Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», звертаючись з позовом до суду, просило стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на свою користь заборгованість у розмірі 240203,89 грн., яка включає: заборгованість за кредитом у розмірі - 85428,31 грн., заборгованість за відсотками у розмірі - 127356,53 грн., розмір інфляційних витрат за кредитом - 11447,38, розмір інфляційних витрат за відсотками - 15971,67 грн., та витрати по сплаті судового збору у сумі що є предметом позову. 27 липня 2017 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості та призначено розгляд справи з викликом сторін. 11 січня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва ухвалено заочне рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за Договором кредиту №401/55/08-А від 09.04.2008 року у розмірі 240203,89 грн., та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3603,06 грн., а всього 243806,95 грн. В іншій частині позовних вимог - відмовити. 08 жовтня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою заяву Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», [PERSON] про заміну сторони виконавчого провадження, задоволено. Замінено сторону у виконавчому провадженні - Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» на Акціонерне товариство «Альфа-Банк», щодо примусового виконання виконавчого листа № 755/10384/17, виданого Дніпровським районним судом м. Києва від 25 липня 2018 року за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. 28 квітня 2021 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою поновлено відповідачу [PERSON] строк для подання заяви про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 січня 2018 року. Заяву відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 січня 2018 року, задоволено. Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 січня 2018 року, ухвалене в межах розгляду цивільної справи за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, скасовано. Розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. 05 серпня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу, якою було допущено процесуальне правонаступництво позивача по справі - Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на його правонаступника - Акціонерне товариство «Альфа-Банк», в межах розгляду цивільної справи за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 19 травня 2021 року відповідач - [PERSON] направив до суду відзив на позов, зі змісту яких вбачається, що відповідач категорично заперечує та не погоджується з заявленими вимогами позивача, вважає вимоги позивача необґрунтованими та безпідставними, посилаючись на наступне. Так, 09.04.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено Договір кредиту № 401/55/08-А на купівлю автотранспортних засобів, в розмірі 97110,00 грн. Даний кредитний договір укладався з метою придбання [PERSON] нового автомобілю торгової марки «Ford», відповідно до Договору купівлі-продажу №81СР-403 від 30.03.2008 року. Кошти за вказаним договором були перераховані на банківський рахунок Продавця автомобіля, що підтверджується Договором купівлі-продажу №81СР-403 від 30.03.2008 року укладеного між ТОВ «Віннер Автомотів» та [PERSON] . В подальшому [PERSON] сумлінно виконував умови Кредитного договору, в частині погашення заборгованості, відповідно до встановленого договором графіку, що підтверджується доказами наявними в матеріалах справи. Однак, в січні 2009 року [PERSON] потрапив в ДТП на придбаному за кредитні кошти автомобіль «Ford», номер кузова [NUMBER] . Внаслідок цього, [PERSON] тимчасово перестав оплачувати чергові платежі в рахунок погашення кредиту та відсотків. Не зважаючи на те, що автомобіль було застраховано КАСКО, страхового відшкодування не вистачало для проведення відновлювального ремонту та [PERSON] був не змозі оплатити ремонт автомобіля. Відповідно до ст. 600 ЦК України, зобов`язання припиняється за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюється сторонами. З огляду на обставини що склалися та з урахуванням вказаної норми законодавства, влітку 2010 року між [PERSON] та Позивачем було досягнуто домовленості про те, що Банк реалізує авто з аукціону, за ціною не меншою ніж розмір заборгованості по кредиту на дату продажу, та за рахунок отриманих коштів буде погашено кредитний договір. Зрештою, домовленість про реалізацію автомобіля з аукціону за для погашення кредитного боргу була реалізована. Так, за результатами аукціону проведеного на товарній біржі 25.09.2010 року, належний [PERSON] автомобіль «Ford», номер кузова [NUMBER] був реалізований на користь фізичної особи - нового власника [PERSON] , що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. В подальшому, співробітником Банку [PERSON] було повідомлено, що за рахунок отриманих від реалізації автомобіля коштів, грошові зобов`язання [PERSON] перед Банком за Кредитним договором виконані в повному обсязі та належним чином, а також те, що заборгованість відсутня. Будь-яких підтверджуючих документів з цього приводу [PERSON] не надавалося. Відповідач [PERSON] правом подачі відзиву на позовну заяву не скористався. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, у разі повторної неявки відповідача, який належним чином повідомлений та від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності ухвалити заочне рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надіслав клопотання про розгляд справи за відсутності його та його представника, просить відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав викладених у відзиві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки відповідач суд не повідомив. Таким чином, розглянувши подані сторонами докази, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов висновку, що надані учасниками судового процесу докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом у судове засідання сторін, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до частини 1 статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банківський кредит - будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. ( ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). Відповідно до ч.1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 09 квітня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено Договір кредиту №401/55/08-А, відповідно до якого Банк надав Відповідачу у користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 97110,00 грн. з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 08 квітня 2015 року, з процентною ставкою за користування кредитом в розмірі 14,50%. Пунктом 2.4.2 Договору кредиту передбачено, що нарахування процентів за користування Кредитом здійснюється щоденно на суму фактичної заборгованості за Кредитом,у валюті Кредиту за методом факт/360, де факт - фактична кількість днів у періоді, за який здійснюється нарахування процентів, 360 - умовна кількість днів у році. При розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день погашення Кредиту. З метою забезпечення виконання зобов`язання за Договором кредиту №401/55/08-А від 09.04.2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено Договір поруки №401/П-7, у відповідності до якого Поручитель зобов`язується перед Кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання Позичальником зобов`язань щодо повернення суми Кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, а також можливих штрафних санкцій (пені, штрафу), у розмірі, в строки та в порядку, передбачених Договором кредиту на купівлю автотранспортних засобів №401/55/08-А від 09 квітня 2008 року. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України) Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. (ч.2 ст. 615 Цивільного кодексу України) Відповідно до статі 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до умов п.п. 4.1 Договору кредиту, за прострочення Позичальником термінів сплати Ануїтетних платежів, визначених п.п. 1.1.1. цього Договору, комісій, передбачених умовами цього Договору, а також прострочення строків повернення Кредиту, визначених п.п. 1.1., 3.2.3., цього Договору, Позичальник сплачує Кредиторові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення, від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення. Пунктом 1.1. Договору кредиту встановлено, що Кредитор надає Позичальнику у користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 97110,00 грн, зі сплатою 14,50% річних та наступними порядком суми основної заборгованості до 20 числа кожного місяця згідно графіку, який вказаний в п. п. 1.1.1 п 1.1 ст. 1 Договору, з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 08 квітня 2015 року, на умовах визначених цим Договором, а також обов`язком дострокового повернення Кредиту відповідно до умов цього Договору та/або договорів, що забезпечують (забезпечуватимуть) виконання Позичальником його обов`язків за цим Договором та/або чинного законодавства України. Як вбачається з наданої позивачем Довідки №10.1-87/10760 від 12.06.2017 року, сформованої на вимогу [PERSON] , що за Договором кредиту 401/55/08-А від 09.04.2008 року в рахунок погашення заборгованості в період з 09.04.2008 року по 11.06.2017 року було перераховано, всього за період 49061,93 грн, з яких основна заборгованість за кредитом - 11681,69 грн, відсотки за кредитом - 37380,24 грн, тобто станом на 11.06.2017 року заборгованість по вище зазначеному Договору кредиту відповідачем [PERSON] в повному розмірі не погашена. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до положень ст. 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Згідно до наданого розрахунку заборгованості, позивач здійснив розрахунок заборгованості: за тілом кредиту - з 09.04.2008 року по 09.04.2015 року складає 85428,31 грн; за відсотками - з 09.04.2008 року по 09.04.2015 року складає 127356,53 грн; інфляційні витрати за кредитом - з червня 2016 року по травень 2017 року складають 11447,38 грн; інфляційні витрати за відсотками - з червня 2016 року по травень 2017 року складають 15971,67 грн. . Аналізуючи надані учасниками процесу докази, стосовно нарахування заборгованості за кредитним договором, суд приходить до наступного. Так, поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві до 20 числа кожного місяця кошти у сумі 1156,00 грн (щомісячний платіж) упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного. Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. Останній зобов`язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами впродовж 7 років до 08 квітня 2015 року включно. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 ("Позика") глави 71 ("Позика. Кредит. Банківський вклад"), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 7 років - до 08 квітня 2015 року включно. Відтак, у межах строку кредитування до 08 квітня 2015 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 20 числа кожного місяця. Починаючи з 09 квітня 2008 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суді № 444/9519/12 від 28 березня 2018 року. З огляду на викладене, враховуючи порушення позичальником умов договору, суд вважає правомірними вимоги позивача до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за Договором кредиту № 401/55/08-А, яка станом на 12 червня 2017 року становить 240203,89 грн, яка включає: заборгованість за кредитом, за період з 09.04.2008 року по 09.04.2015 року, у розмірі - 85428,31 грн, заборгованість за відсотками, за період 09.04.2008 року по 09.04.2015 року, у розмірі - 127356,53 грн, розмір інфляційних витрат за кредитом, за період з червня 2016 року по травень 2017 року, у розмірі - 11447,38, розмір інфляційних витрат за відсотками, за період з червня 2016 року по травень 2017 року, у розмірі - 15971,67 грн. Разом з тим, суд критично ставиться до обставин на які посилається відповідач спростовуючи наявність заборгованості за вище зазначеним кредитним договором, а саме відповідач вказує, що доказом відсутності заборгованості є Довідка №8044/516 від 17.03.2021 року про надання інформації з Єдиного державного реєстру транспортних засобів, які містять інформацію про всі реєстрації операції, які проводились з транспортним засобом марки FORD моделі FOCUS, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , без зазначення інформації, яка відноситься до інформації з обмеженим доступом та є конфіденційною: 05 квітня 2008 року - реєстрація ТЗ, придбаного в торгівельній організації в розстрочку, марки FORD моделі FOCUS, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , власник [PERSON] , [INFO] ; 06 липня 2010 року - зняття з обліку для реалізації ТЗ, марки FORD моделі FOCUS, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , власник [PERSON] , [INFO] ; 09 липня 2010 року - видача тимчасового талону за заявою власника для реєстрації у тому числі при уточненні реєстраційних даних ТЗ, марки FORD моделі FOCUS, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , власник [PERSON] ; 25 вересня 2010 року - реєстрація ТЗ придбаного на аукціоні товар. біржи, марки FORD моделі FOCUS, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , власник [PERSON] ; 01 грудня 2012 року - зняття з обліку для реалізації ТЗ, марки FORD моделі FOCUS, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , власник [PERSON] ; 04 грудня 2012 року - вторинна реєстрація ТЗ придбаного в торгівельній організації, марки FORD моделі FOCUS, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , власник [PERSON] . Виходячи з загального обсягу доказів, які надано сторонами спору, суд встановлено, що між АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», виникли відносини на підставі Договору кредиту № 401/55/08-А, окремих договорів стосовно передачі в заставу транспортного засобу, марки FORD моделі FOCUS, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , між цими сторонами укладено не було, тому сам факт укладання кредитного договору з метою (цільовим призначенням) -придбання транспортного засобу, не може свідчити про передачу транспортного засобу в заставу банку. Долучивши до відзиву на позов докази щодо реєстрації (перереєстрації) транспортного засобу, марки FORD моделі FOCUS, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , відповідачем не доведено той факт, що кошти отримані від реалізації транспортного засобу спрямовані на погашення заборгованості по Договору кредиту № 401/55/08-А, ці обставини не відображені у розрахунку вимог банку, який долучений до позовної заяви (а.с. 16-19) та Довідці № 10.1-87/10760 від 12.06.2017 року видану ПАТ «Укрсоцбанк» на вимогу [PERSON] , де зазначено дату та суму погашення основної суми боргу та відсотків (а.с. 20). Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог в частині стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованості по Договору кредиту № 401/55/08-А. Щодо заявленої вимоги позивача до відповідача [PERSON] як до солідарного боржника, слід зазначити наступне. Статтею 554 ЦК передбачено, що в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно з ч.1 ст. 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-якого з них окремо. Зміст договору як угоди (правочину) становить сукупність визначених на розсуд сторін і погоджених ними умов, в яких закріплюються їхні права та обов`язки, що становлять зміст договірного зобов`язання (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України). Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, котрим визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. (ч.1, 2 ст. 553 Цивільного кодексу України). Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором. Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов`язань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за договором поруки слід пред`явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем). Також правового висновку дійшов Верховний Суд України у справі № 6-2662цс15 від 20 квітня 2016 року Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Пунктом 2.1. Договору поруки, сторони погодили кінцевий термін повернення основної заборгованості - до 08 квітня 2015 року. Враховуючи викладене, оскільки строк у шість місяців від дня кінцевого терміну повернення основної заборгованості закінчився 08 жовтня 2015 року, натомість банк звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до поручителя 11 липня 2017 року, тобто з пропущенням строку встановленого ч. 1 ст. 559 ЦК України. Як роз`яснено у пункті 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30.03.2012 року № 5, при вирішенні спорів щодо припинення поруки суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов`язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором строк пред`явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов`язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов`язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов`язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог в частині солідарного стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованості по Договору кредиту. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості підлягає частковому задоволенню, та присуджує стягнути з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за Договором кредиту №401/55/08-А від 09.04.2008 року у розмірі 240203,89 грн., в іншій частині позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3603,06 грн., що підтверджується долученим до справи оригіналом платіжного документа про сплату позивачем судового збору при зверненні з даним позовом до суду. Враховуючи наведене та

Outcome: partial