Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-17 00:00:00

01 березня 2021 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про повернення безпідставно набутих коштів. Звертаючись із позовною заявою [PERSON] зазначив, що протягом часу з 2015 по 2020 рік на підставі усної домовленості щодо укладання в майбутньому договору позики, перераховував на картковий рахунок відповідача кошти. Оскільки договір позики так і не був укладений, просив повернути безпідставно отримані відповідачем кошти в загальній сумі 45055, 29 грн. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи № 753/4314/21 між суддями від 02 березня 2021 року головуючим суддею обрано Шаповалову К.В. Фактично справа була передана судді 04 березня 2021 року. Ухвалою суду від 11 березня 2021 р. відкрито провадження у справі та вирішено слухати справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін на 7 квітня 2021 року. Разом із позовною заявою було подано клопотання про витребування доказів, відповідно до якого представник позивача просить суд: - витребувати від Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" інформацію (виписки про зарахування коштів) по рахунку (рахункам) відкритому [PERSON] станом на 11.02.2015; 09.05.2016, 07.07.2016, 22.08.2016; 02.06.2017, 05.06.2017, 29.06.2017, 25.08.2017, 04.09.2017, 07.09.2017, 12.12.2017, 27.12.2017, 30.12.2017; 12.01.2018, 21.01.2018, 30.01.2018, 29.10.2018, 03.09.2019; 12.02.2020. В судовому засіданні 07 квітня 2021 року представник позивача клопотання підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити, вказав, що самостійно отримати дану інформацію він не в змозі, так як остання містить банківську таємницю. Ухвалою суду від 7 квітня 2021 року витребувано від Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" нформацію про те, чи надходили на рахунки, відкриті у банку [PERSON] від [PERSON] кошти: 11.02.2015; 09.05.2016, 07.07.2016, 22.08.2016; 02.06.2017, 05.06.2017, 29.06.2017, 25.08.2017, 04.09.2017, 07.09.2017, 12.12.2017, 27.12.2017, 30.12.2017; 12.01.2018, 21.01.2018, 30.01.2018, 29.10.2018, 03.09.2019; 12.02.2020, якщо так, то надати документи, що підтверджують вказані операції (виписки, довідки тощо). Розгляд справи було відкладено на 6 травня та на 30 червня 2021 року. 29 червня 2021 року до суду надійшла заява від представника позивача про розгляд справи у його відсутність. У судове засідання 30 червня 2021 року з`явився представник відповідача, ознайомилась із матеріалами справи та подала клопотання про відкладення розгояду справи для можливості подання відзиву. Розгляд справи було відкладено на 18 серпня 2021 року. 7 липня 2021 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому викладені заперечення щодо позовних вимог та прохання про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. 10 серпня 2021 року до суду надійшла заява від представника позивача [PERSON] , про припинення представництва. 13 серпня 2021 року до суду від нового представника позивача адвоката Чигринова А.В. надійшла заява про можливість розгляду справи у його відсутність. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. У судовому засіданні 18 серпня 2021 року представник відповідача підтримала двоовди, викладені у відзиві на позов, зазначила, що підстав для задоволення позовних вимог немає, оскільки відповідач у справі є братом дружини позивача, та кошти йому позивач перераховував як члену родини на різні потреби, няк подарунки на день народження та інші свята, навіть ще тоді, коли він не був чоловіком сестри відповідача, а відповідач на той час був неповнолітнім. Зауважила, що після погіршення відносин позивача з сестрою відповідача, [PERSON] подав не один аналогічний позов до різних членів сім`ї. У задоволенні позовних вимог просила відмовити повністю. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, суд дійшов до наступного висновку. Як вбачається із позовної заяви та долучених до неї копій платіжних доручень, у період з лютого 2015 року по лютий 2020 рік позивачем було перераховано на картковий рахунок відповідача грошові кошти на загальну суму 45055,29 грн. (а.с. 15-37). Відповідно до повідомлення АТ «КБ «Приватбанк», яке надійшло до суду на виконання вимог ухвали від 7 квітня 2021 року, на рахунок [PERSON] надходили кошти з рахунку [PERSON] за період з 11 лютого 2015 року по 3 вересня 2019 року в загальній сумі 39000 грн (а.с. 70). Оскільки, як зазначає позивач, вказані гроші були перераховані відповідачу в рахунок майбутнього договору позики, який так і не був укладений, вважає такі кошти безпідставно набутими відповідачем. Судом встановлено, що відповідач є рідним братом [PERSON] , яка є дружиною позивача - [PERSON] . Вказане підтверджується свідоцтвами про народження відповідача серії [NUMBER] , [PERSON] серії [NUMBER] , свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Як вбачається з платіжних доручень, долучених позивачем до позову, призначення платежі коштів, що перераховувались на рахунок відповідача зазначено як «перевод личных средств». Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 922/3412/17 зроблено такий висновок: "Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України". Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто, вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним. Тобто, у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України в Постанові від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13. Як на підставу заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач отримав кошти в сумі 45055,29 грн. без достатньої правової підстави у зв`язку з тим, що ці кошти він перерахував за умови укладання в майбутньому договору позики. Тобто, за твердженнями позивача, безпідставне набуття відповідачем грошових коштів було результатом саме його поведінки. Однак, таке обґрунтування позову викликає об`єктивні сумніви, оскільки належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження саме такої підстави для перерахування відповідачу коштів позивач не надав та жодних обставин, які б свідчили про можливість такої помилки, суд не встановив. При цьому як вбачається з платіжних доручень, кошти позивачем перераховувались відповідачу протягом 5 років і за вказаний час так договір позики не був укладений (зі слів позивача), в той же час позивач не надав суду пояснень та обґрунтування з чиєї саме вини так договір позики і не був укладений (якщо така домовленість між сторонами була), чи пропонував позивач відповідачу підписати відповідний договір, чим це підтверджується, чому відповідач відмовився укладати такий договір та чим це підтверджується. Як зазначав відповідач, частина коштів, вказаних у платіжних доручення, перераховувалась йому позивачем як подарунки на свята, день народження, а також для купівлі продуктів харчування, поповнення мобільного рахунку тощо, тобто на побутові потреби. Отже, очевидним є те, що перерахунок коштів позивачем здійснювався виключно в силу відносин, які склалися у нього з відповідачем і такі відносини передбачали необхідність перерахунку коштів. Іншої причини і конкретної мети перерахунку коштів позивач не наводить. Будь-яких заперечень з приводу викладених відповідачем обставин позивачем надано не було та його доводи не спростовувались. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених статтею 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні статті 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, а тому позовна заява не підлягає задоволенню. Заявлена відповідачем вимога про застосування позовної давності до частини позовних вимог не розглядається судом, з огляду на те, що під час розгляду справи не встановлено порушення права позивача та наявність підстав для задоволення позовних вимог. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави (правова позиція Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц). Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed