Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-09 00:00:00

До суду з позовом звернулася [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. Свої вимоги обґрунтувала тим, що між нею та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу, предметом якого був автомобіль марки «KIA Sportage». Відповідно до договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та умовах передбачених договором. В день підписання договору позивачка передала представнику відповідача грошові кошти у розмірі 35 800 грн. ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" відмовилося передавати предмет лізингу з посиланням на те що договором передбачено сплату 50% від вартості предмету лізингу, а сплачена сума в розмірі 35 800 грн. - це комісія за організацію та оформлення договору. Позивачка зазначає, що умови договору фінансового лізингу є несправедливими відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», договором не встановлено щомісячних лізингових платежів, не вказано в кого саме лізингодавець придбає предмет лізингу, не визначено конкретний порядок та місце отримання лізингоодержувачем предмета лізингу, строк виконання зобов'язань. Кошти, які були сплачені позивачкою відповідач у добровільному порядку повертати відмовляється. Позивачка та її представник у судовому засідання позовні вимоги підтримали, просили задовольнити їх. Одночасно з цим позивачка пояснила, що дійсно ознайомлювалась та підписувалала всі додатки до договору. Незважаючи на те, що в своїх поясненнях в судовому засіданні посилалася на свою неуважність під час підписання документів, наполягала на визнанні укладеного договору недійсним. Від представника відповідача надійшло заперечення в якому позовні вимоги не визнав, мотивуючи це тим, що TOB "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" належним чином виконувало усі умови Договору у повному обсязі і не допускало зі свого боку жодних порушень ні Договору, ні чинного Законодавства України. Посилання позивачки на те, що умови Договору фінансового лізингу є несправедливими не відповідає дійсності, так як у Договорі та Додатках №№ 1, 2, 3 до Договору, що є його невід'ємною частиною чітко визначені усі зазначені умови. У Додатках № 1 та № 2 до Договору, які є його невід'ємною частиною визначено графік платежів помісячно, які має здійснити лізингоодержувач на користь лізингодавця. У п. 5.8 Договору визначено місце передачі предмета лізингу лізингоождержувачу. У ст. 10 договору страхування предмета лізингу чітко визначено порядок і умови страхування предмета лізингу. Посилання позивача на те, що TOB "Лізингова компанія "Еталон" порушила її права як споживача не може мати місце, оскільки [PERSON] самостійно, на свій розсуд обирала предмет лізингу, а саме модель транспортного засобу, а також згідно з умовами Договору має право на обрання продавця (постачальника) транспортного засобу. Щодо вказання у договорі про продавця (постачальника) предмета лізингу зазначили, що така умова Договору не є істотною, відповідно до Закону України "Про фінансовий лізинг", а тому не є обов'язковою. Зважаючи на все вищевикладене відповідач вважає, що вимоги позивачки є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. В прохальній частині заперечення просив розглянути справу у його відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав. Судом встановлено, що 22.08.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" та [PERSON] було укладено договір фінансового лізингу № 001047 з додатками (а.с.18-26). Предметом лізингу по даному договору є автомобіль марки «KIA Sportage», відповідно до п.3.1 договору. Відповідно до п.1.1 договору, лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах передбачених договором у користування майно (предмет лізингу визначений у п.3.1 договору), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплатити лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. Відповідно до п.8.2 договору, перший лізинговий платіж складається з: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи; авансу ціни предмета лізингу; комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу. [PERSON] сплатила грошові кошти у розмірі 35 800 грн. на користь ТОВ "Лізингова компанія "Еталон", що підтверджується квитанцією (а.с.27). Згідно ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізінгодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату. 16 вересня 2014 року від [PERSON] на адресу відповідача надійшла заява вих.№ 510 про розірвання договору фінансового лізингу № 001047 від 28.08.214 року та повернення їй грошових коштів у розмірі 35 800 грн. - комісії за організацію (а.с.55-56). ТОВ "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" розглянуло заяву [PERSON] і надало останній відповідь вих. № 476 від 30.09.2014 р. у якій зазначило, що Договір № 001047 від 28 серпня 2014 р. розірвано та роз'яснили, що відповідно до ст. 12 п. 12.11 Договору, - у випадку розірвання даного Договору Лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок Лізингодавця авансового платежу, Лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку Комісія за організацію даного Договору Лізингооодержувачу не повертається (а.с.57). Сторонам договору фінансового лізингу надається право вимагати розірвання договору відповідно до ч.2 ст.651 і ст. 652 ЦК України та умов договору. Право на дострокове розірвання договору лізингу шляхом вчинення одностороннього правочину стороною договору передбачене також ст.7 Закону України «Про фінансовий лізинг». Встановлюється момент, в який такий односторонній правочин визнається вчиненим (з моменту, коли інша сторона довідалася або могла довідатися про таку відмову). Право на відмову від договору лізингоодержувач отримує у разі прострочення передання йому предмета лізингу більше ніж 30 днів. За умови прострочення внесення лізингових платежів більше 30 днів, лізингодавець отримує право розірвання договору шляхом відмови від нього. Відмова від договору породжує право лізингодавця вимагати повернення предмета лізингу в безспірному порядку на підставі виконавчого надпису нотаріуса (якщо лізингоодержувач не виконує свій обов'язок повернути річ у зв'язку з припиненням договору). Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правих наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.2 статті 806 ЦК України, до договору лізингу застосуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановленим цим параграфом та законом. Загальні положення про найм (оренду) врегульовані у Книзі П'ятій, розділ 111, парафом 5, глава 58 ЦК України. Відповідно до статі 798 ЦК предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засобу, тощо. Частиною 2 ст. 799 ЦК України, передбачено, що договір найму фізичної особи, підлягає нотаріальному посвідченню. Однак, суд вважає, що з урахуванням особливостей встановлених параграфом 6 ЦК України, який регулює положення передбачені договором лізингу та з урахуванням вимог визначених у Законі України «Про фінансовий лізинг», в яких законодавець не встановлює обов'язковість нотаріального посвідчення договору лізингу, суд вважає недоведеною правову позицію позивачки в тієї частині, що у відповідності до вимог ч.1 ст.220 ЦК України, договір фінансового лізингу № 001047 з додатками від 28.08.2014 року є нікчемним. Згідно довідки про взяття на облік юридичної особи ТОВ "Лізингова компанія "Еталон", місцезнаходження: 01133, м. Київ, вул. Кутузова, б.18/7, кім.506, ЄДРПОУ 38865527, має право надавати - послуги з фінансового лізингу, дата прийняття та номер рішення про взяття на облік 08.10.2013 року № 3508, серія та номер довідки ФЛ № 513 (а.с.58). З цих підстав суд вважає, що застосування норм ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» до правовідносин, що виникли між сторонами не є доречним, тому що на даний час лізингові операції в Україні можуть здійснюватися фінансовими установами та лізинговими компаніями без одержання ліцензії. За змістом ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що правочини здійсненні з використанням нечесної підприємницької діяльності є недійсними, тобто цим Законом установлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає у введенні в оману споживачів стосовно характеру своєї діяльності, як такої що потребує ліцензування. Враховуючи, що ліцензування лізингової діяльності в України не здійснюється, то з цих підстав оскаржуваний договір не може бути визнано недійсним. За правилами статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 ЦК Кодексу) такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У контексті даної статті підставою для визнання правочину недійсним відповідно до статі 230 ЦК України є введення однією стороною іншої сторони правочину в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Ці обставини визначені у ч.1 ст.229 ЦК України. Обман може полягати в тому, що сторона неправдиво заперечує наявність обставин, що можуть бути перешкодою для вчинення правочину, або в тому, що вона замовчує їх існування. Суб'єктивною ознакою дій сторони, що ввела іншу сторону в оману, є умисел на введення в оману. [PERSON] звернувшись до суду з позовом про визнання недійсним договору фінансового лізингу № 001047 від 28.08.2014 року, укладеного між нею та ТОВ "Лізингова компанія "Еталон", посилалася на правила встановлені статтею 230 ЦК України, та в якості доказів, підтверджуючих позов, не надала до суду жодних доказів, вважаючи достатнім для визнання недійсним договору лізингу, тільки особистих пояснень про те, що працівником ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" не було роз'яснено призначення платежу, не надано можливості ознайомлення з умовами договору. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. При вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення: природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Внутрішня воля потерпілого на вчинення правочину відповідає його зовнішньому волевиявленню, однак її формування відбувається не вільно, а під впливом обману з боку інших осіб. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації правочину за ст.230 ЦК України. Спонукати потерпілого до вчинення правочину повинні не будь-які треті особи, як це має місце при помилці, а саме друга сторона правочину. Друга сторона правочину може спонукати потерпілого до вчинення правочину як безпосередньо, так і через третіх осіб. Головне, щоб цей вплив чинився на потерпілого з відома або на прохання другої сторони правочину. Якщо обман здійснено третьою стороною за власною ініціативою, підстав для визнання правочину недійсним - немає. Обман може відбуватися як у вигляді активної поведінки сторони, повідомлення нею про будь-які обставини, яких насправді немає, так і у вигляді замовчування обставин, що можуть перешкодити вчиненню правочину. Дослідивши документи, суд вважає недоведеною правову позицію [PERSON] щодо укладення нею та ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" договору фінансового лізингу № 001047 від 28.08.2014 року під впливом обману, тому що, ні в позовній заяві, ні в ході судових засідань, позивачкою та її представником не зазначено, які навмисні недобросовісні дії вчиняли представники Товариства, що примусили її укласти договір під впливом обману з боку представників ТОВ "Лізингова компанія "Еталон". Суд відмовляє в задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі - 35 800 грн., сплачені нею як комісія з організації. Частиною 3 ст.212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір, що передбачено ч.2 та ч.3 ст. 60 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях згідно з ч.4 ст. 60 ЦПК України. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з'ясуванню обставин по справі, роз'яснює їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Таким чином, суд на підставі сукупності зібраних по справі доказів вважає, що твердження позовачки викладені у її позові до ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" є недоведеними та не підтвердженими, у зв'язку з чим відмовляє в задоволенні її позову.

Outcome: dismissed