Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

У вересні 2015\~р. [PERSON] звернувся з вказаним позовом, у якому, з урахуванням заяви 17.10.2015\~р. (а.\~с.\~52), яка була прийнята Судом до розгляду, просить стягнути на його користь з Товариства з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Україна" (далі Товариство) 50\~000,00\~грн., отриманих без правової підстави, три проценти річних за користування цими коштами за період з 14.09.2015\~р. по день вирішення справи, 500,00\~грн. комісії банку за перерахування грошових коштів та 5\~000,00\~грн. у якості відшкодування моральної шкоди. Товариство проти позову заперечило, посилаючись на те, що обставини, на які посилається [PERSON], останнім перекручені або неправильно витлумачені, частина цих обставин недоведена, договір фінансового лізингу від 14.09.2015\~р. №\~002604 відповідає вимогам законодавства України (а.\~с.\~26 31). Судом з'ясовано, що між Товариством (Лізингодавець) та [PERSON] (Лізингоодержувач) (разом Сторони) 14.09.2015\~р. було підписано договір №\~002604 фінансового лізингу (далі Договір лізингу) (а.\~с.\~5 11). Як вбачається зі змісту позовної заяви та заперечень на позовну заяву, Товариством та [PERSON] не заперечується, що між ними також було підписано Додаток №\~1 та Додаток №\~2 до Договору лізингу, які є невід'ємними його частинами. Відповідно до умов Договору лізингу предметом фінансового лізингу є транспортний засіб марки Chery Tiggo комплектації Comfort вартістю 11\~152,42 Євро, згідно обмінного курсу Євро до української гривні на дату підписання договору гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 300\~000,00\~грн. (пункти 1 та 8.2). Статтею 806 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Частиною другою статті 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлено, що істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договором лізингу визначено, що лізинговий платіж щомісячний платіж, що сплачується Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця у строки та в розмірі відповідно даного Договору та до Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування, Додаток №\~3 до Договору). Строк лізингу закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання Акту приймання-передачі предмета лізингу та в останньому місяці сплати лізингового платежу за Додатком №\~3 до цього Договору (вступна частина та пункт 2.2). Таким чином Додаток №\~3 до Договору лізингу містить істотні умови цього договору. Відповідно Договору лізингу договір вступає в силу з моменту його підписання Сторонами, додатки до нього є невід'ємною його частиною (пункти 2.1 та 16.13). У матеріалах справи відсутній Додаток №\~3 до Договору лізингу та будь-які докази його підписання Сторонами. Як вбачається зі змісту позовної заяви та заперечень на позовну заяву, Товариством та [PERSON] не заперечується обставина того, що Додаток №\~3 до Договору лізингу між ними не підписувався. За таких обставин Суд вважає, що Додаток №\~3 до Договору лізингу між Товариством та [PERSON] підписано не було. Згідно з пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009\~р. №\~9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Враховуючи викладене, Суд приходить до висновку, що Договір лізингу між Товариством та [PERSON] укладено не було. Між тим, на виконання умов неукладеного Договору лізингу [PERSON] сплатив Товариству 50\~000,0\~грн., що підтверджується чеком від 14.09.2015\~р. (а.\~с.\~12). Однак, оскільки Договір лізингу укладено не було, то отримання Товариством цих грошових коштів було безпідставним. Частиною першою статті 1212 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Частиною другою статті 1214 Цивільного кодексу України визначено, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до статті 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зважаючи на наведене, Суд вважає, що Товариство зобов'язано повернути [PERSON] 50\~000,00\~грн., отриманих без правової підстави, та сплатити 3% річних за користування цими коштами у період з 14.09.2015\~р. по 17.12.2015\~р., що становить 390,41\~грн., тобто позов в частині вимог про стягнення цих грошових кошів підлягає задоволенню. Не підлягає задоволенню позов в частині вимоги про стягнення з Товариства 500,00\~грн. комісії банку за перерахування грошових коштів, оскільки ці кошти були сплачені [PERSON] не Товариству, а Публічному акціонерному товариству Комерційний банк "ПриватБанк" за надання послуги з переказу грошовий коштів у розмірі 50\~000,00\~грн. (а.\~с.\~53), при цьому Товариство не вчиняло у зв'язку з цим будь-яких протиправних, винуватих дій (бездіяльності), які призвели до сплати зазначених коштів [PERSON]. Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, Суд зазначає, що [PERSON] звертався до Товариства з заявами від 15.09.2015\~р. та від 25.09.2015\~р., у яких просив повернути сплачені ним 50\~000,00\~грн. (а.\~с.\~36, 37, 38, 39). Між тим, як вбачається зі змісту позовної заяви та заперечень на позовну заяву, Товариство 50\~000,00\~грн. [PERSON] не повернуло. Суд, зважаючи на викладене вище, зазначає, що така бездіяльність Товариства є неправомірною. Частиною першою статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною першої статті 1167 Цивільного кодексу України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Випадки, встановлені частиною другою статті 1167 Цивільного кодексу України, спірних правовідносин не стосуються. За загальними правилами у цивільному праві наявність вини заподіювача шкоди презюмується, а відсутність вини доводиться заподіювачем шкоди. Тобто вина Товариства у бездіяльності, яка полягає у неповерненні [PERSON] безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 50\~000,00\~грн., презюмується, при цьому Товариство не довело відсутності своєї вини у цій бездіяльності. Таким чином [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю Товариства. Частиною третьою статті 23 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Допитаний як свідок [PERSON] пояснив, що Товариство жодним чином не відреагувало на його заяви від 15.09.2015\~р. та від 25.09.2015\~р., представники Товариства не відповідали на його телефонні дзвінки. Все це призводило до того, що він боявся втратити перераховані Товариству 50\~000,00 грн., нервував через це, відчував моральні страждання. Враховуючи характер правопорушення, вчиненого Товариством, глибину душевних страждань [PERSON], ступень вини Товариства, а також виходячи із засад розумності, виваженості, добросовісності та справедливості, Суд визначає, що розмір відшкодування моральної шкоди має становити 1\~000,00\~грн., тобто позов в частині вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню. Відповідно до частини першої статті 79 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно з частинами першою та третьою статті 88 Цивільного процесуального кодексу України що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином з Товариства на користь [PERSON] підлягають стягненню у якості відшкодування судових витрат 919,49\~грн. (витрати на правову допомогу, а.\~с.\~73, 74), а в дохід держави судовий збір у розмірі 601,34\~грн., оскільки [PERSON] від цього судового збору звільнений на підставі частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів".

Outcome: partial