Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-11 00:00:00

Представник ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON]на його користь заборгованість за кредитним договором у сумі 11829,87 гривень та понесені судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог вказує, що відповідно до укладеного договору б/н від 25.04.2014 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 700 грвиень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування ним за ставкою 30,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява, Умови та правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи Банку складають договір між ним та банком, що підтверджується його підписом у заяві. Взяті на себе зобов'язання [PERSON] не виконує, внаслідок чого виникла заборгованість. Станом на 30.04.2017 року заборгованість перед банком складає 11829,87 гривень, з яких 669 гривень - заборгованість за кредитом; 7721,35 гривень - заборгованість по процентах за користування кредитом; 2400 гривень - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500 гривень - штраф (фіксована частина), 539,52 гривень - штраф (процентна складова). Відповідач [PERSON] 25 червня 2018 року звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору б/н від 25.04.2014 року, укладеного між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі його заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, недійсним. Мотивував тим, що договір з банком було укладено, коли йому було [INFO]. доказів щодо надання згоди батьків на укладення кредитного договору в ПАТ КБ "Приватбанк" відсутні. Ухвалою суду від 25 червня 2018 року зустрічний позов [PERSON] об'єднано в одне провадження з первісним позовом ПАТ КБ "Приватбанк". Відповідачем за зустрічним позовом надано суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якій представник АТ КБ "Приватбанк" вимоги за зустрічним позовом не визнає повністю та вважає, що зустрічний позов подано з пропуском строків позовної давності. Кредитний договір з [PERSON] укладено 25.04.2017 року, тому саме з цієї дати відповідачу було відомо про порушення його прав та з цього часу розпочався перебіг строку позовної давності. Із зустрічним позовом про визнання кредитного договору недійсним [PERSON] звернувся лише 25.06.2018 року. Просить суд відмовити у задоволенні зустрічної заяви. У судове засідання представник позивача не з'явився. Згідно поданої заяви, просив розгляд справи проводити за відсутності позивача. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] в судове засідання не з'явилися. Направили до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності. У задоволенні позову ПАТ КБ "Приватбанк" просили відмовити, зустрічний позов задовольнити. Дослідивши матеріали справи, докази по справі, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі і на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. За ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтями 1049, 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором. Згідно ч.1 ст. 546, ст. 549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою чи іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов'язання (п.3 ч.1 ст.611 ЦК). Як вбачається із матеріалів справи відповідно до укладеного договору №б/н від 25.04.2014 року [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 700 гривень на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання послуг, правилами користування платіжною карткою складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві (а.с.5-6). В зв'язку із неналежним виконанням відповідачем договірних зобов'язань утворилася заборгованість за кредитом в розмірі 11829,87 гривень, з яких 669 гривень - заборгованість за кредитом; 7721,35 гривень - заборгованість по процентах за користування кредитом; 2400 гривень - заборгованість за пенею та комісією; 500 гривень - штраф (фіксована частина), 539,52 гривень - штраф (процентна складова).(а.с.4). На момент укладення договору [PERSON], який народився [INFO], мав повних [INFO]. Відповідно до ч.2 ст.30 ЦК України обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.31 ЦК України часткову цивільну дієздатність має фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років. Вона має право зокрема самостійно вчиняти дрібні побутові правочини. Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість; За приписом ст.32 ЦК України неповну цивільну дієздатність мають фізичної особи у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Частиною 1 даної статті встановлено, що крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім'я (грошовими коштами на рахунку). Згідно ч.2 ст. 32 ЦК України неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Частиною 4 ст. 32 ЦК України визначено, що згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування (частина четверта статті 32 в редакції Закону № 3201-IV від 15.12.2005 - в редакції чинній на час виникнення правовідносин по кредитуванню) Суд дійшов висновку, що укладений неповнолітнім [PERSON] правочин за своєю природою не відноситься до дрібних побутових і не є договором банківського вкладу (рахунку), визначення якого дано в ч.1 ст. 1066 ЦК України, тому позичальник, уклавши кредитний договір самостійно, вийшов за межі своєї цивільної дієздатності. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, викладені в ст.203 ЦК України. Частиною 2 даної статті визначено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Встановивши, що позичальник [PERSON] уклав кредитний договір із ПАТ КБ "Приватбанк" у віці [INFO] без згоди батьків та органу опіки та піклування, маючи при цьому неповну цивільну дієздатність і не маючи права на укладення такого договору самостійно, суд дійшов висновку, що вказаний кредитний договір не відповідає вимогам ч.2 ст. 203 ЦК України, а тому має бути визнаний недійсним. Будь-яких доказів протилежного, заперечення на позов ПАТ КБ "Приватбанк" не надав. З огляду на викладене, зустрічний позов підлягає задоволенню, а у задоволенні первісного позову слід відмовити. За приписом частини першої ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отримані кошти в сумі 700 гривень відповідач банку сплатив, інших юридичних наслідків недійсний правочин не створив (сплату процентів, пені, штрафів і ін.). Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved