Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-16 00:00:00

У грудні 2019 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що Лубенською місцевою прокуратурою Полтавської області під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні №\~42019171240000008 від 15.01.2019, за ознаками складу злочину передбаченого ч. 2 ст. 366 КК України, виявлено факти порушення вимог земельного законодавства під час відведення земельних ділянок у приватну власність на території Наріжанської сільської ради Семенівського району Полтавської області за рахунок земель водного фонду. Встановлено, що відповідачеві [PERSON] .Реві рішенням сімнадцятої сесії п`ятого скликання Наріжанської сільської ради Семенівського району Полтавської області від 21.02.2008 "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки для обслуговування житлового будинку та для ведення особистого селянського господарства громадянам" затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки Д.Д.Реві на території Наріжанської сільської ради загальною площею 0,58 га: для обслуговування житлового будинку та господарських споруд 0,25\~га; для ведення особистого селянського господарства 0,33 га. Земельна ділянка площею 0,25 га перебуває у межах прибережної захисної смуги озера Бурчак, тобто менш як на відстані 100 метрів від узрізу води; є земельною ділянкою водного фонду та не може передаватися у приватну власність згідно відповідних положень Земельного та Водного кодексу України. Відсутність проекту землеустрою щодо визначення в натурі межі прибережної захисної смуги не може тлумачитися як відсутність прибережної захисної смуги. Відтак відповідне рішення Наріжанської сільської ради є незаконним, скасуванню підлягає виданий на його підставі державний акт про право приватної власності на землю Д.Д.Реви, а спірна земельна ділянка поверненню територіальній громаді Наріжанської сільської ради. У судовому\~засіданні представник\~позивача прокурор Я.М.Курченко, позовні вимоги підтримала повністю, наголосила, що під час досудового розслідування встановлено вказані порушення вимог земельного законодавства щодо земельної ділянки площею 0,25 га, яка перебуває у прибережній захисній смузі озера Бурчак біля с. Наріжжя Семенівського району Полтавської області. Відповідно до висновку експерта земельна ділянка В. [PERSON] .Реви площею 0,13 га накладається на межі землі прибережної захисної смуги озера Бурчак, тому вибула у приватну власність всупереч вимогам закону. Прибережна захисна смуга складає 100 метрів і спірна земельна ділянка перебуває у її межах. Державний акт складено на підставі незаконного рішення сільської ради. [PERSON] у підготовчому судовому засіданні 22.05.2020 позовні вимоги визнав повністю, просив лише залишити будинок йому (а.с. 127). Наділ у судове засідання не з`являвся. Відповідач Наріжанська сільська рада, просила розглянути справу за відсутності свого представника (а.с. 110, 122). Третя особа Семенівська районна державна адміністрація листом від 23.03.2020 №\~021-11/15 вказала, що державний реєстратор не перевіряє законності поданих йому для реєстрації правовстановлюючих документів (а.с. 97, 98); просила розглянути справу за відсутності свого представника та прийняти рішення на розсуд суду (а.с. 109, 123). Ураховуючи зазначені обставини суд відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України ухвалив вирішити справу по суті за відсутності відповідачів і третіх осіб (їх представників). Виконуючи приписи ст.ст.\~264, 265 ЦПК України суд зазначає таке. Прокурорами Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області здійснюється процесуальне керівництво кримінального провадження внесеного до ЄРДР 15.01.2019, №\~42019171240000008 від 15.01.2019, ч. 2 ст. 366 КК України, фабула: О.М.ЛЕпій в 2009 році перебуваючи на посаді начальника Відділу Держкомзему у Семенівському районі Полтавської області, а в 2013 році на посаді начальника територіального органу Держземагенства, неналежно виконав свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, що заподіяло інтересам держави істотну шкоду (а.с. 54). [PERSON] Реві рішенням сімнадцятої сесії п`ятого скликання Наріжанської сільської ради Семенівського району Полтавської області від 21.02.2008 "Про\~затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки для обслуговування житлового будинку та для ведення особистого селянського господарства громадянам" б/н затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки громадянину [PERSON] на території Наріжанської сільської ради Семенівського району Полтавської області загальною площею 0,58 га: для обслуговування житлового будинку та господарських споруд 0,25 га; для ведення особистого селянського господарства 0,33 га (а.с. 59). 20.08.2010 на підставі вказаного рішення Д [PERSON] .Реві видано державний акт на право власності на земельну ділянку кадастровий номер 5324584601:01:001:0136 серія ЯК №\~657840. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №532450001000093 14.04.2011 (а.с. 61). 19.02.2018 Реєстраційною службою Семенівського районного управління юстиції Полтавської області прийнято рішення, індексний номер 39739145 від 19.02.2018, про державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку кадастровий номер 5324584601:01:001:0136, площею 0,25 га, розташована за адресою, [ADDRESS] , номер запису про право власності: 24893479 (а.с. 55, 56). Відповідно до листа Відділу у Семенівському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 02.04.2019 № 10-16-0.35-203/115-19 нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 5324584601:01:001:0136 становить 183744,40 грн (а.с. 58). Згідно листа Регіонального офісу водних ресурсів у Полтавській області Державного агентства водних ресурсів України від 08.02.2019 №176/01-05 згідно топографічної карти М 1:25000 Головного управління геодезії і картографії при Раді Міністрів СРСР, зйомки 1953-1954 років; топографічної карти М 1:10000 Головного управління геодезії і картографії при раді Міністрів СРСР, зйомки 1982 року; топографічної карти М 1:100000 складеної і підготовленої до друку в 1999 році Державним підприємством "Київська військово-карторафічна фабрика" водний об`єкт, що розташований із західної та південної сторін села Наріжжя та за його межами на території Наріжанської сільської ради Семенівського району є озеро Бурчак (а.с. 57). Відповідно до листа ДП "Полтавський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою", повідомлено про накладення земельних ділянок із кадастровими номерами, зокрема 5324584601:01:001:0136 на землі водного фонду. У період часу з 2008 року по 2014 рік межі урізу води озера Бурчак у сеженний період, тобто період низької водності, згідно аерофотозйомки місцевості 2008 року та відомостей карти Google Satellite станом на 2016 рік не змінились, є сталими (а.с. 76). Відповідно до висновку експерта № 24-05/19 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 24.05.2019 земельна ділянка площею 0,25 га з кадастровим номером 5324584601:01:001:0136, яка перебуває у приватній власності Д.Д.Реви, розташована на території Наріжанської сільської ради Семенівського району Полтавської області, частково площею 0,1283 га від усієї площі земельної ділянки накладається на землі водного фонду, а саме на землі під прибережною захисною смугою озера Бурчак (в її мінімальних межах зі зробленими припущеннями про меженний період за станом на 2008 рік (а.с. 23-53). Державна екологічна інспекція центрального регіону листом від 31.07.2019 № 07-14/2850 повідомила Лубенську місцеву прокуратуру про відсутність підстав для проведення перевірки дотримання вимог земельного законодавства та звернення з позовом до Наріжанської сільської ради про скасування її рішення (а.с. 78). Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 13, 14 Конституції України визначають, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Одним із основних принципів Земельний кодекс України (далі ЗК) визначає принцип раціонального використання та охорони земель. Відтворюючи дієвість цього принципу ЗК поділяє земельний фонд України, який складають усі землі країни в межах її території, за особливим правовим режимом та основним цільовим призначенням на категорії. За змістом ст. 19 ЗК остання закріплює такі категорії земель: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; а також землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення . Віднесення земель до тієї чи іншої категорії згідно з частиною першою ст.\~20 ЗК здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Статтею 83 ЗК (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що землі,\~які належать\~на праві\~власності територіальним\~громадам сіл,\~селищ,\~міст,\~є комунальною\~власністю. У комунальній власності перебувають, зокрема, усі землі\~в межах\~населених пунктів,\~крім земельних\~ділянок приватної\~та державної\~власності,\~а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст.\~116\~ЗК (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Разом з тим, спірна земельна ділянка була сформована за рахунок земель водного фонду, та була передана у приватну власність всупереч вимог закону з огляду на таке. Так, відповідно до статті 4\~Водного кодексу\~України (далі ВК) та частини 1 ЗК (в\~редакції на час виникнення спірних правовідносин) до земель водного фонду, серед іншого, належать землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм. Прибережна захисна смуга є частиною водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення, засмічення та збереження їх водності встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони (статті 1, 88, 90 ВК, статті 60, 61 ЗК). Частиною 1 ст.\~60\~ЗК встановлено, що вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.\~ Право на землі водного фонду, встановлене ст. 59 ЗК,\~передбачає можливість\~передачі земель\~ водного\~ фонду\~ у\~приватну громадян\~власність лише\~в одному\~випадку,\~а саме\~при передачі\~у власність\~ замкненої природної водойми (загальною площею до 3 гектарів) (ч. 2 ст. 59 ЗК), та виключний перелік випадків передачі земель водного фонду в оренду (ч. 4 ст. 59 ЗК). Крім того, з метою збереження та дотримання особливого режиму використання земель водного фонду статтею 61 ЗК заборонено будівництво\~будь-яких\~споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах. Таким чином, наведені приписи зазначених норм матеріального права свідчать про те, що прибережна захисна смуга може перебувати лише в державній чи комунальній власності та використовуватися лише відповідно до її цільового призначення з урахуванням законодавчих обмежень щодо ведення господарської діяльності. Тобто, передача земель водного фонду у приватну власність в цілях житлової забудови, як це визначено спірними рішенням і державним актом на право власності на земельну ділянку, не передбачено приписами законодавства, натомість земельна ділянка вказаної категорії може перебувати виключно у комунальній чи державній власності та наявна імперативна заборона використання вказаної категорії земель в цілях забудови. До складу земель водного фонду України віднесено землі прибережної захисної смуги, на яких хоча і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють його функціонуванню. Ширина прибережних захисних смуг визначена ч. 2 ст. 88 ВК, ч. 2 ст. 60 ЗК та становить для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів уздовж урізу води. Пунктами 1, 4, 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року N 486, передбачено, що розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації, яка узгоджується з відповідними органами, власниками землі, землекористувачами і затверджуються відповідними місцевими органами державної виконавчої влади. Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого\~наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року N 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до\~постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року N 486 "Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них", з урахуванням конкретної ситуації. Отже, виходячи з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 60 ЗК та ст. 88 ВК, орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови N 486, відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги. Аналіз наведених вище положень законодавства свідчить про те, що фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством. При цьому відсутність такого\~проекту та\~невизначення відповідними\~органами державної\~влади на\~території межі\~прибережної захисної\~смуги в\~натурі не\~може трактуватися\~як відсутність\~самої прибережної\~захисної смуги (права позиція зазначена у постановах Верховного Суду України від 9 вересня 2014 року у справі N\~915/1224/13, від 9 вересня 2014 року у справі N 915/1226/13, від 9 вересня 2014 року у справі N\~915/1228/13). Згідно ст.\~89\~ВК (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів. Отже, однією з основних особливостей правового режиму прибережної захисної смуги є нерозривний зв`язок її використання із водним об`єктом, що з огляду на незаконну передачу спірної земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель несе пряму загрозу нанесення шкоди функціонуванню наявного водного об`єкта включно до його знищення в ході забудови. Відведена у приватну власність Д.Д.Реви спірним рішенням Наріжанської сільської ради земельна ділянка загальною площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель розташована поблизу озера Бурчак та включає в себе землі, які відносяться до земель водного фонду (прибережна захисна смуга). Таким чином, набуття права власності на спірну земельну ділянку відбулося з порушення вимог ст.ст. 6, 14, 19 Конституції України, ст. ст. 58-61 ЗК, ст. ст. 4, 88, 89 ВК, оскільки землі прибережної захисної смуги взагалі не можуть передаватися у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку. За змістом ст. 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК) кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Статтею 393 ЦК передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. Крім того, відповідно до ст. 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. \~ \~ \~ \~ Згідно Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах 04.05.1999 №43 (чинної на момент виникнення спірних відносин), державний акт на право власності на земельну ділянку видається на підставі рішення, зокрема сільської ради. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року у справі\~№ 362/884/16-ц зроблено висновок, що визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, ефективним та окремим способом захисту та поновлення порушених прав у судовому порядку. Вказана правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України, зокрема у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2824цс15 та у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-319цс15. Так, у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2824цс15\~зроблено висновок, що оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Частиною першою статті 15 ЦК визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК, частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень статті 152 ЗК захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. Прийняття рішення про передачу земель комунальної власності в приватну власність за умов імперативної заборони таких дій позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності та користування на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Витребування спірних земельних ділянок із володіння відповідача відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норми статті 388 ЦК в зв`язку з порушенням органом державної влади низки вимог ВК та ЗК, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності. Разом з тим, згідно з положеннями ст. ст. 4, 88, 89 ВК землі водного фондує її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства у водних ресурсах, в збереженні належного стану навколишнього природного середовища. За змістом ст. 95 ВК усі води (водні об`єкти) підлягають охороні від забруднення, засмічення, вичерпання та інших дій, які можуть погіршити умови водопостачання, завдавати шкоди здоров`ю людей, та інші несприятливі явища внаслідок зміни фізичних і хімічних властивостей вод, зниження їх здатності до природного очищення, порушення гідрологічного і гідрогеологічного режиму вод. З огляду на викладене, води та землі водного фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання земельних ділянок, що обумовлює беззаперечний підвищений суспільний інтерес до правильного застосування законодавства у даній сфері. Таким чином, законно набути в приватну власність спірну земельну ділянку водного фонду із земель комунальної власності для будівництва не могла жодна юридична чи фізична особа, в тому числі і відповідач [PERSON] . Натомість, відповідач набув спірну земельну ділянку у приватну власність у спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності відповідача [PERSON] на землю стало можливим у результаті прийняття органом місцевого самоврядування Наріжанською сільською радою влади низки рішень, незаконної видачі на їх підставі спірного державного акта на право власності на земельну ділянку та подальша державна реєстрація права власності позивача на неї. Фактично відбулась незаконна зміна цільового призначення земельної ділянки водного фонду, яку було передано у приватну власність. Однак, в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих, характерних для земель водного фонду (ст. ст. 1, 3, 4 ВК), відстань до природних водойм (озер) (ст. 60 ЗК і ст. 88 ВК) спірної земельної ділянки, відповідачі, а особливо Наріжанська сільська рада як орган місцевого самоврядування, знали або, проявивши розумну обачність, могли знати про те, що ділянка передана у приватну власність з порушенням вимог закону, що ставить їх добросовісність під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів. Статтею 16\~ЦК передбачено,\~зокрема,\~такі способи\~захисту цивільних\~прав як\~ відновлення становища, яке існувало до порушення; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 387 ЦК власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. За змістом\~ст.\~393\~ЦК правовий\~акт органу\~місцевого самоврядування,\~який не\~відповідає законові\~і порушує\~права власника,\~за позовом\~власника майна\~визнається судом\~незаконним та\~скасовується.\~ Якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. Ураховуючи зазначене та з урахуванням встановлених у справі обставин та зазначених норм матеріального права, суд робить висновок про законність та обґрунтованість позовних вимог. Суд задовольняє їх повністю окрім вимоги про визнання незаконним усього спірного рішення Наріжанської сільської ради, оскільки у такому разі відповідач [PERSON] може зазнати позбавлення права власності на земельну ділянку площею 0,33 га, яка не перебуває у межах прибережної захисної смуги озера Бурчак. З огляду на те, що спір виник внаслідок неправильних дій Наріжанської сільської ради, у складі якої щонайменше були фахівці із земельних питань, суд відповідно до ч. 9 ст. 141 ЦПК України покладає на неї усі судові витрати у справі (а.с. 21).

Outcome: approved