Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

19 листопада 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди та майнової шкоди, завданих збройною агресією Російської Федерації проти України. Мотивує вимоги тим, що вона народилася [INFO] в м. Надєждіно Приазовського району Запорізької області, до грудня 2014 р. була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] , мала налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. В грудні 2014 р. через збройну агресію Російської Федерації проти України та окупацію частини території Донецької області України й наявність ефективного контролю по відношенню до частини територій Донецької та Луганської областей України позивач була вимушена переселитись з її постійного місця проживання, що встановлено рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06.07.2017 року у цивільній справі №522/7040/17, за заявою позивача про встановлення факту, що має юридичне значення, що набрало законної сили. Позивачу належить на праві приватної власності трикімнатна квартира [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок) від 30.09.1996 р. №9157, зареєстрованим в реєстрі за №403, свідоцтвом про право на спадщину за законом від 29.10.2003 року, зареєстрованим в реєстрі за №4-730; витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29.12.2003 року №2462575, технічним паспортом на зазначену квартиру від 30.09.1996 року. Позивач вважає, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацію частини території Донецької області України їй було завдано майнової та моральної шкоди, у зв`язку з втратою свого нерухомого майна та необхідністю виїхати задля збереження свого життя, що призвело до порушення налагодженого роками життя, тому просить стягнути з держави Російська Федерація на його користь: у відшкодування майнової шкоди 219\~333,02 грн., що є еквівалентом 6\~844,48 євро за офіційним курсом Національного Банку України на день подання позову; у відшкодування моральної шкоди 1\~121\~583,26 грн., що є еквівалентом 35 000 євро за офіційним курсом Національного Банку України на день подання позову до суду. За результатами автоматичного розподілу справа передана для розгляду судді Приморського районного суду міста Одеси Чернявській Л.М. 20 листопада 2018 року ухвалою суду провадження у справі відкрито та призначений розгляд справи в загальному провадженні. 16 травня 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилась, подала заяву через свого представника про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, та просить їх задовольнити. Відповідач, який повідомлявся про судове засідання через Посольство Російської Федерації в Україні, отримав завчасно судову повістку, що підтверджується матеріалами справи, заперечення на позов не надіслав, в судові засідання представника не направив. Суд закінчує розгляд справи за відсутності сторін на підстави наявних в матеріалах справи доказів. Дослідивши матеріали справи, на підставі наявних у матеріалах справи доказів, суд вважає що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , є громадянкою України та уродженкою м. Надєждіно Приазовського району Запорізької області, була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відомостями паспорту громадянина України (а.с. 7-8). Судом встановлено, що на праві приватної власності позивачу належить трикімнатна квартира [ADDRESS] . На підтвердження вказаного, позивач надав копії свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 30.09.1996 р. №9157, свідоцтво про право на спадщину за законом від 29.10.2003 року, зареєстроване в реєстрі за №4-730, та посвідчене державним нотаріусом Шостої донецької державної нотаріальної контори Докуніною І.Г., витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29.12.2003 року № 2462575 та технічний паспорт на зазначену квартиру від 30.09.1996 року (а.с. 9-15). Відповідно до рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06.07.2017 року у цивільній справі №522/7040/17, яке не оскаржувалось з боку Російської Федерації у встановленому порядку та набрало законної сили, встановлено факт вимушеного переселення позивача в грудні 2014 року з окупованої території Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України (а.с. 19-25). Також рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06.07.2017 року у цивільній справі №522/7040/17 встановлено, що саме внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України були порушені права заявниці на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., IV Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту,розділом II Конституції України. За правилом ч.1. ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. При цьому, згідно з ч.3 вказаної статті, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ч.2 ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Отже, виходячи з встановленого рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06.07.2017 року у цивільній справі №522/7040/17 юридичного факту, суд приходить до висновку, що безпосереднім суб`єктом, внаслідок дій якого позивачу завдано шкоди, є Російська Федерація. Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17.03.2015 р. №254-VIII, визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» від 16.09.2014 р. №1680-VII запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. До переліку населених пунктів, які визнані цією постановою окупованими входить також і м. Донецьк Донецької області. Частиною 6\~статті 5\~Закону України\~"Про\~забезпечення прав\~і свобод\~громадян та\~правовий режим\~на тимчасово\~окупованій території\~України" передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацію частини території Донецької області України позивач фактично втратила можливість користуватись своєю трикімнатною квартирою [ADDRESS] , а також втратила можливість розпоряджатись нею, що завдає позивачу, як моральної шкоди, так і майнової шкоди у вигляді неотриманих доходів, які б позивач могла реально одержати за звичайних обставин, якби її право власності на це нерухоме майно не було порушене. Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 19.01.2017 року за №0000091342, виданої Управлінням соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, [PERSON] фактично проживає/перебуває за адресою: [ADDRESS] (а.с. 26). Згідно\~ст. 41 Конституції України\~та п. 2 ч. 1 ст.\~3, ст.\~321 ЦК України\~ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених\~Конституцією\~та законом. Пунктами 8, 9 ч. 2\~ст.16 ЦК України\~передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ч.3. ст. 12 ЦПК України). Згідно з ч. 1\~ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. ч.1, 2, 3\~ст. 22 ЦК України\~особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Положеннями ч. ч. 1, 3 ст. 386 ЦК України, передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1\~ст. 1166 ЦК України\~майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Розмір упущеної вигоди, яку складають неотримані доходи від передачі квартири [ADDRESS] в оренду, згідно з розрахунком позивача за період з грудня 2014 р. по листопад 2018 р. (47 місяців) який не спростований відповідачем, становить 219\~333,02 грн., що на день пред`явлення позову до суду за офіційним курсом НБУ є еквівалентом 6\~844,48 євро. При вирішенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд виходить з таких обставин. Згідно з ч. 2\~ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною 6\~ статті 5\~Закону України\~"Про\~забезпечення прав\~і свобод\~громадян та\~правовий режим\~на тимчасово\~окупованій території\~України" передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та\~ст. 8 Конституції України\~гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Як встановлено рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06.07.2017 року у цивільній справі №522/7040/17, результатом збройної агресії особисто для позивача стала втрата належного їй майна і житла, підтримки та надії на повернення додому. До залишення окупованою Російською Федерацією території Донецької області позивач мала налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Проте, з початком збройної агресії Російської Федерації проти України вона була позбавлена такої можливості. Також, позивач в своєму позові зазначила, що з кінця березня 2014 року в місті з`явились невідомі особи у військовій формі без розпізнавальних знаків, які пересувались на автомобілях з російськими реєстраційними номерами. Через деякий час вони спорудили систему блокпостів на дорогах, що значно обмежувало пересування місцевих мешканців. В травні 2014 року позивач була позбавлена права голосувати на позачергових виборах Президента України з огляду на те, що проросійськими найманцями були заблоковані виборчі дільниці. З липня 2014 року місто потрапило в зону бойових дій, в результаті чого позивач реально сприймала загрозу для свого життя та здоров`я. Крім загального відчуття страху позивач була позбавлена доступу до пенсійних виплат, продуктів харчування, медикаментів тощо. Хвилювання за своє життя підсилювалась великою вірогідністю потрапити в полон до озброєних осіб, оскільки позивач не поділяла проросійської громадянської позиції представників окупаційної влади. Фактичне проживання в умовах війни давало реальні підстави позивачеві сприймати загрозу бути вбитою, покаліченою, або у насильницький спосіб позбавленою особистого нерухомого майна, а тому в грудні 2014 року вона вимушено залишила тимчасово окуповану територію Донецької області та перемістилася до міста Одеса Одеської області. Таким чином, діями військових формувань Російської Федерації була створена реальна загроза життю та здоров`ю позивача. Також, позивач зазнала значних душевних страждань, які були обумовлені тим, що фактично вона залишилася без даху над головою, вона була змушена покинути рідне місто, залишити рідних людей, друзів та знайомих. Починаючи з грудня 2014 р. позивач проживає в [ADDRESS] . Після окупації частини Донецької області позивач була позбавлена звичного ритму життя, спілкування з близькими та друзями а також можливості на повернення додому, налагодженого побуту. Ці обставини відобразились на матеріальному і моральному стані позивача. Так, внаслідок саме збройної агресії частини території Донецької області України було порушено низку прав позивача, передбачених\~Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., IV Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту. Згідно з ч. ч. 2, 3, 4\~ст. 23 ЦК України\~моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п. п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення. В\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~вказано, що суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. При вирішенні вимоги позивача про компенсацію моральної шкоди суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), відповідно до якого Турецька Республіка зобов`язана сплатити позивачу компенсацію, зокрема, й за моральні страждання через незаконну окупацію північної частини Кіпру, де народилась та проживала позивач, турецькими Збройними Силами. В рішенні Європейського суду з прав людини зазначено, що внаслідок окупації північної частини території Кіпру позивач зазнала моральних страждань, які полягали в психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась та законно мешкала, відчутті страху та безпорадності. Крім того суд також врахував моральні страждання позивача через змушене переселення із північної території Кіпру, де вона народилась та законно мешкала до моменту окупації цієї частини Кіпру турецьким Збройними Силами. Отже, виходячи із норм, закріплених у Європейській Конвенції, можна зробити висновок, що Європейський суд з прав людини, затвердивши «Правила суду - компенсація шкоди», виходив із того, що збитки, нанесені особі через порушення прав та законних інтересів, встановлених в Європейській Конвенції, можуть мати не тільки матеріальний, а й моральний характер, а також мати характер множинності. Множинний характер порушень прав та законних інтересів позивача підтверджується рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06.07.2017 року у цивільній справі №522/7040/17, у якому судом надано преюдиційного значення тому факту, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на частині території Донецької області України було порушено низку прав позивача, передбачених\~Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., IV Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, зокрема, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті й релігії. При вирішенні цієї справи суд зобов`язаний виходить з того, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території Донецької області України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3\~ст. 82 ЦПК України. Згідно з ч. 3 ст.\~82\~ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Тобто результатом збройної агресії особисто для позивача стала втрата належного їй майна і житла, спілкування з близькими людьми, підтримки та надії на повернення додому. Крім цього, умови, в яких позивач проживає зараз, не дають можливості налагодити звичний для неї спосіб життя. Усе до чого вона прагнула раніше тепер є неможливим, оскільки дуже гостро стало питання з приводу житла та фінансів, що безперечно позначилися на її моральному та фізичному стані. Втративши житло, можливість проживати на рідній землі, можливість спілкуватися з близькими людьми позивач відчуває розчарування, безсилля та безпорадність, що також завдає їй моральну шкоду. Вона вимушена витрачати час і кошти для захисту своїх прав та інтересів. Отже, враховуючи множинний та триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивача, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно неї. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), Турецька Республіка має сплатити позивачу компенсацію у розмірі 20 000 кіпрських фунтів (станом на 01.01.1998 р. Європейський Союз при підготовці до запровадження єдиної валюти ЄС - євро, виходив із співвідношення 0,585274 кіпрських фунтів за 1 євро, і таке відношення було актуальним на момент розгляду спору в Європейському суді з прав людини). В розумінні ч. 1\~ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»\~внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Обєднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення. В\~статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІвизначено, що збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з дій, зазначених в даній статті Закону, серед яких значиться вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України. Відповідно до доповіді Управління Верховного комісара Організації Обєднаних Націй з прав людини щодо ситуації з правами людини в Україні у період з 08 квітня 2014 року до 15 липня 2014 року скоєно грубі порушення прав людини у Донецькій і Луганській областях, що на Сході України, де озброєні групи, що підтримують самопроголошені «Донецьку народну республіку» і «Луганську народну республіку» донедавна контролювали значну частину території, в тому числі і більшість основних населених пунктів. Здійснені сотні викрадень, багато жертв було піддано тортурам. Гине все більша кількість цивільних осіб. Постановою Верховної Ради України № 129-VIII від 27 січня 2015 року\~затверджено Звернення до Організації Обєднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. На підтвердження\~Постанови Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII,\~постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VIII\~схвалено текст Заяви "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків". Відповідно до абзацу 2 Заяви Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян», затвердженої\~постановою Верховної Ради України від 04.02.2015 № 145-VIII, з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано [PERSON] Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки». За наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято\~Постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно доЗакону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей"запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Факт збройної агресії Російської Федерації визнаний також у Воєнній доктрині України, затвердженійУказом Президента України від 24.09.2015 року № 555/2015 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 2 вересня 2015 року "Про нову редакцію Воєнної доктрини України"», відповідно до якої тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України Автономної республіки Крим і міста Севастополя, розпалювання Росією збройного конфлікту в східних регіонах України та руйнування системи світової та регіональної безпеки і принципів міжнародного права зумовили перегляд та уточнення доктринальних положень щодо формування та реалізації воєнної політики України. Основні положення Воєнної доктрини є похідними від Стратегії національної безпеки України, розвивають її положення за напрямами забезпечення воєнної безпеки та спрямовані на протидію агресії з боку Російської Федерації. Крім того, факт військової агресії Російської Федерації проти України фактично визнано та засуджено рядом міжнародних інстанцій. Так, 15 січня 2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: «Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер-війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права і створюють серйозний виклик для безпекової ситуації в Європі; наголошує, що немає жодних підстав для застосування військової сили в Європі з так званих історичних та безпекових міркувань чи задля захисту своїх "співвітчизників, що проживають за кордоном"; закликає Москву припинити ескалацію ситуації, негайно зупинити потік зброї, найманців і військ на підтримку сепаратистських збройних формувань і використати свій вплив на сепаратистів, щоб переконати їх брати участь у політичному процесі». В Резолюції Парламентської Асамблеї Європи від 25 червня 2015 року визнається, що конфлікт на території України є агресією зі сторони Російської Федерації. Аналізуючи наведені обставини, що містяться у досліджених нормах міжнародного та національного законодавства, суд має підстави дійти висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території Донецької області України. Визнання факту військової агресії проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України, як на міжнародному та національному рівнях, дає підстави стверджувати, про порушення Російською Федерацією цілої низки міжнародно-правових норм, зокрема, встановлених Гаазькою конвенцією про закони і звичаї сухопутної війни 1907 року, IV Женевською конвенцією про захист цивільного населення під час війни 1949 року і деякими положеннями Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів 1977 року. Існуючі правові норми, що визначають режим окупації, переважно засновані на положенні ст. 42 Гаазької конвенції 1907 р.: «Територія вважається зайнятою, якщо вона дійсно знаходиться під владою ворожої армії». Згідно з цією ж ст. 42 Гаазької конвенції 1907 р., територія, до якої застосовано право окупації, повинна «дійсно перебувати під владою ворожої армії», причому «зайняття поширюється лише на ті області, де ця влада встановлена і в змозі проявляти свою діяльність». Тобто поняття окупації може бути застосоване до територій, зайнятих країною агресором, якщо наявний її фактичний ефективний контроль окупованих територій. Стан окупації послідовно визначається на основі фактів. З аналізу норм вказаних конвенцій можна підсумувати наступні ознаки ефективного контролю, а саме: достатня присутність військ держави окупанта; держава окупант здійснює свою владу над окупованою владою, яка втратила здатність до громадських функцій; ворожі сили здалися, були переможені чи відступили; над територією була встановлена тимчасова адміністрація; держава окупант видає укази громадянському населенню та контролює їх виконання. Аналізуючи наведені докази в їх сукупності, суд вважає вірним твердження заявниці про те, що Російська Федерація здійснює ефективний контроль частини Луганської та Донецької областей України, що, в свою чергу, дає підстави вважати частину Луганської та Донецької областей окупованими Російською Федерацією. Стосовно твердження позивача що їй була спричинена шкода, в результаті обставин, що зумовили її вимушене переселення з частини окупованої Російською Федерацією території м. Донецьк, Україна, то суд виходить з наступного. Відповідно до Женевської конвенції 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту (чинна для РФ починаючи з 10.05.1954 року в порядку правонаступництва міжнародних договорів колишнього СРСР), то її положення застосовуються до всього цивільного населення держав, що беруть участь у конфлікті, тобто не лише до іноземних громадян, що перебувають на території однієї з воюючих держав, а й до громадян цих держав, а також до цивільного населення окупованих територій. У ст. 2 IV Женевської конвенції 1949 року зазначено, що Конвенція застосовуватиметься у всіх випадках окупації всієї або частини території Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не зустріне жодного збройного опору. Згідно зі ст. 43 IV Гаазької конвенції 1907 року, супротивник, що зайняв територію, зобовязаний вжити всіх залежних від нього заходів для того, щоб наскільки це можливо відновити і забезпечити громадський порядок та суспільне життя, і при цьому він повинен поважати існуючий в країні закон. Положення вищезазначеної Конвенції передбачають розв`язання конкретних питань, таких, як: створення безпечних зон, захист поранених і хворих, а також лікарень і медичного персоналу, доставка медикаментів, спеціальні заходи по захисту дітей та налагодження звязків між членами розлучених сімей. За правилом ст. 3 IV Женевської конвенції 1949 р. з особами, які не беруть активної участі в бойових діях, у тому числі з особами зі складу збройних сил, що склали зброю, а також із тими, хто hors de combat (той, що вийшов з ладу (фр.)) унаслідок хвороби, поранення, затримання чи з будь-якої іншої причини, поводяться гуманно, без будь-якої ворожої дискримінації, причиною якої слугують раса, колір шкіри, релігія чи вірування, стать, походження чи майновий стан чи будь-які інші подібні критерії. Із цією метою є забороненими й залишатимуться забороненими будь-коли та будь-де такі діяння стосовно зазначених вище осіб: а) насилля над життям й особистістю, зокрема всі види вбивств, завдання каліцтва, жорстоке поводження й тортури; b) захоплення заручників; с) наруга над людською гідністю, зокрема образливе та принизливе поводження; d) засудження та застосування покарання без попереднього судового рішення, винесеного судом, який створено належним чином і який надає судові гарантії, визнані цивілізованими народами як необхідні. Згідно зі ст. 27 згаданої Конвенції особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на сім`ю, їхніх релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу. Проте, всупереч нормам вказаної Конвенції, Російська Федерація систематично порушує права громадян України, тобто цивільного населення, передбачені та гарантовані Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту та Конвенцією про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04.11.1950 року, зокрема, право на життя, право на свободу повагу до честі і гідності, право не бути підданим катуванням, право не перебувати в рабстві або підневільному стані, право на свободу і особисту недоторканість, право на справедливий суд, право не бути покараним без закону, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Така позиція закріплена і в\~Постанові Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». Таким чином, враховуючи характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, істотних порушень її конституційних прав, умисного характеру дій Російської Федерації, а також почуття безпорадності та розчарування, які вона відчуває роками через неможливість проживати на рідній землі та користуватись належним їй житлом, спілкуватись з близькими, суд вважає достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну їй моральну шкоду у сумі 1\~121\~583,26 грн., що на день подання позову до суду за офіційним курсом Національного Банку України є еквівалентом 35\~000 євро, і саме такий розмір компенсації був визначений Європейським судом з прав людини при розгляді аналогічних вимог фізичних осіб щодо стягнення компенсації за моральні страждання через незаконну окупацію. Крім цього, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, п. 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому, на думку суду є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. За таких обставин, суд приходить до висновку, що поданий позов підлягає задоволенню. При цьому, в порядку п.1 ч. 2 ст.141 ЦПК України, суд покладає на відповідача судові витрати, пов`язані з розглядом справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved