Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою про стягнення заподіяної йому моральної шкоди, нанесеної честі, гідності та діловій репутації фізичної особи та стягнення збитків (упущеної вигоди) в результаті незаконних дій суб'єкта владних повноважень, а саме відділу державної виконавчої служби Прилуцького міськрайонного управління юстиції Головного Територіального управління юстиції в Чернігівській області, яке незаконно винесло постанову про відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на його кошти в установах банку, яка була скасована Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області 21 грудня 2016 року. За твердженням позивача вказаними діями державного виконавця йому було заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює у 80 000 грн. та обґрунтовує психоемоційними хвилюваннями через кричущу несправедливість з боку суб'єкта владних повноважень та підрив його ділової репутації, як суб'єкта підприємницької діяльності, оскільки це призвело до передчасного розірвання відповідних договорів. Також за твердженням позивача, йому було заподіяно збитки у вигляді упущеної вигоди в розмірі 55756 грн.80 коп. В судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити, вказуючи на ті обставини, що визначений ним розмір моральної та матеріальної шкоди буде достатнім для відшкодування тих страждань та збитків, яких він зазнав у зв'язку із неправомірними діями державного виконавця та фактично всі свої твердження обґрунтовував на незаконності постанови про відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на грошові кошти та майно, які були скасовані судом. Представники Відділу ДВС та Казначейської служби в судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог [PERSON], як таких, що не відповідають дійсним обставинам справи та є надуманими і необґрунтованими з огляду на вимоги діючого законодавства та надали свої усні та письмові заперечення. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши наявні докази по справі суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову [PERSON] з наступних підстав. Відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до вимог ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини крім випадків, встановлених ч.2 даної статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Саме ст.23 ЦК України визначає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та зазначає, що така полягає у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодження здоров'я, у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності, а також ділової репутації фізичної особи або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого, або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Згідно з п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995р. № 4 під моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995р. № 4). Разом з тим, п.9 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практик\ в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995р. .N№4 вказує на те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Так, в судовому засіданні було встановлено, що Прилуцькому міськрайонному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області перебували на виконанні постанова № 33/795/197/2015 від 09.09.2015 видана Апеляційним судом Чернігівської області про стягнення з [PERSON] на користь держави 340,00 грн. штрафу, постанова № 050884 від 12.07.2013 видана ВДАІ про стягнення з [PERSON] на користь держави штрафу у розмірі 680,00 грн. Добровільно боржником виконавчі документи виконано не було. Згідно відповіді реєструючих органів боржник мав відкритий рахунок в банківській установі. Відповідно до ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» (1404-У-ІІІ від 02.06.2016) та ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» (606-ХІУ від 21.04.1999) державним виконавцем, для належного виконання рішення та збереження майна боржника, винесено постанову № 47338452 від 03.11.2016 року про арешт коштів боржника в межах суми 1944,57 грн. та постанову № 47338452 від 27.05.2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Постановою Прилуцького міськрайонного суду № 2-а/742/6/17 від 10.01.2017 року вказані постанови про арешт коштів боржника та про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; постанову від 16.05.2016 про відкриття виконавчого провадження було скасовано та зобов'язано Прилуцький міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області відмовити у відкритті виконавчого провадження на підставі того, що відповідачем під час судового розгляду не надано суду доказів, що постанова № 33/795/197/2015 від 09.09.2015 видана Апеляційним судом Чернігівської області про стягнення з [PERSON] на користь держави 340,00 грн., штрафу після набрання чинності була звернута до виконання протягом трьох місяців. Постановою Прилуцького міськрайонного суду № 2-а/742/238/16 від 21.12.2016 скасовано постанову № 47338452 від 17.04.2015 про відкриття виконавчого провадження та зобов'язано Прилуцький міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області відмовити у відкритті виконавчого провадження на підставі того, що відповідачем під час судового розгляду не надано суду доказів, що постанова № 050884 від 12.07.2013 видана ВДАІ про стягнення з [PERSON] на користь держави штрафу у розмірі 680,00 грн., після набрання чинності була звернута до виконання протягом трьох місяців. Вказуючи розмір моральної шкоди 80000 грн. позивач в судовому засіданні не зміг обґрунтувати в чому саме виявилася заподіяна йому моральна шкода, яку від просив стягнути в судовому порядку. Як на одну із підстав задоволення його вимог позивач послався на підрив його ділової репутації та розірвання трудових договорів, проте на підтвердження цьому не було надано жодних доказів, як і не надано жодних доказів зайняття позивачем будь-якою діяльністю. Позивачем також не було надано доказів того, що при існуванні вказаної постанови про арешт коштів він отримав каліцтвом, інше ушкодженням здоров'я чи то був незаконно засуджений, незаконно притягнений до кримінальної відповідальності, до нього незаконно застосувався запобіжний захід, він був незаконно затриманий, на нього незаконно було накладено адміністративне стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. В судовому засіданні також не було підтверджено пояснення позивача, що на його рахунок через накладення арешту на суму 1944 грн.57 коп. , не могли бути зараховані платежі, які надходили по договорах за виконані позивачем послуги, та у зв'язку з чим і не був належним чином обґрунтований розмір заподіяної шкоди (упущеної вигоди). Вказані твердження спростував представник Казначейської служби, з посиланням на Закон України «Про банки та банківську діяльність» який пояснив, що у випадку накладення арешту на грошові кошти позивач був позбавлений можливості лише знімати їх, і то на визначену державним виконавцем суму. Надходження і зарахування на вказаний рахунок позивача коштів відбувалося без будь-яких обмежень. Так, згідно з положеннями ст. 22 ч. 1 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Крім того, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди. Отже, при обчисленні розміру упущеної вигоди першочергове значення має визначення реальності тих доходів, які особа передбачала отримати за звичайних умов цивільного обороту. Обов'язок щодо доведення розміру тих доходів, які особа отримала б у випадку не посягання на її право, покладається на позивача. Пред'явлення вимоги про вiдшкодування неодержаних доходiв (упущеної вигоди) покладає на особу обов'язок довести, що цi доходи (вигода) не є абстрактними. Позивач повинен довести також, що вiн мiг i повинен був отримати визначенi доходи, i тiльки неправомiрнi дiї вiдповiдача стали єдиною i достатньою причиною, яка позбавила його можливостi отримати прибуток. Згідно ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Розрахунок упущеної вигоди позивача є теоретичними та не пiдтверджений вiдповiдними документами, що свiдчили б про конкретний розмiр прибутку, який мiг би i повинен був отримати позивач, якщо б вiдповiдач не здiйснював протиправнi дiї. Матеріали справи не містять жодних документальних підтверджень доходів позивача, а отже і заподіяних йому збитків у вигляді упущеної вигоди. Належних та допустимих доказів на підтвердження завдання державним виконавцем збитків [PERSON] у виді упущеної вигоди на суму 55756 грн.80 коп. не подано. Суд не може прийняти як допустимий доказ упущеної вигоди повідомлення Всеукраїнської громадської організації «Фронт захисту національного виробника» про те, що ФОП [PERSON] мав сплатити їм за перелік замовлених у них послуг кошти в сумі 27432 грн. до 31 листопада 2016 року, але станом на 13 березня 2016 року , тобто за 9 місяців до виконання вказаного договору визначені кошти сплачені не були, оскільки такий документ жодним чином не підтверджує Крім того, позивачем надано копію акту надання послуг №1 від 31.12.2016 року, який виданий на підставі договору 29 вересня 2016 року, що було укладено договір між ФОП [PERSON] та ТОВ «АДМІКСЕР ЮА» про розміщення банерної та тизерної реклами в мережі Інтернет на сайті antikor.com.ua на суму 5756 грн.80 коп., за яким саме 31 грудня 2016 року виконавцем, тобто [PERSON] було виставлено рахунок на оплату, яку повинен був здійснити замовник, тобто ТОВ «АДМІКСЕР ЮА», та який і було оплачено ТОВ «АДМІКСЕР ЮА» саме 31.12.2016 року. При цьому замовник не має жодних претензій щодо об'єму, якості та строків виконання робіт (надання послуг) . Такими чином, позивачем не надано жодних доказів того, що він не отримав відповідних доходів, які мав би отримати через існування арешту коштів в сумі 1944 грн.57 коп. на його рахунку. При цьому суд також вважає за необхідне зазначити, що державним виконавцем накладався арешт на визначену суму, а не всю, яка знаходиться на його рахунках, а згідно повідомлення ДПС України [PERSON] мав один рахунок у Чернігівському РУ ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» та розмір коштів, які там знаходилися в період дії постанови про арешт коштів становив 378 грн.(а.с. 20-23). Оскільки питання щодо заподіяння моральної шкоди та збитків у вигляду упущеної вигоди, окрім тверджень самого позивача, в матеріалах справи ніякими іншими доказами не підтверджується, суд вважає, що позивачем не доведені підстави позовних вимог і відповідно до ст.10 ЦПК України не надані докази на підтвердження доводів про заподіяння йому шкоди , а тому вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed