Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в обґрунтування якого вказала, що 11.03.2008 року між відповідачем [PERSON] та ВАТ «Морський транспортний банк» був укладений договір № 00909/RO, відповідно якого відповідач повинен був повернути банку кредит у розмірі 120\~370,21 доларів США, а також від 11.03.2008 року між позивачем [PERSON] та ВАТ «Морський транспортний банк» був укладений договір поруки № 03329rO відповідно якого позивач зобовязана відповідати перед банком за невиконання відповідачем своїх зобовязань. В липні 2012 року на адресу позивача надійшов лист яким повідомлялося про заборгованість відповідача по кредитному договору у розмірі 971,20 доларів США та по відсоткам 971,77 доларів США, після чого позивач з серпня 2012 року по січень 2015 року сплатила за відповідача по кредитному договору 41\~791,00 доларів США. Позивач неодноразово зверталась до відповідача про повернення їй витраченої суми, але на сьогоднішній день відповідач не повернув зазначені кошти. У звязку з наведеним позивач [PERSON] просить суд; -Стягнути з [PERSON] ([INFO], ІПН [NUMBER]) на користь [PERSON] (09.02..[INFO], ІПН [NUMBER]) заборгованість за кредитним договором № 00909/RO від 11.03.2008 року у загальному розмірі 68\~590,20 доларів США, яка складається з основного боргу 41\~791,00 доларів США, 3% річних 2\~600,20 доларів США, та інфляційного збільшення суми боргу - 24\~199,00 доларів США. -Стягнути з [PERSON] ([INFO], ІПН [NUMBER]) на користь [PERSON] (09.02..[INFO], ІПН [NUMBER])судові витрати у розмірі 8\~000,00 грн. (вісім тисяч гривень 00 копійок). Позивачка [PERSON] надала до суду письмову заяву, якою свої позовні вимоги підтримала, наполягала на задоволенні позову, просила розглянути справу за її відсутності та ухвалити заочне рішення, проти винесення якого не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що у матеріалах справи є відповідні докази, причин неявки суду не повідомив, про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи за його відсутність не просив (а.с. 63, 78). Відповідно до ч.4 ст. 169, 224 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів та постановляє заочне рішення, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача на підставі матеріалів, які додані до справи, та постановити заочне рішення. 28 серпня 2017 року, відповідно до ст. 225 ЦПК України, постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. З'ясувавши обставини справи та дослідивши надані докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Перевіривши письмові матеріали справи, суд вважає позовну заяву обґрунтованою та такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 11.03.2008 року між відповідачем [PERSON] та ВАТ «Морський транспортний банк» був укладений договір № 00909/RO, відповідно якого відповідач повинен був повернути банку кредит у розмірі 120 370,21 доларів США (а.с. 5-8). Встановлено, що 11.03.2008 року між позивачем [PERSON] та ВАТ «Морський транспортний банк» був укладений договір поруки № 03329rO (а.с. 18-19). Відповідно до листа № 2546/01 від 25.06.2012 року позивачу надійшло попередження про заборгованість по кредиту відповідача (а.с. 20). Відповідно копій квитанцій від серпня 2012 року по січень 2015 року позивач [PERSON] сплачувала кошти по кредиту відповідача (а.с. 22-46). Згідно заперечень, поданих відповідачем [PERSON] до позову, в частині сплати суми боргу у розмірі 41\~791,00 доларів США не згоден, надано докази про часткове погашення боргу перед позивачем, та надано копії розписок від 01.09.2012 року, 02.10.2012 року, 39.10.2012 року в загальній сумі 4\~900,00 доларів США, а тому відповідач заборгував позивачу лише 36\~891,00 доларів США та заперечував проти задоволення позовних вимог в частині 3% річних та інфляційного збільшення суми (а.с. 55-59). Відповідно ч. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню. Відповідно аналізу ВСУ, згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.\~ За змістом статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно ст. 1048\~ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625\~цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до\~статей 549-552\~цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Грошове зобов'язання виражається в грошових одиницях України або в грошовому еквіваленті в іноземній валюті. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Частина третя статті 533 ЦК України визначає, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до частини другої статті 198 ГК України грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону. За пунктом 3.3 статті 3 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні"гривня, як грошова одиниця України (національна валюта) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України для проведення переказів. Відповідно до частини першої статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 № 15-93 валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України. Положення частини другої статті 533 ЦК України та частини другої статті 198 ГК України містять однакові за змістом приписи про необхідність виконання грошового зобов'язання між резидентами України виключно у валюті України (валюта платежу), крім випадків отримання стороною цього зобов'язання відповідної ліцензії Національного банку України відповідно до вимог Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Відтак вимоги щодо застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов'язань, визначених в іноземній валюті, мають заявлятися в національній валюті України (гривнях) за офіційним курсом Національного банку України на день заявлення відповідної вимоги (крім випадків, коли стороною зобов'язання, у якому виник спір, одержано відповідну ліцензію Національного банку України). При цьому стягнення інфляційних нарахувань на суму основної заборгованості не є можливим, оскільки індекс інфляції розраховується лише стосовно національної валюти України (гривні). 8.2. Якщо за умовами договору сума платежу, що визначена в іноземній валюті, на день виникнення у відповідача грошового зобов'язання перераховується у гривню і в подальшому на день фактичної сплати коштів згідно з таким перерахунком не змінюється, тобто залишається гривневим, то з моменту перерахунку боржник відповідно до частини другої статті 625 ЦК України зобов'язаний на вимогу кредитора сплатити борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання даного зобов'язання. Так, Пленум Верховного Суду України в п. 14 постанови від 18 грудня 2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» (далі постанова Пленуму Верховного Суду України) розяснив, що оскільки згідно з ч. 1 ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня, то при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України гривні (з наведенням розрахунків з переведенням іноземної валюти, яка була предметом позики, в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, виплата присуджених коштів має бути конвертована в національну валюту гривню, за курсом НБУ на день здійснення платежу.

Outcome: partial