Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

в жовтні 2019 року [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "І.В. Трейд", в якому просила визнати недійсним з моменту укладення договір № 71 про компенсацію витрат на утримання будинку і прибудинкової території та наданих комунальних послуг від 31.10.2016 року, укладений між сторонами. Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 27.05.2015 року між [PERSON] та ТОВ "І.В. Трейд" було укладено Договір купівлі-продажу майнових прав № 37, відповідно до умов п. 5.4.4 якого позивач зобов`язався протягом 30 робочих днів після отримання від позивача повідомлення про введення в експлуатацію об`єкту капітального будівництва укласти з експлуатуючою організацією договір на утримання та обслуговування об`єкту нерухомості. На виконання даного пункту Договору купівлі-продажу 31.10.2016 року між ТОВ "І.В. Трейд" в особі в.о. Генерального директора [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір № 71 про компенсацію витрат на утримання будинку і прибудинкової території та наданих комунальних послуг, згідно з п. 1.1 якого споживач є власником або на іншій правовій підставі володіє та користується квартирою, у зв`язку з чим зобов`язується пропорційно площі квартири компенсувати загальні витрати забудовника на утримання будинку та прибудинкової території і відповідно до показників приладів обліку компенсувати витрати забудовника на водопостачання, теплопостачання та постачання електроенергії в квартиру споживача по тарифам, за якими ці послуги отримує забудовник. При цьому, виходячи з положень Договору, позивач вважала, що укладає Договір на компенсацію витрат відповідача саме як виконавця житлово-комунальних послуг. Разом з тим, позивач вказує, що при укладенні оспорюваного договору ним була допущена помилка щодо природи правочину та прав і обов`язків сторін саме в момент його укладення, виходячи з наступних обставин в їх сукупності: - позивач вважала, що укладає договір саме з експлуатуючою організацією на утримання та обслуговування об`єкту нерухомості, оскільки це було передбачено п. 5.4.4 Договору купівлі-продажу майнових прав № 37 від 27.05.2015 року; - відповідач, складаючи текст договору для підписання, визначав позивача як споживача житло-комунальних послуг, а себе - як надавача послуг з утримання будинку і прибудинкової території та комунальних послуг; - відповідальність сторін встановлена згідно із законодавством у сфері житлово-комунальних послуг; - постановою Київського апеляційного суду від 26.09.2019 року у справі №760/21767/18 встановлено, що відповідач під час судового розгляду справи підтвердив, що він не є ані виконавцем, ані надавачем житлово-комунальних послуг. За вказаних обставин, а також посилаючись на положення ст. 229 ЦК України, позивач просив позов задовольнити. Ухвалою від 04.11.2019 року відкрито провадження у справі за даним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. 23.01.2020 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому він, посилаючись на безпідставність та необгрунтованість позовних вимог, просив у задоволенні позову відмовити. При цьому, зазначав, що при укладенні договору компенсації товариство не визначало себе виконавцем послуг, а в предметі договору чітко прописано, що забудовник отримує послуги від інших постачальників, а позивач, у свою чергу, зобов`язується компенсувати вартість цих послуг до моменту передачі будинку на баланс створеного співвласниками будинку ОСББ або на баланс управителю багатоквартирного будинку, визначеного співвласниками будинку відповідно до вимог Закону України "Про особливості співвласниками будинку відповідно до вимог Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку". 04.02.2020 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив. 12.02.2020 року до суду надійшли заперечення відповідача на відповідь позивача на відзив. Ухвалою від 13.02.2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з викладених в позові підстав. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на безпідставність та необгрунтованість позовних вимог. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Так, перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 27.05.2015 року між [PERSON] та ТОВ "І.В. Трейд" було укладено Договір купівлі-продажу майнових прав № 37, відповідно до умов п. 5.4.4 якого позивач зобов`язався протягом 30 робочих днів після отримання від позивача повідомлення про введення в експлуатацію об`єкту капітального будівництва укласти з експлуатуючою організацією договір на утримання та обслуговування об`єкту нерухомості (т.1 а.с.15-21). Також, 31.10.2016 року між ТОВ "І.В. Трейд" в особі в.о. Генерального директора [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір № 71 про компенсацію витрат на утримання будинку і прибудинкової території та наданих комунальних послуг, згідно з п. 1.1 якого споживач є власником або на іншій правовій підставі володіє та користується квартирою, у зв`язку з чим зобов`язується пропорційно площі квартири компенсувати загальні витрати забудовника на утримання будинку та прибудинкової території і відповідно до показників приладів обліку компенсувати витрати забудовника на водопостачання, теплопостачання та постачання електроенергії в квартиру споживача по тарифам, за якими ці послуги отримує забудовник (т.1 а.с.24-30). Разом з тим, звертаючись до суду з цим позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилалась на те, що при укладенні оспорюваного договору від 31.10.2016 року нею була допущена помилка щодо природи правочину та прав і обов`язків сторін саме в момент його укладення, виходячи з наступних обставин в їх сукупності: - позивач вважала, що укладає договір саме з експлуатуючою організацією на утримання та обслуговування об`єкту нерухомості, оскільки це було передбачено п. 5.4.4 Договору купівлі-продажу майнових прав № 37 від 27.05.2015 року; відповідач, складаючи текст договору для підписання, визначав позивача як споживача житло-комунальних послуг, а себе - як надавача послуг з утримання будинку і прибудинкової території та комунальних послуг; відповідальність сторін встановлена згідно із законодавством у сфері житлово-комунальних послуг; постановою Київського апеляційного суду від 26.09.2019 року у справі №760/21767/18 встановлено, що відповідач під час судового розгляду справи підтвердив, що він не є ані виконавцем, ані надавачем житлово-комунальних послуг. Так, відповідно до ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення. такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Тобто, аналіз ст. 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. При цьому, під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу). Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 759/17065/14-ц. Разом з тим, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 ЦК України вважаються правильно застосованими. Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду від 01.08.2018 року у справі № 445/1011/17. У свою чергу, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у ст.ст. 76, 77 ЦПК України. Однак, позивач, пред`явивши позов про визнання недійсним договору з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України, не надала належних і допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Разом з тим, позивачка, пред`явивши позов про визнання недійсним договору з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України, та виклавши при цьому обставини і посилання на наведені правові норми, не надала належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність умислу в діях відповідача щодо введення позивачки в оману щодо істотних обставин, що мали значення для укладення договору. Натомість, досліджуючи оспорюваний договір, судом встановлено, що при його підписанні позивачка підтвердила дійсність намірів при його укладенні, своє розуміння значення і умов цього правочину та його правові наслідки, а також те, що вказаний правочин не носить характеру фіктивного та удаваного і не є правочином зловмисним. Таким чином, враховуючи ту обставину, що позивачкою не доведено наявності умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, а також самого факту обману, суд приходить до висновку про відсутність підстав визнавати договір позики недійсним відповідно до ст. 230 ЦК України. Водночас, аналізуючи оспорюваний договір, обсяг та зміст прав і обов`язків сторін, які передбачені зазначеним договором, вбачається, що при підписанні договору позивач погодився з умовами цього договору, вчинив дії, пов`язані з виконанням зобов`язань по договору, крім того, сторони, підписуючи договір, підтвердили, що цей договір складений при повному розумінні сторонами його умов та термінології українською мовою у двох ідентичних примірниках, які мають однакову юридичну силу, - по одному для кожної із сторін. Так, зокрема, жоден з пунктів договору не містить положень про те, що ТОВ "І.В. Трейд" є виконавцем послуг та самостійно їх виробляє і надає споживачу. В додатку №1 до Договору про компенсацію витрат на утримання будинку і прибудинкової території та наданих комунальних послуг від 31.10.2016 наведений перелік витрат на утримання будинку і прибудинкової території та наданих комунальних послуг і згідно п.1.3. цей перелік є примірним. Натомість, у п. 1.1 Договору сторони зазначили, що споживач зобов`язується пропорційно площі квартири компенсувати загальні витрати забудовника на утримання будинку та прибудинкової території і відповідно показників приладів обліку компенсувати витрати забудовника на водопостачання, теплопостачання та постачання електроенергії в квартиру споживача по тарифам, за якими ці послуги отримує забудовник. Згідно з п. 1.4 Договору компенсація споживачем витрат забудовника здійснюється з моменту підписання даного договору та до моменту передачі будинку на баланс створеного співвласниками будинку Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку або на баланс управителю багатоквартирного будинку, визначеного співвласниками будинку відповідно до вимог Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку". У відповідності до п. 2.1 Договору розмір щомісячної компенсації за надані послуги встановлюється пропорційно площі квартири відносно загальної площі будинку, а за спожиту гарячу та холодну воду, каналізацію, теплопостачання відповідно до показників приладів обліку за тарифами, встановленими для забудовника. Також, як передбачено п. 3.2.1 Договору споживач зобов`язаний компенсувати витрати забудовника за отримані послуг, приймати участь у загальних для всього будинку та прибудинкової території витратах, пов`язаних з його експлуатацією та обслуговуванням, пропорційно загальній площі квартири. Тобто, зі змісту самого договору вбачається, що відповідач не називає себе виробником чи надавачем послуг, а називає себе забудовником, який несе фактичні витрати на утримання будинку до моменту передачі до ОСББ. Крім того, в усіх рахунках, які були виставлені відповідачем позивачу, чітко вказано за що виставляється такий рахунок, а саме: за "відшкодування витрат". Крім того, в силу вимог ст.82 ЦПК України, доказуванню не підлягає встановлена постановою Київського апеляційного суду в справі №760/21761/18 та обставина, що правовідносини сторін виникли з укладеного 31 жовтня 2016 року між сторонами Договору №71 про компенсацію витрат, отже не регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та вимог з підстав надання житлово-комунальних послуг позивачем не заявлено (т.1 а.с.53). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилалась позивач як на підставу для визнання договору недійсним, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги у вказаній частині задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed