Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Виноградівського районного суду Закарпатської області із позовною заявою до відповідача [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні позивача приватний нотаріус Виноградівського районного нотаріального округу [PERSON], про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 10 березня 2018 року помер батько позивача [PERSON], останнє місце проживання якого було: с. Фанчиково, вул. Головна (бувша Леніна), 61. За життя батько позивача залишила заповіт посвідчений секретарем виконкому Фанчиківської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області 13 травня 2008 року за реєстровим номером 235 (копія додається), згідно якого все належне йому майно, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він матиме за законом право, заповів у власність дочці позивачу по справі [PERSON] Позивач вказує, що після смерті батька вона прийняла спадщину, оскільки з моменту народження і по даний час проживає в спадковому будинку, а також у визначений законом строк одноосібно подала письмову заяву до приватного нотаріуса Виноградівського нотаріального округу про прийняття спадщини за заповітом. В усній формі приватним нотаріусом було надано роз'яснення-відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на будинок в с. Фанчиково, вул. Головна, 61 Виноградівського району, у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Відповідачем по справі є дружина спадкодавця та рідна мати позивача [PERSON], яка до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не зверталася, спадщину не прийняла. Інших спадкоємці немає. У звязку з цим позивач змушена звернутися до суду із позовом про визнання за нею права власності на спадковий будинок в порядку спадкування за заповітом. Позивач [PERSON] в підготовче судове засідання не зявилася, однак подала до суду письмову заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи у її відсутність. Відповідач [PERSON] будучи повідомленою про день, час та місце проведення підготовчого судового засідання належним чином, в підготовче судове засідання не зявилася, однак подала через канцелярію суду письмову заяву, згідно якої вимоги позивача визнає, проти задоволення таких не заперечує та просить суд розглянути справу у її відсутність. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні позивача приватний нотаріус Виноградівського районного нотаріального округу [PERSON] будучи повідомленою про день, час та місце проведення підготовчого судового засідання належним чином, в підготовче судове засідання також не зявилася, подала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутність. Відповідно до ч. 3\~ст. 200 ЦПК України\~за результатами підготовчого судового провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідачем позов визнано повністю, що не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому в порядку ст.206 ЦПК України визнання нею позову прийнято судом. Обстеживши матеріали справи та клопотання сторін, визнаючи в порядку ст.223 ЦПК України необовязковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін та визнання позову відповідачем, суд вважає за можливе у підготовчому судовому засіданні ухвалити рішення про задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що 10 березня 2018 року помер батько позивача [PERSON], останнє місце проживання якого було: с. Фанчиково, вул. Головна (бувша Леніна), 61. Після смерті батька позивача відкрилася спадщина на житловий будинок, розташований в с. Фанчиково, вул. Головна (бувша Леніна), 61, Виноградівського району, на який не виготовлено правовстановлюючі документи на імя спадкодавця. Заповітом, посвідченим секретарем виконкому Фанчиківської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області 13 травня 2008 року за реєстровим номером 235 , все належне йому майно, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він матиме за законом право, заповів у власність своїй дочці, позивачу по справі [PERSON] ( дівоче прізвище [PERSON]) М.Ю. Заповіт заповідачем не змінений і не скасований, що стверджується відміткою на тексті заповіту від 08.05.2018 року. Таким чином позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом. Крім позивача, спадкоємцем за законом є дружина спадкодавця та рідна мати позивача [PERSON], яка до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не зверталася, спадщину не прийняла та не заперечує проти визнання права власності на спадкове майно за позивачем, що ствержується письмовою заявою відповідача від 27.08.2018 року. Згідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Суд констатує, що позивач після смерті батька спадщину прийняла так як на протязі встановлено законом шестимісячного строку подала до приватного нотаріуса Виноградівського районного нотаріального округу [PERSON] заяву про прийняття спадщини, а також прийняла спадщину і на підставі ч.3 ст.1268 ЦК України, так як з народження, в тому числі й на час відкриття спадщини, проживала зі спадкодавцем в спадковому житловому будинку, що стверджується відміткою в паспорті позивача від 06.09.1995 року. В п.3.1 Узагальнення проведеного ВССУ від 16.05.2013 року відмічено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3\~що у випадках відсутності правовстановлюючих документів та відсутності реєстрації обєкта нерухомості за спадкодавцем (на імя спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно. Отже, застосуванню підлягає\~ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути предявлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до\~ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати Свідоцтво про право на спадщину. Статтею 1297 зазначеного Кодексу\~встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Верховний Суд України в п. 23\~Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 розяснив, що Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. Після звернення до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини в усній формі приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу було надано роз'яснення-відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадковий будинок у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів. Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Крім того, відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність Свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за\~заповітом\~і\~за законом\~можуть бути\~фізичні особи, які є живими на час\~відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1\~ст. 1223 ЦК України\~право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У відповідності до ч. 1\~ст. 1233 ЦК України\~заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, що його пережив та батьки. Відповідно до ст.10-13 глави ІІІ Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31. 01.1966 року, затвердженої заступником міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, погодженої заступником голови Верховного суду Української РСР 15.01.1966 року (втратила чинність 19.01.1996 року), при відсутності правовстановлюючих документів право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради та висновком інвентар бюро. Відповідно до довідки КП «Виноградівське РБТІ» від 10.07.2018 року №548 та технічного паспорту від 23.05.2018 року, житловий будинок з надвірними спорудами в с.Фанчиково, вул. Головна, 61, Виноградівського району будівництвом завершений. Будинок побудований в 1969 році. Загальна корисна площа житлового будинку становить 119,3 кв.м., в тому числі житлова площа - 45,3 кв.м. За даними запису в погосподарській книзі, домогосподарство в селі Фанчиково по вул. Головна, №61 (особовий рахунок господарства №01-0054-1) Виноградівського району Закарпатської області, рахується за померлим [PERSON], який помер 10.03.2018 року (запис акта про смерть №13 від 12.03.2018 по виконкому Фанчиківської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області, про що свідчить довідка, видана виконавчим комітетом Фанчиківської сільської ради за №313 від 08.05.2018 р. Відповідно до ч. 3.\~ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього\~Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4\~ст. 3 зазначеного Закону\~права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене\~наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5\~і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності\~ЦК\~та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Відповідно до частини першої\~статті 58 Конституції України\~закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою\~статті 5 Цивільного кодексу України\~акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Так, 5 серпня 1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва\~постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року N 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення"\~(втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень\~Конституції України\~та\~Цивільного кодексу України\~вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, від 01.09.2011, № 40-12-2409 "Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року"). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекція України, від 30.07.2012, № 40-19-5376 "Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів"). Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703\~(в редакції від 01.01.2013 року), рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно. Згідно\~ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Виходячи з вимог\~ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1\~ст. 1268 ЦК України\~спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою (ст.382\~ч.2, ст.392 ЦК України). Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703\~(в редакції від 01.01.2013 року), рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно. Таким чином, враховуючи встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, а також оцінюючи надані докази, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю. На підставі наведеного,

Outcome: approved