Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-12 00:00:00

У липні 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю без укладення шлюбу, визнання права спільної сумісної власності та поділ спільного майна, посилаючись на те, що з 1994 року по 2003 рік вона проживала однією сім'єю з відповідачем без реєстрації шлюбу. Вона та відповідач вели сумісне господарство, мали спільний бюджет. 26.11.2003 р. вона і відповідач зареєстрували шлюб. У 1999 році відповідачу для будівництва житлового будинку була надана земельна ділянка за адресою: [ADDRESS], та видано дозвіл на будівництво будинку. У 2000 році нею і [PERSON] розпочато будівництво житлового будинку. У 2002 році були зведені обидва поверхи будинку, застіклені вікна, проведені газ, вода, освітлення, опалення і вона з відповідачем вселились в будинок. Станом на цей час будівництво будинку не завершено, до експлуатації він не прийнятий і право власності на нього не зареєстроване. Посилаючись, що будинок побудований за рахунок її і відповідача спільних коштів та праці позивач з урахуванням уточнень позовних вимог просила суд: встановити факт її проживання з [PERSON] однією сім'єю з 08 червня 2000 року до 26 листопада 2003 року; визнати спільною сумісною власністю її та [PERSON] незакінчений будівництвом жилий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], побудований в період з 08.06.2000 р. до 26.11.2003 р., як спільне майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї; визнати незавершений будівництвом житловий будинок за адресою: [ADDRESS], спільною сумісною власністю подружжя; визнати за нею і [PERSON] право власності по ? частині за кожним на цей будинок, поділити жилий будинок та виділити їй у власність з цього будинку: з приміщення погреба коридор І, площею 2 м2; погреб ІІ, площею 8,7 м2; з 1-го поверху будинку: прихожу 1-1, площею 8,6 м2; кухню-столову 1-2, площею 19,8 м2; санвузол 1-3, площею 10,1 м2; вбудований шкаф 1-4, площею 0,3 м2; майстерню 1-7, площею 13 м2; коридор 1-8, площею 3,8 м2; приміщення парної 1-9, площею 3,7 м2; кімнату відпочинку 1-10, площею 10,9 м2; приміщення холлу 1-11, площею 30,7 м2; коридор 1-12 площею 3,4 м2; жилу кімнату 1-13, площею 21,7 м2; коридор 1-14, площею 5,9 м2; приміщення гостинної 1-15, площею 26 м2; припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,05 га по [ADDRESS] та визнати за нею право власності на 0,05 га цієї земельної ділянки. (том 1, а.с. 2-5, 172-176; том 2, а.с. 92-96, 159-164) В судовому засіданні позивач позов підтримала. Відповідач позов не визнав, посилаючись, що будинок був побудований за його особисті кошти у період з літа 1999 року до кінця 2002 року. Позивач своїми коштами та працею ніякої участі у будівництві будинку не приймала. Станом на цей час будівництво будинку не завершено, залишились оздоблювальні роботі. До експлуатації будинок не прийнятий і право власності на нього не зареєстроване. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України. Згідно чч. 1, 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. З вказаного вбачається, встановлення фактів проживання однією сім'єю у період до 1 січня 2004 року законодавством не передбачено. Відповідно до ч. 1, 2 та 3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (аналогічні положення містять пункти 1, 2 частини першої статті 57 СК України). Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України від 7 лютого 1991 року № 697-XII "Про власність" (далі - Закон України "Про власність"), відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР) та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Так, згідно зі статтею 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і частина перша статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо. Верховний Суд України 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13 висловив наступну правову позицію, яка відповідно до ст. 3607 ЦПК України є обов'язковою для врахування судами загальної юрисдикції: «Майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.» У справі №6-211цс14 від 11 березня 2015 року Верховний Суд України висловив правову позицію, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для врахування судами загальної юрисдикції, у якій зазначив наступне: «Згідно із частиною першою статті 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (аналогічні положення містять пункти 1, 2 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України). Суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю. Тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення частини першої статті 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України, частини першої статті 17 Закону України від 7 лютого 1991 року № 697-XII "Про власність" вважається правильно застосованим із дотриманням рекомендацій, які містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" та від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності".» Судом встановлено, що 09.07.1999 р. [PERSON] на підставі рішення Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району від 31.03.1999 р. №32, в порядку приватизації набув право власності на земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, розташовану за адресою: [ADDRESS], що підтверджено державним актом на право приватної власності на землю та рішенням сільської ради. (том 1, а.с. 44-45,55-58) 08.10.1999 р. розпорядженням Овідіопольської районної державної адміністрації [PERSON] надано дозвіл на будівництво жилого будинку за індівідуальним проектом на земельній ділянці по [ADDRESS]. (том 2, а.с. 31) У жовтні 1999 року [PERSON] відділом архітектури і будівництва Овідіопольської районної ради виданий будівельний паспорт на забудову земельної ділянки по [ADDRESS], погоджено проект забудови. (том 2, а.с. 29-30,35-38) Також у жовтні 1999 року інспекція державного архітектурно-будівельного контролю видала [PERSON] дозвіл на початок виконання будівельних робіт з будівництва жилого будинку по [ADDRESS]. (том 2, а.с. 41) 09.09.2002 р. відкрите акціонерно товариство «Одесагаз» видало [PERSON] технічні умови щодо підключення жилого будинку по [ADDRESS] до мережі газопостачання згідно розробленого проекту.( том 2, а.с. 43-49) 30.07.2003 р. за замовлення [PERSON] був розроблений проект водопостачання, начальником виробничого управління комунального господарства м. Іллічівська затверджені технічні умови і комунальне підприємство «Іллічівськводоканал» видало [PERSON] технічні умови на водопостачання жилого будинку по [ADDRESS]. У цей же день працівником Водозбуту Іллічвського виробничого управління комунального господарства був складений акт приймання водомірного вузла. (том 1, а.с. 42-43; том 2, а.с. 19-28) 29.03.2001 р. Іллічівський район електричних мереж ВАТ «Енергопостачальна компанія Одесаобленерго» надав [PERSON] дозвіл на підключення жилого будинку по [ADDRESS] до лінії електромережі. (том 1, а.с. 51) До 07.06.2000 р. позивачка перебувала у шлюбі з [PERSON] (а.с. 27 зв.) [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб 26.11.2003 р. (том 2, а.с. 83) Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 15.07.2013 р. шлюб між сторонами розірваний. (том 2, а.с. 85-86) Для визнання за [PERSON], яка проживала з [PERSON] без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному жилому будинку, набутого до 26.11.2013 р., тобто до реєстрації шлюбу з відповідачем, вона мала надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня її участі працею і коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна. Між тим, ніяких допустимих доказів того, що своїми коштами та працею до реєстрації шлюбу з відповідачем, тобто до 26.11.2013 р., вона приймала участь у будівництві спірного жилого будинку позивачка суду не надала і пояснила, що такі докази у неї відсутні. Свідок [PERSON], матір позивачки, показала, що позивачка та відповідач проживали однією сім'єю приблизно з 1995 року і на той час вони обоє ще перебували у різних шлюбах. Потім відповідач отримав земельну ділянку і почав на ній будівництво жилого будинку. Особисто відповідачу вона позичала гроші 2000 доларів США для придбання вікон для спірного будинку і в наступному ці кошти він їй повернув. У 2002 році сторони почали проживати у жилому будинку. Вона особисто ніякої участі у будівництві жилого будинку не приймала і на її думку спірний жилий будинок побудований за кошти позивачки та відповідача. Свідок [PERSON], син позивачки, показав, що сторони проживали однією сім'єю. Будівництво спірного жилого будинку почалось можливо у 1999 році. В наступному він з позивачкою та відповідачем вселились в цей будинок і на той час були побудовані стіни, крівля, оштукатурені стіни, але не були завершені оздоблювальні роботи і опалювалась лише одна кімната будинку. Свідок [PERSON] показав, що одночасно він на своїй, а відповідач на своїй земельних ділянках почали будівництво жилих будинків. На той час [PERSON] і [PERSON] проживали однією сім'єю. Усі будівельні роботи виконували найняті будівельники, а не особисто сторони. За чиї кошти був побудований жилий будинок йому не відомо. Свідок [PERSON] показав, що на замовлення [PERSON] привозив для будівництва спірного жилого будинку пісок і щебінь. Оплачував вартість та доставку цих матеріалів [PERSON] Свідок [PERSON] показав, що у 1999 року особисто на замовлення [PERSON] приймав участь у будівництві спірного жилого будинку як будівельник. У цьому році були побудовані стіни, фронтони та шиферна крівля будинку. [PERSON] він не бачив на будівництві. Свідок [PERSON], матір відповідача, показала, що [PERSON] і [PERSON] почали проживати однією сім'єю у 1996 році і прожили спільно 2 чи 3 роки, а потім припинили спільне проживання. У 1999 році відповідач почав будівництво жилого будинку та побудував обидва поверхи та шиферну крівлю. У 2000-2001 роках в будинку були встановлені вікна, двері, оштукатурені стіни, підключений до електричної мережі, обладнано газо- і водопостачання. Побудований жилий будинок за особисті коши відповідача. Свідок [PERSON] показала, що на час вселення сторін з сином позивачки у спірний жилий будинок будиництво його було в цілому завершено і сторони проживали разом. Свідок [PERSON] показав, що бачив з 2000 року як будувався спірний жилий будинок і сторони на цей час проживали разом. За чиї кошти велось будівництво йому не відомо. Свідок [PERSON] показала, що що під час будівництва сторони проживали однією сім'єю, але за чиї кошти будувався жилий будинок їй не відомо. Свідок [PERSON] показала, що на час будівництва спірного жилого будинку сторони проживали разом і разом приходили до неї в гості. Станом на 2001 рік були побудовані стіни спірного будинку та крівля. За чиї кошти здійснювалось будівництво спірного будинку, хто оплачував вартість будівельних матеріалів їй не відомо. Свідок [PERSON] показав, що з позивачкою знайомий, але спільно з нею однією сім'єю не проживав. Тобто наведені докази не підтверджують участь позивачки працею та грошовими коштами у набутті спірного жилого будинку. Не надала позивачка і суду письмової угоди між нею та відповідачем про створення спільної сумісної власності на жилий будинок, доказів фінансування вартості будівельних робіт та придбання будівельних матеріалів. З наданих відповідачем документів на придбання будівельних матеріалів слідує, що саме він у період з 1999 року до листопада 2003 року оплачував вартість будівельних матеріалів і обладнання. (том 2, а.с. 3-18) З доданих особисто позивачкою до позовної заяви фото та коментарів до цих фото слідує, що спірний жилий будинок в цілому був побудований станом на 2002 рік і свій день народження [INFO] позивачка святквала саме у цьому будинку. (том 1, а.с. 13-14,16) Оскільки спірний жилий будинок був побудований до листопада 2013 року, тобто до реєстрації шлюбу сторонами у справі, і позивачка не надала суду будь-яких допустимих доказів її участі грошовими коштами та працею у набутті цього майна, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги необгрунтовані і задоволенню не підлягають. Крім того, статтею 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ п. 15 постанови від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснив, що до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК). У зв'язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку. Станом на цей час спірний жилий будинок не прийнятий до експлуатації і право власності на нього в установленому законом порядку не зареєстроване. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України позивачці судом було роз'яснені наведені вище положення закону, але змінити позовні вимоги вона відмовилась.

Outcome: dismissed