Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

Позивач - фізична особа - підприємець [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] , у якому просить суд стягнути з відповідачів на користь позивача: - завдані збитки в порядку регресу в розмірі 18 412 грн 04 коп; - витрати по сплаті судового збору в сумі 840 грн 80 коп; - витрати на правову (правничу) допомогу в розмірі 10 757 грн 60 коп. Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що 22 березня 2019 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» та відповідачем 2 [PERSON] було укладено Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО 745903 (поліс), за яким страховик зобов`язався відшкодувати шкоду, заподіяну страхувальником життю, здоров`ю та майну потерпілих, при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, а саме: автомобіля марки «PEUGEOT PARTNER», д.н.з. [NUMBER] . 19 травня 2019 року об 11 годині 45 хвилин в м. Черкаси по вул. В. Чорновола, 116, відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «PEUGEOT PARTNER», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням відповідача 1 [PERSON] , та автомобіля марки «HYUNDAI», д.н.з. [NUMBER] . В результаті вищевказаної ДТП було пошкоджено автомобіль марки «HYUNDAI», д.н.з. [NUMBER] , внаслідок чого власник останнього зазнав матеріального збитку. При цьому, водій транспортного засобу «PEUGEOT PARTNER», д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] залишив місце ДТП, до якої був причетний. Постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 червня 2019 року в справі № 711/4352/19 відповідача 1 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 122-4, 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн. Згідно ремонтної калькуляції № 1039303 від 06 червня 2019 року вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «HYUNDAI», д.н.з. [NUMBER] , з ПДВ, складає 23 294,45 грн. Факт ДТП був визнаний ПрАТ «СК «ВУСО» страховим випадком, що підтверджується страховим актом № 07070-24 від 24 червня 2019 року до Полісу обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО 745903 від 23 березня 2019 року. Відповідно до вказаного документу, а також розрахунку суми страхового відшкодування, сума страхового відшкодування складає 18 412,04 грн. З копії платіжного доручення № 16671 від 25 червня 2019 року вбачається, що ПрАТ «СК «ВУСО» перерахувала потерпілому [PERSON] суму страхового відшкодування у повному обсязі. Посилаючись на підпункт "в" підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", відповідно до якого страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду: якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди, позивач зазначає, що з моменту виплати страхового відшкодування, тобто з 25 червня 2019 року, у ПрАТ «СК «ВУСО» виникло право регресної вимоги до відповідача щодо стягнення суми виплаченого страхового відшкодування в розмірі 18 412,04 грн. Разом з тим, 10 березня 2020 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та позивачем укладено Договір про відступлення права вимоги № 10/03/2020, відповідно до якого первісний кредитор - ПрАТ «СК «ВУСО» передало (відступило) новому кредитору - фізичній особі - підприємцю [PERSON] свої права вимоги до боржників, а новий кредитор набув права вимоги первісного кредитора за укладеними договорами страхування та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору, у порядку та строки, встановлені цим договором. Серед іншого, ПрАТ «СК «ВУСО» відступила позивачу свої права вимоги за договором № АО 745903. З огляду на вищевикладене, вважає, що у відповідачів виникло зобов`язання перед позивачем щодо відшкодування заподіяних збитків у межах сплаченого страхового відшкодування в розмірі 18 412,04 грн. 12 березня 2020 року позивач звернувся з відповідним актом (вимогою) про відшкодування збитків в порядку регресу до безпосереднього заподіювача шкоди - відповідача 1 [PERSON] , однак вказана вимога була залишена останнім без задоволення. За вказаних обставин позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 листопада 2020 року позовну заяву ФОП [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про відшкодування збитків в порядку регресу передано для розгляду за підсудністю до Черкаського районного суду Черкаської області. 03 грудня 2020 року вказана справа надійшла до Черкаського районного суду Черкаської області. Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 16 грудня 2020 року справу прийнято до провадження та вирішено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін 08 лютого 2021 року за наявними у ній матеріалами; запропоновано відповідачам протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення їм даної ухвали подати відзив на позовну заяву, а також всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Одночасно сторонам було роз`яснено, що відповідно до частини 5 статті 279 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) за клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, а також зазначено строки подання такого клопотання. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від будь-якої зі сторін до суду не надійшло, а, відтак, відповідно до вимог частини 5 статті 279 ЦПК України, суд вважає можливим розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами. У зв`язку з обмеженим фінансуванням поштових послуг відповідачів було повідомлено про судовий розгляд справи та можливість отримання процесуальних документів з позовною заявою у приміщенні суду за зареєстрованим місцем проживання, про що свідчать дані рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень, які отримано [PERSON] та [PERSON] особисто 09 січня 2021 року. 13 січня 2021 року відповідачу 2 [PERSON] у приміщенні суду вручено копію позовної заяви разом з додатками та ухвалою суду про відкриття провадження, що підтверджено власноруч написаною ним розпискою. 08 лютого 2021 року розгляд справи було відкладено до 15 березня 2021 року з метою дотримання прав відповідача 1 [PERSON] та направлення йому копії позовної заяви разом з додатками та ухвалою суду про відкриття провадження у справі засобами поштового зв`язку. Водночас, позивачу та відповідачу 2 [PERSON] були направлені повідомлення про розгляд справи. Вказані поштові відправлення особисто отримані [PERSON] та [PERSON] 11 лютого 2021 року та 16 лютого 2021 року, відповідно. Відтак, відповідачі вважаються належним чином повідомленими про розгляд справи. Правом на подачу відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк відповідачі не скористалися. Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. 19 травня 2019 року об 11 годині 45 хвилин в м. Черкаси по вул. В. Чорновола, 116, відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «PEUGEOT PARTNER», д.н.з. [NUMBER] , який належить [PERSON] і перебував під керуванням відповідача 1 [PERSON] , та автомобіля марки «HYUNDAI», д.н.з. [NUMBER] , за наступних обставин: [PERSON] , керуючи автомобілем марки «PEUGEOT PARTNER», д.н.з. [NUMBER] , під час зміни напрямку руху не впевнився в безпечності, не дотримався безпечного бокового інтервалу та допустив зіткнення з автомобілем марки «HYUNDAI», д.н.з. [NUMBER] , чим порушив вимоги п.п. 2.3 б, 10.1, 13.1 Правил дорожнього руху України. В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. При цьому, водій транспортного засобу «PEUGEOT PARTNER», д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] залишив місце ДТП, до якої був причетний /а.с. 19, 21/. Обставини вчинення відповідачем 1 [PERSON] правопорушень, передбачених ст.ст. 122-4, 124 КУпАП, зафіксовано у протоколі про адміністративне правопорушення серії БД № 201858 від 27 травня 2019 року та у протоколі про адміністративне правопорушення серії БД № 289107 від 27 травня 2019 року /а.с. 21/. Постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 червня 2019 року в справі № 711/4352/19 відповідача 1 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 122-4, 124 КУпАП, та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить суму 340 грн /а.с. 21/. З тексту вказаної постанови також вбачається, що в судовому засіданні [PERSON] свою вину у скоєному визнав та щиро розкаявся. Внаслідок ДТП, у вчиненні якої визнано винним [PERSON] , було пошкоджено автомобіль марки «HYUNDAI», д.н.з. [NUMBER] , що належить на праві приватної власності [PERSON] /а.с. 19/. При цьому, на момент дорожньо-транспортної пригоди автомобіль марки «PEUGEOT PARTNER», д.н.з. [NUMBER] , на території України був забезпечений полісом № АО 745903 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеним 22 березня 2019 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» та відповідачем 2 [PERSON] . Так, відповідно до витягу з централізованої бази даних МТСБУ (поліс № АО 745903), забезпеченим транспортни засобом є автомобіль марки «PEUGEOT PARTNER», д.н.з. [NUMBER] . Строк дії поліса встановлено з 23 березня 2019 року до 22 березня 2020 року, включно. Страхову суму (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, визначено у розмірі сто тисяч гривень. Розмір франшизи становить одна тисяча гривень. Вказаний транспортний засіб страховик прийняв на страхування на випадок заподіяння шкоди третім особам під час ДТП, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором (полісом) /а.с. 14-17/. З копії довідки про дорожньо-транспортну пригоду № 3019143590400454 від 27 травня 2019 року вбачається, що в результаті ДТП автомобіль «HYUNDAI», д.н.з. [NUMBER] , отримав такі механічні пошкодження: передня права частина, передня центральна частина /а.с. 19/. Відповідно до копії заяви на виплату страхового відшкодування встановлено, що 29 травня 2019 року потерпілий [PERSON] звернувся до ПрАТ «СК «ВУСО» із вимогою про виплату страхового відшкодування та надав усі необхідні для цього документи /а.с. 22/. Актом технічного огляду колісного транспортного засобу від 03 червня 2019 року зафіксовано механічні пошкодження автомобіля марки «HYUNDAI», д.н.з. [NUMBER] , отримані останнім внаслідок ДТП, що відбулася 19 травня 2019 року /а.с. 25-26/. З ремонтної калькуляції № 1039303 від 06 червня 2019 року вбачається, що вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «HYUNDAI», д.н.з. [NUMBER] , з ПДВ, складає 23 294,45 грн /а.с. 27-28/. Водночас, відповідно до копії страхового акта № 07070-24 від 24 червня 2019 року до Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО 745903 від 23 березня 2019 року, а також копії розрахунку суми страхового відшкодування, встановлено, що сума страхового відшкодування складає 18 412, 04 грн /а.с. 29, 30/. З копії платіжного доручення № 16671 від 25 червня 2019 року вбачається, що ПрАТ «СК «ВУСО» перерахувала потерпілому [PERSON] суму страхового відшкодування у повному обсязі /а.с. 30, зворот/. Таким чином, зібрані у справі матеріали свідчать про те, що ПрАТ «СК «ВУСО» було виплачено страхову виплату для здійснення відновлювального ремонту автомобіля марки «HYUNDAI», д.н.з. [NUMBER] . Суд зауважує, що правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка відповідає за шкоду, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок. Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України "Про страхування"). Відповідно до частини 1 статті 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Дана норма кореспондується з положеннями статті 979 ЦК України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Статтею 9 Закону України «Про страхування» визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також встановлено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV). Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV). За змістом пункту 1.4. частини 1 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» особами, відповідальність яких застрахована, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду. Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Статтею 28 Закону № 1961-IV визначено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана, в тому числі, з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого. Відповідно до п. 31.1. статті 31 Закону № 1961-IV розмір шкоди, пов`язаної з пошкодженням чи фізичним знищенням матеріальних цінностей, визначається на підставі аварійного сертифіката, рапорту, звіту, акта чи висновку про оцінку, виконаного аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства. За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Пунктом 36.4 статті 36 Закону № 1961-IV передбачено, що виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків. З огляду на зазначене сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов`язком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик. Разом з тим зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок. Неодержання потерпілим страхового відшкодування за договором (або його одержання, якщо страхового відшкодування недостатньо для повного покриття шкоди) не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною. При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування. Відповідно до висновків про правильне застосування норм права, викладених у пунктах 68 - 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176цс18, стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України "Про страхування", з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до підпункту "в" підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду: якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником). За вказаних обставин, враховуючи, що відповідач 1 [PERSON] самовільно залишив місце пригоди, суд дійшов висновку, що до ПрАТ «СК «ВУСО» перейшло право вимоги до особи, відповідальної за відшкодування заподіяних збитків. Разом з тим, 10 березня 2020 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та позивачем - фізичною особою - підприємцем [PERSON] укладено Договір про відступлення права вимоги № 10/03/2020, відповідно до п. 2.1. якого первісний кредитор - ПрАТ «СК «ВУСО» передало (відступило) новому кредитору - фізичній особі - підприємцю [PERSON] свої права вимоги до боржників, а новий кредитор набув права вимоги первісного кредитора за укладеними договорами страхування та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору, у порядку та строки, встановлені цим договором /а.с. 9-11/. З копії додатку № 1 до Договору про відступлення права вимоги № 10/03/2020 вбачається, що, серед іншого, ПрАТ «СК «ВУСО» відступило фізичній особі - підприємцю [PERSON] свої права вимоги за договором № АО 745903, де страхувальником є [PERSON] , боржником - [PERSON] , а сума страхового відшкодування та сума боргу складає 18 412, 04 грн /а.с. 12-13/. Згідно з копією платіжного доручення № 30 від 12 березня 2020 року, фізичною особою - підприємцем [PERSON] перераховано на користь ПрАТ «СК «ВУСО» суму в розмірі 58 549,24 грн за Договором про відступлення права вимоги № 10/03/2020 /а.с. 13, зворот/. Того ж дня, 12 березня 2020 року, фізичною особою - підприємцем [PERSON] та ПрАТ «СК «ВУСО» [PERSON] направлено спільне повідомлення про відступлення права вимоги /а.с. 31/. Відповідно до частини першої статті 512 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. За приписами статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Тлумачення частини першої статті 512 ЦК України дає підстави для висновку, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); в) факторингу (глава 73 ЦК України). З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що до позивача перейшло право вимоги до особи, відповідальної за відшкодування заподіяних збитків. Водночас, посилаючись на приписи ст. 1187 ЦК України, позивач вважає, що особами, відповідальними за завдані збитки, є відповідач 1 [PERSON] (безпосередній заподіювач шкоди) та відповідач 2 [PERSON] (страхувальник транспортного засобу, на якому було вчинено ДТП). 12 березня 2020 року позивач звернувся з відповідним актом (вимогою) про відшкодування збитків у порядку регресу до безпосереднього заподіювача шкоди - відповідача 1 [PERSON] , однак вказана вимога, за змістом позовної заяви, була залишена останнім без виконання, що і стало підставою для виникнення спору, який розглядається в межах даної судової справи /а.с. 32/. Частина 4 статті 41 Конституції України проголошує, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до положень частини 3 статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини 2 статті 11 ЦК України). За приписами статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 8 частини 1 статті 16 ЦК України встановлено, що відшкодування збитків є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до частин 1, 2 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. З огляду на зазначені положення ЦК України факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник). Загальне положення про цивільно правову відповідальність за заподіяння позадоговірної шкоди встановлено у статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Позадоговірна (деліктна) відповідальність, яка є видом цивільно правової відповідальності, настає при існуванні складу правопорушення, що включає такі елементи, як: шкода, протиправна поведінка, причинний звя`зок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Разом з тим, частиною 5 статті 1187 ЦК України встановлено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно з частиною першою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. У пункті 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» вказано, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Тлумачення частини другої статті 1187 ЦК України свідчить про те, що особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Тобто нормами частини другої статті 1187 ЦК України визначено особливого суб`єкта, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, це є його законний володілець. Пунктом 2.2 Правил дорожнього руху України встановлено, що власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Крім того, за приписами статті 16 Закону України «Про дорожній рух» водій під час керування транспортним засобом зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Аналіз наведених норм права дає підстави стверджувати, що якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеній у постанові від 01 березня 2018 року в справі № 201/14573/16-ц. Аналогічні роз?яснення містяться у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки». Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи, що відповідач 1 [PERSON] на момент вчинення ДТП керував автомобілем марки «PEUGEOT PARTNER», д.н.з. [NUMBER] , правомірно, за наявності посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційного документа на цей транспортний засіб та страхового поліса (сертифіката) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, є підстави для висновку, що відповідач [PERSON] вважається особою, яка здійснювала діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і несе відповідальність за шкоду перед потерпілим. Відтак, наявні підстави для стягнення з нього на користь позивача у порядку регресу суми збитків, завданих виплатою страхового відшкодування. Водночас, підстави для стягнення суми страхового відшкодування з відповідача 2 [PERSON] , який є лише страхувальником транспортного засобу, на якому було вчинено ДТП, відсутні, виходячи з наступного. Сторонами у справах позовного провадження є позивач - особа, яка вважає, що її цивільне право порушене і яка пред`явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач - особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом, у результаті задоволення якого повинна вчинити відповідні дії (утриматися від таких), може бути примушена до вчинення відповідних дій з метою поновлення прав позивача тощо. Правомірній вимозі відповідає обов`язок належного відповідача усунути порушення права. Якщо йдеться про кілька відповідачів за пред`явленими вимогами, відповідні питання вирішуються з урахуванням цієї обставини. За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Частинами другою - четвертою статті 51 ЦПК України передбачено, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» зазначено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України. У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред`явлено позов, і позивач не погоджується на її заміну, суд залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача з власної ініціативи. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Отже, із аналізу наведених норм ЦПК України вбачається, що саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову. Виходячи з підстав і предмету позову, наявності кількох відповідачів, предметом доказування є передусім факти, які повинні підтверджувати доводи позивача про те, що конкретні винні дії, вчинені кожним з відповідачів у певний час у відповідному місці та за відповідних обставин потягли порушення його прав. При цьому, позивачем мають бути зазначені конкретні дії відповідачів, а також має бути встановлено, чи порушують такі конкретні дії права позивача, враховуючи індивідуальність вини особи, яка порушила право, та чи є дії кожного з відповідачів винними, а питання про їх відповідальність має вирішуватися з урахуванням встановленого. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої Судової палати Касаційного цивільного суду, викладеній у постанові від 26 червня 2019 року в справі № 303/3567/16-ц (провадження № 61-23390 св 18). Фізична особа - підприємець [PERSON] пред`явив і підтримував позов до двох осіб. Поряд із цим, позивач не навів у заяві фактів і обставин, які б конкретно вказували на порушення його прав чи законних інтересів саме відповідачем 2 [PERSON] . Як установлено судом, власником автомобіля марки «PEUGEOT PARTNER», д.н.з. [NUMBER] , на момент вчинення ДТП, була [PERSON] /а.с. 19/. Відповідач [PERSON] згідно полісу № АО 745903 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного 22 березня 2019 року, був лише страхувальником автомобіля, на якому було скоєно ДТП, а тому він не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим. Будучи обізнаним із обставинами, що мають істотне значення в справі, позивач не змінював відповідним чином свого позову, не ставив питання про виключення [PERSON] із числа відповідачів чи зміни його процесуального статусу. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов в частині вимог до [PERSON] пред`явлено до неналежного відповідача у справі, у зв`язку з чим вважає необхідним відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог у цій частині. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, ухвалюючи рішення, суд присуджує стягнути з відповідача 1 [PERSON] на користь позивача - фізичної особи - підприємця [PERSON] витрати по сплаті судового збору в розмірі 840 грн 80 коп., які сплачено позивачем при зверненні до суду з цим позовом. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача 1 [PERSON] на користь позивача - фізичної особи - підприємця [PERSON] витрат на правову (правничу) допомогу в розмірі 10 757 грн 60 коп., суд вважає необхідним зазначити наступне: За змістом частини першої та пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Так, з копії Договору про надання правової (правничої) допомоги № 1 від 10 грудня 2019 року вбачається, що між адвокатським об`єднанням «Адвокатус» та фізичною особою - підприємцем [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги /а.с. 33-34/. Відповідно до п. 4.1.1.1. вказаного Договору, вартість послуг, наданих адвокатом адвокатського об`єднання, складає 1921 грн за 1 годину роботи /а.с. 34/. З копії Додаткової угоди № 4 - Акта приймання-передачі правової (правничої) допомоги до Договору про надання правової (правничої) допомоги № 1 від 10 грудня 2019 року, укладеної 15 травня 2020 року, встановлено, що адвокатське об`єднання «Адвокатус» в особі Голови - адвоката Самойленка П.М., надало, а фізична особа - підприємець [PERSON] прийняв юридичні послуги (правову допомогу) у формі: - вивчення матеріалів страхової (регресної справи), формування правової позиції; кількість витраченого часу - 3 години; вартість - 2305, 20 грн; - підготовка та відправка запитів до поліції та суду про отримання адміністративних матеріалів по ДТП (довідка про ДТП, постанова про адміністративне правопорушення); кількість витраченого часу - 1 година; вартість - 768,40 грн; - підготовка позовної заяви для подачі позову до Придніпровського районного суду м. Черкаси; кількість витраченого часу - 2 години; вартість - 3842,00 грн; - підготовка процесуальних документів у кількості, необхідній для подачі позову до Придніпровського районного суду м. Черкаси; кількість витраченого часу - 2 години; вартість - 1536,80 грн; - підготовка заяви, клопотання до Придніпровського районного суду м. Черкаси; кількість витраченого часу - 0,5 години; вартість - 384,20 грн; - представництво інтересів позивача у Придніпровському районному суді м. Черкаси; кількість витраченого часу - 1 година; вартість - 1921,00 грн. Всього адвокатським об`єднанням виставлено рахунок на оплату правової допомоги в сумі 10 757, 60 грн /а.с. 34, зворот/. Відповідно до платіжного доручення № 39 від 15 травня 2020 року вказаний рахунок оплачено позивачем у повному обсязі /а.с. 35/. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України закріплено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Враховуючи положення статтей 137 та 141 ЦПК України, сторона має право на відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката за умови подання нею до суду заяви про відшкодування таких судових витрат, яка подана до судових дебатів у справі, подання доказів таких витрат (детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, здійснені ним витрати, необхідних для надання правничої допомоги, тощо) до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду у справі. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19). Як вбачається із матеріалів справи, позивачем у позовній заяві було зазначено про те, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції, становить 10 757,60 грн. Докази понесених судових витрат на правничу допомогу подано позивачем у строк, передбачений частиною восьмою статті 141 ЦПК України. Водночас, суд, з урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постанові від 19 вересня 2019 року у справі № 810/2760/17, вважає за необхідне звернути увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи. У контексті наведеного суд вважає за необхідне зазначити, що приписи ЦПК України покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, будь-яких клопотань щодо неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг і часом на виконання робіт (надання послуг) відповідачем 1 [PERSON] подано не було. Разом з тим, з копії Додаткової угоди № 4 - Акта приймання-передачі правової (правничої) допомоги до Договору про надання правової (правничої) допомоги № 1 від 10 грудня 2019 року, укладеної 15 травня 2020 року, вбачається, що до переліку наданих головою адвокатського об`єднання «Адвокатус» юридичних послуг включено підготовку заяв, клопотань до Придніпровського районного суду м. Черкаси та представництво інтересів позивача у Придніпровському районному суді м. Черкаси, на загальну суму - 2305 грн 20 коп. Водночас, з матеріалів справи встановлено, що жодних заяв, клопотань стороною позивача ні до Придніпровського районного суду м. Черкаси, ні до Черкаського районного суду Черкаської області подано не було, представництво інтересів позивача у Придніпровському районному суді м. Черкаси головою адвокатського об`єднання «Адвокатус» Самойленком П.М. не здійснювалося, а ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 16 грудня 2020 року вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відтак, не підтверджується безпосередній зв`язок вказаних послуг саме з даною справою. За таких обставин, суд вважає, що вимога про стягнення із відповідача 1 [PERSON] на користь позивача витрат на правову допомогу підлягає до задоволення частково, у сумі 8 452 грн 40 коп. Враховуючи наведене та

Outcome: partial