Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду 11.12.2015 року з вищезгаданим позовом, який уточнено 08.04.2016 року. Позивач просить встановити факт прийняття спадщини після смерті його батька [PERSON] та визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок з господарськими спорудами [ADDRESS] після смерті його батька [PERSON] В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що його батько [PERSON] помер [INFO] року, після його смерті він, позивач, фактично прийняв спадщину, яка складається з вищезазначеного житлового будинку, право власності на який зареєстровано на ім'я його баби - [PERSON], після смерті якої [INFO] року його батько фактично прийняв спадщину. Для оформлення свідоцтва про право на спадщину, він 02.10.2015 року звернувся до нотаріуса, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом йому було відмовлено, оскільки відсутній факт прийняття спадщини, тому він звернувся до суду з позовом. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав позов, обґрунтовуючи обставинами, викладеними в позовній заяві, просив позов задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. Представник відповідача - Територіальної громади в особі Криворізької міської ради в судовому засіданні присутнім не був, про час та місце розгляду справи повідомлений, що підтверджується розпискою уповноваженої особи відповідача, про причину неявки суд не повідомив, заяви про відкладення, розгляд справи за відсутності представника відповідача до суду не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений, і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" від 31.03.1995 року № 5, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих майнових прав громадянина; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Оскільки, встановлення факту пов'язане з наступним вирішенням питання про прийняття спадщини, суд розглядає справу в порядку позовного провадження. Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] [INFO] є сином [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 16.02.1984 року Дзержинським відділом загс м.Кривого Рогу, актовий запис №236 /а.с.8/. Батько позивача [PERSON] помер [INFO] року (а.с.7). На час смерті він був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] Житловий будинок з господарськими спорудами [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 01.04.1974 року, виданого відділом комунального господарства виконавчого комітету Дзержинської районної Ради депутатов трудящих м.Кривого Рогу та зареєстрований в Бюро технічної інвентаризації (а.с.10), належав [PERSON], яка померла [INFO] року (а.с.7). [PERSON] є бабою позивача, тобто матір'ю його батька [PERSON], що вбачається з Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження №00015861447 від 02.10.2015 року (а.с.9). За життя [PERSON] заповіт не складався, після її смерті спадкова справа не відкривалася, що підтверджується Інформаційними довідками зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) та (заповіти/ спадкові договори) №№43494948,43495269,43495057 від 05.04.2016 року (а.с.19-21). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку з господарськими спорудами [ADDRESS], яку фактично прийняв її син [PERSON], оскільки був зареєстрований та мешкав в зазначеному будинку , на час його смерті інших осіб зареєстровано не було, що підтверджується довідкою №283, виданою квартальним комітетом №18 від 30.09.2015 року (а.с.36). Відповідно до п.п 4,5 прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Правила статті 1277 Цивільного кодексу України про відумерле майно застосовуються також до спадщини, від дня відкриття якої до набрання чинності цим Кодексом спливло не менше одного року. Крім того, листом ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" роз'яснено, при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Отже, після смерті матері [PERSON] її син [PERSON] був зареєстрований та мешкав [ADDRESS] більше десяти років, тобто вступив в управління та володіння спадковим майном - фактично прийняв спадщину відповідно до положень ст.549 ЦК УССР (в редакції 1963 р.). За життя [PERSON] заповіт не складався, що вбачається з Інформаційних довідкок зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) та (заповіти/ спадкові договори) № №41686572,41686482 від 02.10.2015 року ( а.с. 42,43). Після смерті [PERSON] позивач звернувся 02.10.2015 року до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Нянчур С.М. від 02.10.2015 року у видачі свідоцтва про право на спадщину відмовлено, оскільки відсутній факт прийняття спадщини ( а.с.6). Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" від 31.03.1995 року № 5, заява про встановлення факту прийняття спадщини та місця її відкриття може бути розглянута судом у порядку окремого провадження, якщо орган, який вчиняє нотаріальні дії, не вправі видати заявникові свідоцтво про право на спадщину через відсутність або недостатність документів, що необхідні для підтвердження в нотаріальному порядку факту вступу в управління або володіння спадковим майном. У тому ж разі, коли всі необхідні документи були, але у видачі свідоцтва про право на спадщину відмовлено, заінтересована особа може звернутись до суду не з заявою про встановлення факту прийняття спадщини, а зі скаргою на відмову вчинити нотаріальну дію (ст.285 ЦПК ( 1502-06 )).При вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини і місця її відкриття суд має виходити з положень статей 526 і 549 ЦК, згідно з якими місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місце знаходження майна або його основної частини. Діями ж, що свідчать про прийняттяспадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подача ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття. Відповідно ст.526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу (ст.526 ЦК УРСР ). Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті (ст.527 ЦК УРСР ). Згідно ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном ; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Отже, спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], пояснив, що мешкає в будинку [ADDRESS] по-сусідству з позивачем з 1989 року , зазначив, що [PERSON] мешкає в будинку після смерті баби та батька, з якого часу - не пам'ятає. Свідок [PERSON], яка мешкає в будинку [ADDRESS] пояснила, що мешкає в будинку з 1987 року, [PERSON] мешкає в будинку з 2000 року після смерті батька, спочатку один, потім з дружиною та дітьми, робив поточний ремонт будинку. Пояснення свідків також підтверджуються довідкою від 30.09.2015 року, виданою квартальним комітетом №18, з якої вбачається, що позивач [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS] з 01.01.2000 року (а.с.14). Відповідно до вимог ст. 529 ЦК УРСР, якою встановлено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого, позивач є спадкоємцем першої черги за законом. Спадкоємцем першої черги за законом є також дочка померлого - [PERSON], яка до нотаріальної контори з заявою про видачі свідоцтва про право на спадщину не зверталася (а.с.35). Отже, в судовому засіданні встановлено що, [PERSON] протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини вчинив дії, які свідчать про фактичне прийняття спадщини, тому суд вважає вимогу про встановлення факту прийняття спадщини доведеною та такою, що підлягає задоволенню. З приводу вимоги позивача про визнання права власності в порядку спадкування за законом суд виходить з наступного. Приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Нянчур С.М. від 02.10.2015 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відсутній факт прийняття спадщини. Отже, інші підстави для відмови у прийнятті спадщини відсутні. Як роз'яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права власності судовому розгляду не підлягають. При цьому, лише у разі відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, позивач має право на звернення до суду з відповідним позовом про захист прав спадкоємця. Тобто, на момент звернення до суду із позовом про захист права власності, права позивача не були порушені, оскільки відмова нотаріуса обґрунтована лише відсутністю факту прийняття спадщини, який встановлено судом. Враховуючи викладене та

Outcome: partial