачеві купити йому окрему кімнату, а спірне помешкання він залишить останньому, стверджуючи, що їм обом не потрібна територія у 10 соток та Позивач може там побудувати собі новий дім. Вказане свідчить про існування домовленостей між Відповідачем та Позивачем щодо проживання у спірному помешканні, укладання договору довічного утримання, або іншого, а також щодо дій спрямованих на реконструкцію спірного будинку та приведення його до поліпшеного стану. За такими наявними доказами суд доходить висновку про те, що сторони вели спільне господарство, застосовували спільну працю та загальні зусилля щодо створення спільної власності у вигляді нового, або поліпшеного житлового будинку. Доказом того, що домоволодіння було приведено у кращий, а не гірший, як стверджує Відповідач, стан є: висновок ТОВ "Лекстатус груп" ( с.с. 19-21) та технічний висновок ПП «Спецстройпроект» про стан будівельних конструкцій та можливості подальшої експлуатації житлового будинку. Крім того, до матеріалів справи долучено технічні паспорти за 2011 та 2014 роки, в яких працівниками Харківського міського бюро технічної інвентаризації закріплено проведені зміни в ході реконструкції, які суд приймає, як доказ того, що вона відбулася ( с.с. 14-18). Таким чином, суд встановив, що шляхом проведення реконструкції та капітального ремонту зроблені невід`ємні поліпшення, внаслідок чого створено фактично новий (на 80% - згідно висновку спеціалістів ТОВ ПП «Спецстройпроект». ) об`єкт нерухомого майна, який частково відтворює об`єкт, що існував на 2001 рік в поліпшеному стані за рахунок зберігання існуючих на той час окремих конструкцій будівель та споруд (с.с. 93). Спільною сумісною власністю, відповідно до ч. 4 ст. 368 ЦК України, є майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Вказана норма закону встановлює презумпцією права спільної сумісної власності на майно, набуте членами сім'ї. Суд вбачає в діях сторін створення соціальної групи з ознаками сім'ї, на підставі ст. 3 Сімейного кодексу України, яка визначає що вона створюється не лише на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Конституційним Судом України 03.06.1999 р. прийнято рішення про офіційне тлумачення терміну "член сім'ї". В ньому, зокрема, було визначено, що стосовно поняття "член сім'ї" Конституційний Суд України виходить з об'єктивної відмінності його змісту залежно від галузі законодавства (п. 6). Таким чином, на думку Конституційного Суду, визначити єдине поняття "член сім'ї", яке б мало застосовуватися в праві, неможливо, бо кожна галузь права тлумачить це поняття по-своєму, підкреслюючи ті чи інші ознаки сім'ї, які набувають певного значення для тих чи інших відносин. Згідно із частиною 3 статті 355 ЦК України, право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Отже, за загальним правилом, що випливає з наведених вище правових норм, будь-яке майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї належить до об'єктів права спільної сумісної власності, якщо одним із них не буде доведено набуття ним особистої приватної власності на майно. Судом, з огляду на пояснення в судовому засіданні свідків запрошених відповідачем [PERSON] - племінниць його дружини - [PERSON] та [PERSON] , та сукупності інших вищенаведених доказів встановлено - з лютого 2012 року [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю, вели спільне господарство, спільно здійснили реконструкцію спірного домоволодіння і стосунки між сторонами зіпсувались тільки влітку 2015 року після закінчення створення нового об'єкту нерухомості за адресою: [ADDRESS]. Верховний Суд України 04 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11 ухвалив постанову в якій зробив такий правовий висновок: "Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними". На підставі викладеного,

Outcome: approved