Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

В липні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «СРЗ» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, мотивуючи свої вимоги наступним. Позивач перебуває в трудових відносинах з відповідачем з березня 2006 року, 01.02.2016 року переведений начальником грейферної ділянки департаменту машинобудування, а 15 липня 2016 року позивача звільнено на підставі п. 2ст. 41 КЗпП України. Вважає, що наказ винесено без дотримання вимог чинного трудового законодавства з огляду на наступне. З 2006 року [PERSON] є членом первинної профспілкової організації ТОВ «СРЗ», а з червня 2016 року членом її виборного органу. Відповідач звертався до первинної профспілкової організації з поданням про надання згоди на звільнення позивача за п. 2 ст. 41 КЗпП України, однак отримав вмотивовану відмову. Крім того, оскільки він є членом виборного профспілкового органу і їх звільнення допускається лише за наявності попередньої згоди виборного органу, а також вищестоящого виборного органу, що на момент звільнення зроблено не було. Однак, всупереч вищезазначеним обставинам, відповідачем винесено наказ № 108 від 15.07.2016 року про звільнення [PERSON] Підставою звільнення став акт службового розслідування від 15.06.2016 року, яким виявлені надлишки листового металу, який зберігався в цеху по виготовленню гріфера. Зазначив, що зазначені надлишки утворились в час, коли начальником цеху була інша особа, окрім того, видатковий матеріал не відображується у відомостях матеріальних цінностей, а облік приходу та расходу листового металу здійснює матеріально відповідальна особа - комірник, з яким укладено договір про матеріальну відповідальність. Просив визнати незаконним та скасувати наказ № 108 від 15.07.2016 року про звільнення, поновити його на роботі з 16.07.2016 року, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16 липня 2016 року по день постановлення рішення. Позивач в судове засідання нез»явився, надав суду заяву слухати справу за його відсутністю, за участю його представника. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх у повному обсязі, пояснив суду, що [PERSON] з 2006 року є членом первинної профспілкової організації ТОВ «СРЗ», а з червня 2016 року членом її виборного органу. Відповідач звертався до первинної профспілкової організації з поданням про надання згоди на звільнення позивача за п. 2 ст. 41 КЗпП України, однак отримав вмотивовану відмову. А до вищого органу профспілки на час звільнення відповідач не звернувся, хоча знав про те що [PERSON] є членом виборного органу первинної профспілкової організації. Та, всупереч вищезазначеним обставинам, відповідачем були порушені права позивача та винесено наказ № 108 від 15.07.2016 року про звільнення [PERSON] Представник відповідача позов не визнала в повному обсязі, вказувала на те, що [PERSON] був звільнений відповідно до закону, та не погодилася зі статусом [PERSON], як члена виборного органу первинної профспілкової організації. Вважає, що [PERSON] . був обраний на цю посаду з порушенням призначення члена профспілкового комітету на профспілкових зборах (конференції), а фактично був обраний на засіданні профкому, який не мав належних повноважень з цього питання. На теперішній час в Приморському районному суді м. Маріуполя знаходиться цивільна справа, про визнання незаконними дій та недійсним рішення у вигляді протоколу про обрання членом профспілкового комітету [PERSON] . Просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Представники третьої особи у судовому засіданні не заперечували проти задоволення позову. Вважають дії відповідача по звільненню [PERSON] неправомірними, які порушують права позивача, та порушують закони України та Конституцію. Також пояснили, що [PERSON] був обраний членом профспілкового комітету відповідно до п. 5.4 Типового положення про первинні профспілкові організації, ніяких порушень з боку профспілкової організації під час вибору [PERSON] не було. Та належним чином повідомили керівництво ООО «СРЗ» про новий статус позивача. Але керівництво проігнорувало їх повідомлення, та звільнило позивача без звернення до вищестоящого виборного органу. Що стосується відмови у звільненні [PERSON] вони надали письмову вмотивовану відповідь, що в діях [PERSON] не вбачається і не доказана вина або недбалість. Суд, заслухавши пояснення представників сторін по справі, представників третьої особи перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. З копії трудової книжки, відкритої на ім'я позивача 31.01.1975 року, останній був прийнятий на підприємство відповідача 14.03.2006 року на підставі наказу № 50 від 10.03.2006 року майстром судноремонтної ділянки. Декілька разів мав переведення, а саме з 19.01.2007 року був переведений начальником машинобудівельного виробництва.01.02.2016 року переведений начальником грейферної ділянки Департаменту машинобудування. 21 червня 2016 року в.о. генерального директора ТОВ «СРЗ» звернувся до первинної профспілкової організації ТОВ «СРЗ» з поданням про надання попередньої згоди на звільнення [PERSON] з посади начальника машинобудівельного виробництва ТОВ «СРЗ» на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України. Підставою звільнення став акт службового розслідування від 14.06.2016 року, згідно з яким у період виконання обов'язків начальника машинобудівельного виробництва [PERSON] не було повідомлено про наявність залишків листового металу, в тому числі дефіцитної сталі. (а.с.11-21) Відповідно до протоколу № 61 від 30.06.2016 року засідання профспілкового комітету ООО «СРЗ» [PERSON] обрали членом профспілкового комітету заводу. З виписки з протоколу засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації ТОВ «СРЗ» № 62 від 04.07.2016 року, останній відмовив в наданні згоди на звільнення члена профспілкового комітету [PERSON] на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України та було винесено письмову вмотивовану відмову. (а.с.23-28) Згідно запису у трудовій книжки з 01.07.2016 року [PERSON] звільнений у зв'язку з втратою довір'я з боку власника п.2 ст.41 КЗпПУ на підставі наказу № 108 від 15.07.2016 року. (а.с. 9-10) Відповідно до Наказу про звільнення № 108 від 15.07.2016 року [PERSON] начальника участка грейферної ділянки Департаменту машинобудування було звільнено з займаної посади з 15.07.2016 року. В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] згідно табелів робочого часу знаходився у відпусці до 14.07.2016 року, та вийшов на роботу тільки 15.07.2016 року, це не оспорювалось сторонами по справі і було підтверджено документами наданими представником відповідача. Тому суд вважає датою звільнення [PERSON] відповідно до наказу 15.07.2016 року. Стосовно внесення змін до трудової книжки з боку позивача позовних вимог не було. Суд розглядає цивільну справу в рамках заявлених позовних вимог. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Безпосереднім обслуговуванням грошових і товарних цінностей є їх прийняття, збереження, транспортування, розподіл тощо. Тобто, коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові, товарні або культурні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт. Коло цих осіб може бути розширене за рахунок основного кола матеріально відповідальних осіб, тобто осіб, з якими відповідно до законодавства можуть бути укладені договори про повну матеріальну відповідальність. Крім того, для розірвання трудового договору за п.2 ст. 41 КЗпП України потрібна наявність таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір'я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. Як роз'яснено в абзаці другому пункту 28 постанові Пленуму Верхового Суду України №9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з подальшими змінами та доповненнями) звільнення з підстав втрати довір'я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом тощо) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за п. 2 ч.1 ст. 41 КЗпП України, питання, чи відноситься позивач до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суду в кожному конкретному випадку необхідно з'ясувати: чи становить виконання операцій, що пов'язані з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов'язків позивача; чи має виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей. В силу ч.ч. 1, 2 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Частиною 7 ст. 43 КЗпП України встановлено, що рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Аналогічні приписи містяться у ст. 39 Закону України від 15 вересня 1999 року № 1045-ХIV «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 15 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених ст.ст. 43 і 43-1 КЗпП. Звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві і членом якої є працівник. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі. З виписки з протоколу № 62 засідання профспілкового комітету ТОВ «СРЗ» вбачається, що профспілковий комітет не дав згоди на звільнення [PERSON] Своє рішення обґрунтував тим, що діяльність [PERSON] на займаній посаді не пов'язана з обслуговуванням грошових та товарних цінностей, а тому не підпадає під перелік осіб, до яких може бути застосований п. 2 ст. 41 КЗпП України. Також зазначили, що [PERSON] займає посаду начальника грейферної ділянки, а роботодавець просить надати згоду про звільнення його з посади начальника машинобудівельного виробництва. Окрім того, актом службового розслідування не надано доказів вини саме [PERSON] в наявності залишків металу. В поясненнях до відмови в наданні згоди на звільнення [PERSON] від 17.08.2016 року № 85 профспілкова організація ТОВ «СРЗ» також зазначила про відсутність посадової інструкції та договору про матеріальну відповідальність між [PERSON] та підприємством. Суд зазначає, що наведені підстави звільнення позивача за п.2 ст.41 КЗпП України є неналежними, оскільки у контексті наданих роз»ясень діяння працівника, які потягли втрату до нього довіри мають бути винними - у формі умислу або необережності, натомість належних доказів наявності вини позивача у вказаних відповідачем діяннях до матеріалів справи не долучено, а таким чином суд доходить висновку про відсутність будь-яких належних підстав для звільнення позивача з підстав п.2 ст.41 КЗпП України, а тому вказаний наказ та відповідно звільнення позивача з наведених підстав слід визнати незаконним. Також встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, що на момент звільнення [PERSON] був членом комітету профспілкової організації ООО «СРЗ» і про це було повідомлено керівництво ООО "СРЗ" випискою із протоколу № 62 від 04.07.2016 року . Частиною 1 ст.43 КЗпП України визначено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пп.1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) 2-5,7 ст.40 і п.п. 2 і 3 ст.41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Відповідно до частини другої ст..43 вищезазначеного Кодексу, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, зобов»язаний розглянути обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу (роботодавця) про розірвання трудового договору з працівником у п»ятнадцятиденний строк з моменту його надходження. Про прийняте рішення виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий комітет) повідомляє роботодавця у письмовій формі. Рішення профспілкового комітету про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору з працівником повинно бути обґрунтованим. Роботодавець має право розірвати трудовий договір з працівником не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації. Однак, ст..252 КЗпП України встановлені додаткові, крім передбачених ст.. 43 цього Кодексу, гарантії при звільненні з ініціативи роботодавця для працівників підприємств, установ, організацій, обраних до профспілкових органів. Згідно ч. 3 ст. 252 КЗпП України, ст. 41 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок). При цьому, для отримання згоди на звільнення від вищого виборного органу профспілки (райкому/обкому), роботодавець має надати останньому обгрунтоване подання разом з копією відповідного рішення виборного органу первинної профспілкової організації з цього питання. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, крім випадків, передбачених статтями 43, 43-1 КЗпП України, допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, що є дотриманням гарантій, передбачених статтею 252 КЗпП України та статтею 41 "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності". Вказана правова позиція, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, зазначена у постановах Верховного Суду України від 06 лютого 2011 року у справі № 6-79цс11 та від 21 березня 2012 року у справі № 6-4цс12. Аналогічно, із дотриманням всіх строків роботодавець зобов'язаний отримати згоду на звільнення працівника - члена профкому у вищестоящого органу профспілки. Вищестоящим виборним органом цієї професійної спілки є Профспілка робітників морського транспорту України. Як встановлено в судовому засіданні , та не оспорюється сторонами по справі керівництво ООО «СРЗ» після отримання відмови про надання згоди на звільнення [PERSON] первинною профспілковою організацією на час звільнення позивача (15.07.2016 року) не зверталося до Вищестоящего виборного органу, а саме Профспілки робітників морського транспорту України. Вказані обставини свідчать, що роботодавцем не дотримано передбачений ч.3 ст.252 КЗпП України та ст.41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" порядок звільнення [PERSON] в частині гарантій, що надаються працівникам, які входять до складу виборних колегіальних органів профспілкових організацій і не звільненим від основної роботи. За таких обставин доводи позивача про незаконне звільнення є обґрунтованими та доведеними. Отже, звільнення [PERSON] проведено з порушенням вимог законодавства про працю, тому його слід поновити на посаді начальника грейферної ділянки Департаменту машинобудування Товариства з обмеженою відповідальністю «СРЗ». Згідно до ст. 235 КЗпП України позивачу має бути виплачений середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, тобто за період з моменту звільнення до дня постановлення рішення. При розрахунку цього заробітку враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до абзаців 1 і 3 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Протягом останніх 2 календарних місяців, які передували звільненню позивача з роботи його заробіток склав 5927,88 +6178,5 = 12106,38 Середньомісячний заробіток за два місяці становить 12106,38: 2=6053,19 гривні, середньоденний заробіток становить 295 гривень 27 коп. Вимушений прогул позивача тривав 77 робочих днів, тому його середній заробіток за цей період становить 22715 гривні. Рішення суду в частині поновлення [PERSON] на роботі та присудження йому заробітної плати за один місяць 6490 гривень слід допустити до негайного виконання. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в сумі 551, 2 грн. в дохід держави.

Outcome: approved