Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеною позовною заявою, в обґрунтування якої посилається на те, що він свою трудову діяльність розпочав членом колгоспу "Побєда" в 1987 році, а потім продовжував працювати після реорганізації колгоспу в КСП "Перемога" Софіївського району Дніпропетровської області, що підтверджується трудовою книжкою колгоспника на його ім`я, виданою 10 квітня 1998 році КСП «Перемога» Софіївського району, архівною довідкою архівного відділу Софіївської районної державної адміністрації № 177/К від 19 липня 2019 року; архівними довідками КЗ Софіївський районний трудовий архів» № К-487-487; № 488-488; № 485- 489 та № 486-490 від 16 липня 2019 року, відомості про його вступ в члени колгоспу за період 1987- 1988 роки в документах архівного фонду Софіївської районної державної адміністрації відсутні. Відсутні також відомості в документах архівного фонду Софіївської районної державної адміністрації про його виведення із членів колгоспу «Побєда» та КСП «Перемога» за період 1987- 1988 роки та 2000 рік. Реорганізація колгоспу «Побєда» в КСП "Перемога " відбулась у лютому 1994 року (протокол №1 загальних зборів уповноважених членів колгоспу "Побєда" від 08.02.1994р.) Правонаступник КСП "Перемога" є ТОВ «Побєда» (протокол № 4 загальних зборів уповноважених членів КСП "Перемога" від 30.05.2000 p.). Зазначає, що 10 серпня 1994 року КСП "Перемога" Софіївського району Дніпропетровської області одержало Державний акт серії ДПСФ № 0003, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 3, з отриманням якого у нього як члена КСП «Перемога» у відповідності із ст. 10 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» виникло право власності на землю, як члена КСП і як співвласника землі в обсязі земельної частки (паю). Стверджує, що під час паювання земель, переданих у колективну власність КСП "Перемога" він був включений в список до Державного акту на право колективної власності на землю КСП "Перемога " під № 336. Державний акт серії ДПСФ № 0003 від 10 серпня 1994 p.. Відповідно до п.2 Указу Президента України № 720/95 від 08.08.1995р."Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та реорганізаціям" позивач вважає, що набув право на земельну частку (пай) у розмірі 9.10 в умовних кадастрових гектарах, вартістю 288099,30 грн. з урахуванням індексації, однак сертифікат на право на земельну частку (пай) з не зрозумілих причин на його ім`я не виготовлявся та ним не отримувався. Зазначає, що під час паювання земель та видачі сертифікатів на право на земельну частку (пай) в 1997 році він звертався до керівництва КСП "Перемога" з питання отримання сертифікату на його ім`я тому, що йому про його право на отримання сертифікату на право на земельну частку (пай) не було відомо як і те чи внесений він був до списка до державного акту на право колективної власності на землю, тоді як інші члени КСП «Перемога» отримували сертифікати на право на земельну частку (пай). Керівництво КСП «Перемога» в той час йому повідомило, що у нього за час роботи в колгоспі «Побєда» та КСП «Перемога» по роках не достатня кількість відроблених людино-днів, в що він повірив бо на той час по господарству був встановлений щорічний мінімум трудоднів 280, а нього дійсно їх не вистачало. На початку 2019 року, за порадою адвоката з цього питання, він звернувся до відділу Держземагенства у Софіївському районі Дніпропетровської області, яке надало йому довідку за №9/146 від 17 травня 2019 року, відповідно якої він внесений до списку до Державного акту на право колективної власності на землю колишнього КСП «Перемога» під № 336 та ксерокопії Державного акту на право колективної власності на землю колишнього КСП «Перемога» та списка до Державного акту. За позовом власнику невитребуваної земельної частки (паю) або його спадкоємцю у разі пропуску строку для оформлення права власності на земельну ділянку з поважної причини суд може визначити додатковий строк, достатній для такого оформлення. У разі відсутності земель сільськогосподарських угідь колективної власності така земельна частка (пай) може бути виділена в натурі (на місцевості) за рахунок земель запасу комунальної власності відповідної територіальної громади (за наявності таких земель). Викладені обставини змушують позивача звернутись до суду за захистом свого порушеного права про визнання права на земельну частку (пай), тому [PERSON] просить поновити строк, встановлений для захисту порушеного права та визнати за ним, [PERSON] , [INFO] , право на земельну частку (пай), як члена КСП "Перемога" Софіївського району у розмірі 9.10 в умовних кадастрових гектарах, вартістю 288 099 гривень 30 копійок. 30 серпня 2019 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого він заперечує проти позову та просить відмовити в позовних вимогах повністю, обґрунтовуючи його тим, що особа може звернутися до суду лише протягом певного строку. Так відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Аналогічну норму містить і стаття 71 Цивільного кодексу 1963 року (має застосовуватися, якщо право на позов виникло до 2004 року). На підставі частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При цьому на думку відповідача необхідно враховувати правову позицію Верховного Суду України щодо моменту початку обчислення строків позовної давності. Так Верховний Суд України, у своїй постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс 14, зазначив, що для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Таких доказів позивач не надав, а причини, з яких він зазначає пропустив строк, не можна визнати поважними. Правова необізнаність позивача, або ті обставини, що позивач є особою матеріально не забезпеченою, не можна вважати поважними причинами, оскільки ці обставини суттєво йому не перешкоджали у доступі до суду, з огляду на те, що правова необізнаність суттєво не заважали йому вчасно, на протязі трьох років звернутися за захистом своїх прав до суду, що не вимагало тривалого часу чи значних судових витрат, пов`язаних з подачею позову. Крім того, позивачем зазначено, що з 1997 року йому було відомо, що розпочалося паювання земель, однак позивачем не надано доказів, які підтверджують факт звернення до керівництва КСП «Перемога» з питань отримання сертифікату на земельну частку (пай) та внесення його до списку до державного акту на право колективної власності на землю. Висновок щодо початку перебігу строку позовної давності виключно з моменту, коли суб`єкт дізнався про порушення свого права. Верховний Суд України назвав помилковим. Згідно із правовою позицією Верховного Суду України, закріпленою у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16, порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі він посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Крім того, відповідач в обгрунтування поданих заперечень посилається на ті обставини, що відомості про вступ [PERSON] в члени КСП за період 1987-1988 роки в документах відсутні та ним не надано належних та допустимих доказів його членства в КСП. При цьому відповідно до частини 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України доказування на припущеннях ґрунтуватися не може (а.с. 41-44). Ухвалою судді від 12 серпня 2019 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання (а.с. 35). Згідно ухвали суду від 21 листопада 2019 року підготовче провадження закрите та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 127). Представник позивача та позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просять задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Софіївської селищної ради Дніпропетровської області проти позовних вимог заперечує, зазначаючи, що позивач пропустив строк позовної давності та не доведено належними доказами членство позивача в КСП, а тому у задоволені позовних вимог просить відмовити. Представник третьої особи - Софіївської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за відсутності їхнього представника (а.с. 111). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що працював в КСП "Перемога" шофером разом з позивачем [PERSON] , який працював трактористом. Не пам`ятає, чи приймався [PERSON] на загальних зборах в члени КСП "Перемога". Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що працював в КСП "Перемога" трактористом. Там само працював і [PERSON] до розпаювання. Всі працівники були членами КСП, не були членами тільки сезонні працівники з Закарпаття, які перебували в трудових відносинах з колгоспом. Зазначив, що вся сім`я [PERSON] працювала в колгоспі. У клубі КСП "Перемога" проводились збори, повідомлялось, кого будуть включать в члени КСП, а кого ні. Не пам`ятає, чи приймався [PERSON] на загальних зборах в члени КСП "Перемога", але [PERSON] був присутній на зборах, знав про розподіл паїв, знав, що буде включений до списка до державного акту на право колективної власності на землю. Суд, вислухавши позивача, представників сторін, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] свою трудову діяльність розпочав в колгоспі "Побєда" в 1987 році, а потім продовжував працювати після реорганізації колгоспу в КСП "Перемога" Софіївського району Дніпропетровської області, що підтверджується трудовою книжкою колгоспника на його ім`я, виданою 10 квітня 1998 році КСП «Перемога» Софіївського району, архівною довідкою архівного відділу Софіївської районної державної адміністрації № 177/К від 19 липня 2019 року; архівними довідками КЗ Софіївський районний трудовий архів» № К-487-487; № 488-488; № 485- 489 та № 486-490 від 18 липня 2019 року (а.с. 6, 19-23). Реорганізація колгоспу «Побєда» в КСП "Перемога " відбулась у лютому 1994 року (протокол №1 загальних зборів уповноважених членів колгоспу "Побєда" від 08.02.1994р.) Правонаступник КСП "Перемога" є ТОВ «Побєда» (протокол № 4 загальних зборів уповноважених членів КСП "Перемога" від 30.05.2000 p.), що підтверджується архівною довідкою архівного відділу Софіївської районної державної адміністрації № 177/К від 19 липня 2019 року (а.с. 16). 10 серпня 1994 року КСП "Перемога" Софіївського району Дніпропетровської області одержало Державний акт серії ДП Сф № 0003, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 3, до якого додано список громадян - членів КСП «Перемоги» і позивач включений до нього під номером 336, що підтверджується копією Державного акта, довідкою відділу Держземагенства у Софіївському районі № 9/146-19 від 17 травня 2019 року та копією списка членів КСП «Перемога» до Державного акта (а.с.7, 9-10, 14). Відомості про вступ [PERSON] в члени колгоспу «Побєда» за період 1987-1988 роки в документах архівного фонду Софіївської районної державної адміністрації відсутні (а.с. 17). Згідно інформації наданої начальника архівного відділу Софіївської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 14.02.2020 року зазначено, що в архівних документах (протоколах правління та засідань загальних зборів) колгоспу «Побєда» та КСП «Перемога» за 1987-2000 роки відсутня будь-яка інформація про прийняття в члени колгоспу (КСП) та виведення з членів колгоспу (КСП) [PERSON] (а.с. 143). Частиною дев`ятою статті 5 Земельного Кодексу України в редакції 1992 року, що діяв на момент спірних правовідносин, передбачено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 22 Земельного Кодексу України в редакції 1992 року право власності на землю або право користування даною земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право. Згідно з вимогами статей 22, 23 Земельного Кодексу України в редакції 1992 року та зазначеного указу особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах КСП на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання КСП цього акта. Ст.ст. 1, 2, 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» передбачено, що право на земельну частку (пай) мають, зокрема, особи, які отримали сертифікат на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай). Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду. Підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації, прийняте за їх заявою про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснив, що судам потрібно мати на увазі, що згідно зі статтею 25 ЗК при приватизації земель державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ, організацій земельні ділянки передаються їх працівникам, а також пенсіонерам з числа працівників з визначенням кожному з них земельної частки (паю) за рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування і кожна з цих осіб має гарантоване право одержати безоплатно свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості). Зі змісту наведеного вбачається, що особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акту на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. Розглядаючи даний позов суд належним чином перевірив наявність підстав, передбачених Указом Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам, організаціям», відповідно до п. 2 якого право на земельну частку (пай) мають лише члени сільськогосподарського підприємства, у тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються його членами відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. Однак доказів на підтвердження того, що [PERSON] був членом КСП «Перемога», а не колгоспу «Побєда», суду не надано. Дані про те, що [PERSON] бажав бути членом КСП «Перемога» та писав відповідну заяву про вступ в члени КСП, чи приймалось рішення правління та загальних зборів про прийняття його до членів КСП , відсутні, що підтверджує архівна довідка на а.с.143. Державний акт на право колективної власності на землю виданий 10 серпня 1994 року , що підтверджується копією Державного акта серії ДП сф №0003 (а.с.9-10). [PERSON] включений до списку осіб, що додається до Державного акта, що підтверджується копією Держакту та довідкою, виданою відділом у Софіївському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області № 9/146-19 від 17 травня 2019 року (а.с.7). Таким чином, позивач права на земельну частку (пай) не набув, так як не був членом КСП на дату отримання Державного акта на право колективної власності на землю, оскільки включення його до списку, що додається до державного акту, у зв`язку із зазначеним, не є самостійною підставою для задоволення позовних вимог . Крім того, позивач зазначає, що під час паювання земель та видачі сертифікатів на право на земельну частку (пай) в 1997 році він звертався до керівництва КСП "Перемога" з питанням отримання сертифікату на його ім`я, керівництво КСП «Перемога» в той час йому повідомило, що у нього за час роботи в колгоспі «Побєда» та КСП «Перемога» по роках не достатня кількість відроблених людино-днів, однак позивач з 1997 ніяких заходів не вживав для того, щоб звернутись до суду. Відповідно до статті 71 ЦК Української РСР 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Представник відповідача у відзиві теж посилається на те, що має місце пропуск строку позовної давності. Однак оскільки судом встановлено, що що вимоги позивача є необґрунтованими, не підтвердженими поданими доказами, тому в їх задоволенні слід відмовити у зв`язку із необґрунтованістю, а не пропуском строку позовної давності. Верховний Суд України у п.11 постанови Пленуму від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що суд, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, зазначає у рішенні про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц щодо позовної давності висловила таку правову позицію. Встановивши, що позовну давність пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цієї підстави, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Якщо таке право чи інтерес не порушені суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. У даному випадку позивачем не доведено існування підстав для визнання за ним права на земельну ділянку (пай), оскільки його вимоги не ґрунтуються на нормах законодавства, що регулює питання паювання земель сільськогосподарських підприємств. Враховуючи викладене вище у задоволенні позову слід відмовити з підстави його необґрунтованості, оскільки позивач не набув право на земельну ділянку (пай) при паюванні земель КСП «Перемоги» без посилання на пропуск строку позовної давності. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в задоволені позовних вимог, судові витрати покладаються на позивача. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed