Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-26 00:00:00

У січні 2017 року [PERSON] предявив в суді позов до [PERSON] - [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області про визнання права на завершення приватизації і одержання свідоцтв про право власності на земельні ділянки. У обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що його батькам [PERSON] та [PERSON] на підставі розпоряджень голови Шаргородської районної державної адміністрації від 30 серпня 2006 року № 388 "Про затвердження проекту роздержавлення та приватизації земель СВАТ ім. 9 - ої Кримської Кавалерійської дивізії на території [PERSON] [PERSON] сільської ради" та від 8 жовтня 2008 року № 413 "Про затвердження протоколу розподілу земельних ділянок проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) громадян, які мають право на земельну частку (пай) на території [PERSON] [PERSON] сільської ради та видачу державних актів на право власності на земельні ділянки" передано у власність земельні ділянки в розмірах земельної частки (паю) площею 1,9902 га та 1,9885 га відповідно, які розташовані на території [PERSON] [PERSON] сільської ради і були надані спадкодавцям для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 10 травня 2006 року помер [PERSON], а 17 жовтня 2010 року померла [PERSON], не отримавши державних актів на зазначені земельні ділянки, що є перешкодою для отримання [PERSON] свідоцтв про право на спадщину за законом на належні покійним батькам земельні ділянки, через відсутність правовстановлюючих документів. Він є спадкоємцем спадкового майна за законом першої черги, як син померлих. Інші спадкоємці онуки спадкодавців [PERSON] та [PERSON] спадщини після їхньої смерті не прийняли та на неї не претендують. Просив визнати за ним право на завершення приватизації та одержання свідоцтв про право власності на своє імя, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 10 травня 2006 року та його спадкоємця [PERSON], яка померла 17 жовтня 2010 року на земельні ділянки площею 1,9902 га та 1,9885 га за цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території [PERSON] [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області. До судового засідання позивач [PERSON] подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Згідно поданої заяви [PERSON] позов підтримує, просить справу розглянути у його відсутності. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області в судове засідання не з'явився, але від сільського голови [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника сільської ради, позовні вимоги [PERSON] визнає. За вказаних обставин, суд проводить розгляд справи у відсутності сторін без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу за правилами ч.2 ст.197 ЦПК України. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 10 травня 2006 року в с. Рахни Лісові Шаргородського району Вінницької області помер [PERSON], а 17 жовтня 2010 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвами про смерть серії 1 АМ № 044857, та серії І-АМ №184509 виданими Виконкомом [PERSON] [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області 12 травня 2006 року та 18 жовтня 2010 року відповідно (а.с.8,9). [PERSON] є спадкоємцем після смерті [PERSON] та [PERSON] за законом першої черги, як син померлих, що підтверджується свідоцтвом про народження серії ІІ-АВ №199688, виданим [PERSON] - [PERSON] сільською радою Шаргородського району Вінницької області 8 січня 1971 року (а.с.7). Інші спадкоємці онуки спадкодавців [PERSON] та [PERSON] спадщини після їхньої смерті не прийняли та на неї не претендують, про що подали в Шаргородську державну нотаріальну контору відповідні заяви, посвідчені 20 травня 2016 року сільським головою Бушинської сільської ради Тиврівського району Вінницької області [PERSON] (а.с.26-27) . Головою Шаргородської районної державної адміністрації прийнято розпорядження від 30 серпня 2006 року № 388 "Про затвердження проекту роздержавлення та приватизації земель СВАТ ім. 9 - ої Кримської Кавалерійської дивізії на території [PERSON] [PERSON] сільської ради", від 8 жовтня 2008 року № 413 "Про затвердження протоколу розподілу земельних ділянок проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) громадян, які мають право на земельну частку (пай) на території [PERSON] [PERSON] сільської ради та видачу державних актів на право власності на земельні ділянки", якими [PERSON] та [PERSON] передано у власність земельні ділянки в розмірах земельної частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. площею 1,9902 га та 1,9885 га відповідно, які розташовані на території [PERSON] [PERSON] сільської ради (а.с.14,15, 16-19, 20-25). При житті [PERSON] та [PERSON] були працівниками СВАТ ім. 9 - ої Кримської Кавалерійської дивізії на території [PERSON] [PERSON] сільської ради і включені до списку осіб, що мають право на земельні частки (паї), а вище зазначені розпорядження голови Шаргородської районної державної адміністрації є актами місцевого самоврядування, що породжують набуття прав та обов'язків власника землі. Після смерті [PERSON] та [PERSON] відкрилась спадщина. Позивач [PERSON] прийняв спадщину після їхньої смерті. Вказані обставини підтверджуються спадковою справою № 474/07 до майна [PERSON] та спадковою справою № 828/16 до майна [PERSON], оглянутими в судовому засіданні, копії яких містяться в матеріалах цієї справи (а.с.43-61, 62-105). Спадкоємців, які б мали право на обовязкову долю і прийняли спадщину, у встановлені законом терміни, у померлих [PERSON] та [PERSON] немає, а спадкоємці за законом [PERSON] та [PERSON] спадщини після їхньої смерті не прийняли, що підтверджується зазначеними вище спадковими справами. 5.11.2016 року державним нотаріусом Шаргородської державної нотаріальної контори Вінницької області за реєстром № 1-1667 позивачеві [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: село Рахни - Лісові Шаргородського району Вінницької області вулиця Суворова, 16, який належав спадкодавцеві [PERSON], померлій 17.10.2010 року на підставі свідоцтва про право на спадщину по заповіту, виданим державним нотаріусом Шаргородської державної нотаріальної контори 7.08.2007 року в реєстрі за № 3507 та свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні ділянки площею 0,9832 га та 1,0053 га, які належали спадкодавцеві на підставі Державних акті на право власності на зазначені земельні ділянки відповідно ЯЖ №259634, виданого Шаргородською РДА 29.01.2009 року та ЯЖ № 259383, виданого Шаргородською РДА 29.01.2009 року (а.с.96, 99,101). У видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні частки (паї) площею 1,0070 га та 0,9832 га, які прийняла спадкодавець [PERSON] після смерті 10.05.2006 року [PERSON], але не оформила своїх спадкових прав державним нотаріусом Шаргородської державної нотаріальної контори Вінницької області [PERSON] 11.01.2017 року відмовлено у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на неї (а.с. 106, 107). Даному факту відповідають земельні та спадкові правовідносини, які регулюються ст.ст. 13,41,55 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, ст.ст. 328, 331, 1216,1217, 1218,1220,1223,1268 ЦК України, ст.ст.81, 116, 118, 120, 125, 126,131 ЗК України. Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі субєкти права власності рівні перед законом. Згідно з ст.ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. У силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ([PERSON], 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованої Указом Президії Верховної [PERSON] Української РСР N 2148-VIII від 19.10.73 року; статті 7, 17 Загальної декларації прав людини прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,\~кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Частиною 3 ст. 10, ст.ст. 57 - 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами ч.1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Згідно з п. 6 ч. 1\~ст. 3 ЦК\~ України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні даного цивільно правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на\~рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004\~у справі № 1-33/2004. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом… Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В силу ст. 116 ЗК України громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Статті 81, 131 ЗК України передбачають, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування. Відповідно до абзацу 6 п. 3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК України, проте процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України розпочато, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім'я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Згідно ст. 1220 ЦК України внаслідок смерті громадянина відкривається спадщина. Відповідно до ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. За приписами ст.ст. 1217, 1218 ЦК України та ст. З Указу Президента України "Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва" від 10 листопада 1994 року № 666/94 право на земельну частку успадковується спадкоємцями, оскільки спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Отже, якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами виконавчої влади відповідно до їх повноважень до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом одержання їх внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій (п. "б" ч. З ст. 116 ЗК). Право на земельну частку (пай), що отримують працівники, набувається ними на період з моменту прийняття рішення про виділення земельних часток (паїв) до завершення землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельних часток (паїв) в натурі у вигляді земельних ділянок та видачі громадянам державних актів про право власності на землю. Оскільки [PERSON] був включений до списків осіб, які мали право на земельну частку (пай), то і спадкоємці вправі порушувати питання про успадкування цієї частки (паю). Так, позивач [PERSON], як спадкоємець [PERSON] за законом першої черги, має право на завершення приватизації та одержання свідоцтв про право власності на земельні ділянки площею 1,0070 га та 0,9832 га, що розташовані на території [PERSON] - [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області, які прийняла у спадщину [PERSON] після смерті [PERSON], але оформила свої спадкових прав. Визнання за позивачем [PERSON] права на завершення приватизації та одержання свідоцтв про право власності на землю на його ім'я на спірні земельні ділянки не порушує прав, свобод чи охоронювані законом інтереси інших осіб. Разом з тим, позов в частині визнання права на завершення приватизації і одержання свідоцтв про право власності на земельні ділянки площею 0,9832 га та 1,0053 га, які належали спадкодавцеві [PERSON] на підставі Державних акті на право власності, відповідно серії ЯЖ №259634, виданого Шаргородською РДА 29.01.2009 року та серії ЯЖ № 259383, виданого Шаргородською РДА 29.01.2009 року задоволенню не підлягає, оскільки державним нотаріусом Шаргородської ДНК 08.11. 2016 року за реєстрами № № 1 1667, 1669 видано свідоцтва про право власності на спадщину за законом.(а.с. 99,101).

Outcome: partial