Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

31 серпня 2017 року позивач Перший заступник керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури, звернувся до суду з позовом до Затоківської селищної ради, [PERSON] , про визнання незаконним рішення, недійсним свідоцтва про право власності, згідно уточненої позовної заяви від 11.12.2018 року просить суд: визнати незаконним рішення Затоківської селищної ради від 22.09.2014 року № 2208, зі змінами, внесеними рішенням Затоківської селищної ради від 06.03.2015 року №2825; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 24.04.2015 року №36769198 щодо земельної ділянки площею 0,0285 га для ведення садівництва за адресою: [ADDRESS] ; стягнути судовий збір. Свої вимоги обґрунтовує тим, що Білгород-Дністровською місцевою прокуратурою встановлено, що рішенням Затоківської селищної ради від 19.03.2013 № 1224 надано [PERSON] дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва в Сонячному районі смт. Затока м. Білгород-Дністровський Одеської області. На підставі вказаного рішення селищної ради [PERSON] . 26.07.2013 року за № 55-01/07/2013 укладено договір з фізичною особою-підприємством [PERSON] щодо складання документації із землеустрою щодо відведення вищевказаної земельної ділянки у власність. Рішенням Затоківської селищної ради від 28.01.2014 року № 1786 внесено зміни в рішення селищної ради від 19.03.2013 року № 1224 та викладено в новій редакції п. 1 рішення: дати дозвіл [PERSON] на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва за адресою: [ADDRESS]. Висновком управління містобудування та архітектури Білгород-Дністровської міської ради від 06.02.2014 року № 81 погоджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] у власність загальною площею 0,0221 га для ведення садівництва за адресою: [ADDRESS] . Однак, вказує, що в ході розгляду справи, а саме з реєстраційної справи стало відомо, що рішенням Затоківської селищної ради від 22.09.2014 № 2208 затверджено [PERSON] технічну документацію щодо встановлення /відновлення/ меж земельної ділянки площею 0,0285 га для ведення садівництва за адресою: [ADDRESS] . В подальшому рішенням Затоківської селищної ради від 06.03.2015 року № 2825 внесено зміни в рішення Затоківської селищної ради від 22.09.2014 № 2208 та викладено п.1 у наступній редакції: «затвердити [PERSON] технічну документацію щодо встановлення /відновлення/ меж земельної ділянки площею 0,0285 га для ведення садівництва за адресою: [ADDRESS] . Рішенням державного реєстратора реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області Гриценко І.С. від 24.04.2015 року за № 20922820 проведено державну реєстрацію права власності на підставі свідоцтва про право власності від 24.04.2015 року № [NUMBER] щодо земельної ділянки площею 0,0285 га, розташованої у [ADDRESS], про що внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 9482068. Підставою для прийняття державним реєстратором рішення стали рішення Затоківської селищної ради від 22.09.2014 № 2208, від 06.03.201 № 2825, державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 359687, виданий 05.07.2005 року. Позивач у своєму уточненому позові вказує, що відведення земельної ділянки здійснено з порушенням чинного законодавства, а саме [PERSON] проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність не розроблявся, а Затоківською селищною радою не затверджувався. Підставою для передачі у власність [PERSON] земельної ділянки стала технічна документація щодо встановлення /відновлення/ меж земельної ділянки в натурі /на місцевості/. При цьому вбачається, що [PERSON] виготовлено технічну документацію щодо земельної ділянки, яка належить [PERSON] згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 05.07.2005 серії ЯА № 359687 щодо земельної ділянки площею 0,006 га для ведення садівництва за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, [PERSON] виготовлено, а Затоківською селищною радою затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,0285 га, що на 0,0225 га більше, ніж земельна ділянка, яка перебувала у власності [PERSON] . У зв`язку з цим, у даному випадку має місце формування нової земельної ділянки / з іншими межами, конфігурацією та площею/, що в свою чергу вимагає виготовлення такого виду документації із землеустрою як проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Вказані порушення і стали підставою для звернення до суду позивачем в інтересах держави з відповідним позовом. 01 вересня 2017 року провадження по вказаній справі ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду було відкрито та вона призначена до судового розгляду по сутті. /т.1 л.с. 6/ 09 листопада 2017 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області було задоволено частково клопотання представника відповідача та витребувані докази по справі. /т. 1 л.с. 88-89/ 09 листопада 2017 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області в задоволені клопотання представника відповідача про витребування доказів було відмовлено. /т. 1 л.с. 91-92/ 20 грудня 2017 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області, суд перейшов до розгляду справи у загальному позовному провадженні у зв`язку з набранням чинності 15 грудня 2017 року Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, яким ЦПК викладено в новій редакції та справа призначена до підготовчого судового розгляду. /т. 1 л.с. 102-103/ 26 березня 2018 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду в задоволені клопотання представника відповідача про витребування доказів було відмовлено. /т. 1 л.с. 136-137/ 15 серпня 2018 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області задоволено клопотання представника Білгород - Дністровської місцевої прокуратури про витребування доказів по справі. /т. 1 л.с. 160-162/ 19 вересня 2018 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів по справі. /т.1 л.с. 176-177/ 11 грудня 2018 року представником позивач до суду надана уточнена позовна заява про визнання незаконним рішення, недійсним свідоцтва про право власності. /т.1 л.с. 219-227/ 29 березня 2019 року від представника відповідача надійшла заява про залишення позовної заяви без розгляду. /т.2 л.с. 6-13/ 16 травня 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду в задоволені заяви про залишення без розгляду позовної заяви було відмовлено. 16 травня 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до судового розгляду по сутті. Представник Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області прокурор Євглевський А.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, наведених у позові. Представник відповідача - [PERSON] - адвокат Царенко О.О. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог повністю заперечував, наполягаючи на безпідставному зверненні прокурора в інтересах держави та помилкового висновку позивача про відсутність уповноваженого державою органу щодо здійснення відповідних функцій нагляду і контролю у спірних відносинах. Представник відповідача - Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області у судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за відсутності представника Затоківської селищної ради , з проханням прийняти рішення на розсуд суду у відповідності до діючого законодавства України. Вислухавши представника позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши надані докази, суд приходить до наступного. Як встановлено матеріалами справи рішенням Затоківської селищної ради від 19.03.2013 № 1224 надано [PERSON] дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва в Сонячному районі смт. Затока м. Білгород-Дністровський Одеської області. / т. 1 л.с.11/. На підставі вказаного рішення селищної ради Барановою А.І. 26.07.2013 року за № 55-01/07/2013 укладено договір з фізичною особою-підприємством [PERSON] щодо складання документації із землеустрою щодо відведення вищевказаної земельної ділянки у власність та виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] для ведення садівництва. /т. 1 л.с.12-64/ . Рішенням Затоківської селищної ради від 28.01.2014 року № 1786 внесено зміни в рішення селищної ради від 19.03.2013 № 1224 та викладено в новій редакції п. 1 рішення: дати дозвіл [PERSON] на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва за адресою: [ADDRESS]. /т.1 л.с.22/. 19.03.2013 року Затоківською селищною радою Білгород-Дністровської міської ради Одеської області винесено рішення № 1224, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. [PERSON] площею 0,0285 га для ведення садівництва за адресою: [ADDRESS] /т.1 л.с.58/. Висновком управління містобудування та архітектури Білгород-Дністровської міської ради від 06.02.2014 № 81 погоджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] у власність загальною площею 0,0221 га для ведення садівництва за адресою: [ADDRESS] . /т.1 л.с.37/. Задля повного та всебічного розгляду справи, Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було винесено ухвалу про витребування доказів від 19.09.2018 року, відповідно до якої клопотання Білгород-Дністровської місцевої прокуратури про витребування доказів - задоволено. Витребувано з відділу державної реєстрації виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, належним чином засвідчену копію реєстраційної справи на нерухоме майно, а саме на земельну ділянку площею 0,0285 га для ведення садівництва за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер 5110300000:02:025:0064). Зобов`язано відділ державної реєстрації виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, надати на адресу суду належним чином засвідчену копію реєстраційної справи на нерухоме майно, а саме на земельну ділянку площею 0,0285 га для ведення садівництва за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер 5110300000:02:025:0064). /т. 1 л.с.176-177/. З наданої на запит суду реєстраційної справи вбачається, що рішенням Затоківської селищної ради від 22.09.2014 № 2208 затверджено [PERSON] технічну документацію щодо встановлення /відновлення/ меж земельної ділянки площею 0,0285 га для ведення садівництва за адресою: [ADDRESS] . В подальшому рішенням Затоківської селищної ради від 06.03.2015 року № 2825 внесено зміни в рішення Затоківської селищної ради від 22.09.2014 року № 2208 та викладено п.1 у наступній редакції: «затвердити [PERSON] технічну документацію щодо встановлення /відновлення/ меж земельної ділянки площею 0,0285 га для ведення садівництва за адресою: [ADDRESS] . Рішенням державного реєстратора реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області Гриценко І.С. від 24.04.2015 року за № 20922820 проведено державну реєстрацію права власності на підставі свідоцтва про право власності від 24.04.2015 року № [NUMBER] щодо земельної ділянки площею 0,0285 га, розташованої у [ADDRESS], про що внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 9482068. Підставою для прийняття державним реєстратором рішення стали рішення Затоківської селищної ради, державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 359687, виданий 05.07.2005 року. Позивач - керівник Білгород-Дністровської місцевої прокуратури вважає порушеною процедуру відведення земельної ділянки у власність [PERSON] .. Дослідивши надані сторонами в якості обґрунтування їх вимог та заперечень докази, суд вважає за необхідне наголосити на наступному. У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за ново виявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (ст. 56 ч.ч.3-5 ЦПК України). Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до частин 1-2 статті 2 ЗК України, земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Відповідно до ч.1-3 статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Згідно з частинами 1-2 статті 83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування." За змістом положень статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до частин 1 та 4 статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною 8 цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Крім того, згідно з абзацом 4 статті 15-2 ЗК України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, у сфері земельних відносин, належить організація та здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю. Відповідно до Положення Держгеокадастр є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів. Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань організовує та здійснює державний нагляд (контроль): за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за: проведенням землеустрою, виконанням заходів, передбачених проектами землеустрою, зокрема за дотриманням власниками та користувачами земельних ділянок вимог, визначених у проектах землеустрою; дотриманням порядку визначення та відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва. Наведене свідчить, що органи Держгеокадастру можуть виконувати, зокрема, дві абсолютно різних функції, а саме: 1) функції розпорядника земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності від імені власника, яким є держава Україна, з усіма повноваженнями власника на захист права власності; 2) функції органу державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності. Як убачається із матеріалів справи, спірна земельна ділянка [ADDRESS] з цільовим призначенням для колективного садівництва; вид використання - для ведення садівництва, відноситься до категорії земель сільськогосподарського призначення, що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. /т.1 л.с. 202 - 203/ Таким чином, спірна земельна ділянка є земельною ділянкою сільськогосподарського призначення , тому саме Держгеокадастр у цьому разі наділений повноваженнями розпорядника з усіма повноваженнями власника на захист права власності, а тому виходячи із дотримання вимог земельного законодавства наділяють Держгеокадастр правом звернення до суду з позовними вимогами, заявленими у цій справі. У своїй постанові № 927/246/18 від 06.02.2019 року ВСУ наголошував, що "прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт третій частини другої статті 129 Конституції України). 21. Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" від 31.03.2005). 22. Пункт третій частини першої статті 131-1 Конституції України передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках. Тому необхідно з`ясувати, що мається на увазі під "виключним випадком" і чи є таким випадком ситуація у конкретній справі. 23. Насамперед, випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття "інтерес держави". "Інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно. 24. У рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи. 25. Аналіз частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох "виключних" випадках: (1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (2) у разі відсутності такого органу. 26. Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. 27. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. 27.1. "Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. 27.2. "Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. 27.3. "Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача. 28. При цьому захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. 29. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. 30. Більше того, саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. У такому разі прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовця, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо)". Належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону щодо не здійснення або неналежним чином здійснення органом, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження в матеріалах справи відсутні. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що органом, уповноваженим здійснювати функції держави у спірних правовідносинах є Головне управління Держгеокадастру в Одеській області. Останнє є самостійною юридичною особою з відповідною процесуальною дієздатністю, щодо здійснення захисту прав та охоронюваних законом інтересів держави у судовому порядку, в тому числі, щодо попередження порушення вимог земельного законодавства та наступного звернення до органів прокуратури та суду. Згідно з положеннями ст. 131-1 Конституції України, на прокуратуру покладено функції представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом. Відповідно до частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Згідно з положеннями ст. 131-1 Конституції України, на прокуратуру покладено функції представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом. З сукупного аналізу вищевказаної норми Конституції України (п.3 ч.1 ст.131-1), що має найвищу юридичну силу, та приписів Закону України «Про прокуратуру», випливає, що підставою для представництва прокуратурою інтересів держави в суді повинна бути в сукупності наявність двох обставин: виключного випадку та дотримання порядку, визначеного законом. Відповідно до ст.23 ЗУ «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки, щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. В ухвалі від 19 липня 2018 року у справі № 822/1169/17 ВС/КАС зробив наступний правовий висновок, щодо застосування судами ч. 3 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру»: «участь прокурора в судовому процесі в адміністративних судах (в тому числі касаційне оскарження судових рішень) стає можливою за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме нездійснення або неналежного здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтвердження відсутності такого органу». В Постановах Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 806/1000/17 та від 10.05.2018р. у справі № 910/18283/17, викладено наступний правовий висновок: «не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави». Згідно положень ч. 1ст. 167 ЦК України держава діє у цивільних правовідносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово висловлював позицію про те, що вже сама присутність прокурора на судовому процесі на боці однієї зі сторін ставить під загрозу принцип рівності та справедливий баланс між сторонами, участь прокурора може створювати відчуття нерівності у сторони (п.п. 30-33 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Менчинська проти Росії», п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мартіні проти Франції»). Оскільки прокурор, висловлюючи думку з процесуального питання, займає одну зі сторін спору, його участь може створювати для сторони почуття нерівності (рішення у справі "Кресс проти Франції" від 07.06.2001 року). Підтримка прокуратурою однієї зі сторін, безумовно, може бути виправданою за належних обставин, наприклад, зокрема, коли захисту потребують державні інтереси. Таким чином, участь прокурора у судовому процесі має бути обґрунтована, не допускається здійснення прокурором представництва інтересів у суді особи або органу без наявності чіткого та законного обґрунтування необхідності такої участі, оскільки інакше буде порушено принцип рівності сторін при розгляді цивільного спору. Як було вище зазначено Держгеокадастр в Одеській області має право: звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився. Таким чином законодавець визначив право Держгеокадастру в межах наданих повноважень звертатись до суду із віндикаційним позовом, а саме витребувати майно (земельні ділянки) від недобросовісних набувачів. Поряд з цим законодавець не встановлює жодних обмежень для Держгеокадастру в реалізації зазначених повноважень, в тому числі обмежень, щодо повернення земельних ділянок, шляхом скасування рішень місцевих рад, щодо передачі вказаних земельних ділянок, прийнятих з порушенням норм діючого земельного законодавства. Зазначене обмеження нівелювало б саму мету створення Держгеокадастру, як центрального органу виконавчої влади покликаного здійснювати контроль, охорону та захист земель усіх категорій та форм власності. Європейський суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора в судовому провадженні та вирішує, наскільки участь прокурора в розгляді справи відповідає принципу рівності сторін, вивчаючи кожний випадок окремо. Так, у справі «Ferreira Alves v. Portugal» (№25053/05, 21.06.2007) ЄСПЛ наголосив, що не має значення, чи виступає прокурор як сторона у справі, оскільки він може вплинути на рішення суду, і такий вплив потенційно може бути не на користь заявника (п.38). У справі «Менчинська проти Росії» (№42454/02, 15.01.2009) Євросуд відзначив, що сторонами цивільного провадження є позивач та відповідач, яким надаються рівні права, зокрема право на юридичну допомогу. Підтримка, яка надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян або коли потрібно захистити інтереси держави (п.35). Просте повторення прокуратурою правових доводів, які наводяться однією зі сторін процесу, має сенс лише в тому випадку, коли це відбувається з метою впливу на суд. У зв`язку з цим ЄСПЛ послався на резолюцію Парламентської асамблеї Ради Європи №1604 (2003) щодо ролі прокуратури в демократичному суспільстві, заснованій на верховенстві права, відповідно до якої її функції не повинні давати приводу для конфлікту інтересів або бути перепоною для окремих осіб для звернення за захистом своїх прав (п.38). У цій справі Євросуд констатував, що втручання прокурора у розгляд справи на стадії оскарження рішення завдало шкоди зовнішнім ознакам справедливого судового розгляду та принципу рівності сторін (п. 39). У справі «Корольов проти Росії, №2» (№5447/03, 1.04.2010) ЄСПЛ установив: «Прокурор вступив у справу на стадії касаційного провадження, і такий вступ зводився до простої підтримки рішення суду першої інстанції, тобто повторення правових доводів відповідачів, що мало на меті вплинути на суд. Отже, принцип процесуальної рівності, який вимагає встановлення справедливого балансу інтересів сторін, у такій справі дотримано не було». В постанові Верховного Суду від 12 березня 2018 року по справі № 927/880/17, зроблено наступний правовий висновок: «участь прокурора у судовому процесі має бути обґрунтована, не допускається здійснення прокурором представництва інтересів у суді особи або органу без наявності чіткого та законного обґрунтування необхідності такої участі, оскільки інакше буде порушено принцип рівності сторін при розгляді господарського спору. З вказаних підстав правильно виходили суди попередніх інстанцій дійшовши висновків про залишення позову Заступника керівника Чернігівської місцевої прокуратури без розгляду. Верховний Суд звертає особливу увагу судів першої інстанції на необхідність перевірки підстав звернення та допуску прокурора до представництва». В постанові ВС від 25 квітня 2018 року по справі № 806/1000/17 суд висловив наступну позицію: «оцінюючи правові наслідки необґрунтованого допуску прокурора до представництва, Суд виходить з того, що підстави представництва прокурором інтересів держави з`ясовуються насамперед судом першої інстанції, який має досить широкий розсуд (дискрецію) в оцінці підстав звернення прокурора. У разі вирішення справи по суті, безпідставність звернення прокурора до суду на захист інтересів держави може бути підставою для скасування судового рішення, що набрало законної сили, лише у випадку, коли законних підстав для такого представництва явно не було, що свідчить про порушення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України». З наданих позивачем матеріалів до позовної заяви вбачається відсутність інформації про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах та доказів про повідомлення позивачем Держгеокадастр та (або) його територіальні управління про здійснення представництва його інтересів в суді. Судом враховується позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.07.2018р. у справі № 917/1461/17, щодо необхідності дослідження повноважень Держгеокадастру та його територіальних органів, як органів виконавчої влади, через яких держава Україна реалізує своє право державної власності на земельні ділянки та право на звернення до суду з позовами за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів, а також правомірності пред`явлення позову прокурором саме без зазначення Держгеокадастру та його територіальних органів в якості позивача. Тобто у правовому регулюванні діяльності органів виконавчої влади суттєве значення має обґрунтоване визначення виконуваних цими органами функцій та їх компетенції. Функції становлять найважливішу складову управлінської діяльності, походять від загального змісту державного управління, складають змістову характеристику діяльності. Функції характеризують основний напрям і зміст діяльності суб`єкта. Державний орган бере участь у виконанні всіх функцій держави, але переважно зайнятий тими з них, які прямо витікають з його призначення. Через покладення державою на свій конкретний орган певного комплексу функцій досягається спеціалізація державної діяльності, виділяються ті державні структури, які опікуються окресленою сферою суспільних відносин, певним родовим або видовим об`єктом державного управління. Саме у такий спосіб можна встановити, що забезпечує конкретний орган, чим він займається, за що несуть відповідальність його посадові особи. Компетенція, у свою чергу, є проявом діяльності органу держави, що спирається на владні повноваження. Найважливішою ознакою органу держави є наявність у нього компетенції - владних правоспроможностей (сукупності прав і обов`язків) певного змісту та обсягу. Реалізація органом держави своєї компетенції - це не тільки його право, а й обов`язок. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що положення органів державної влади, врегульоване правовими нормами, утворює його правовий статус, що включає, зокрема компетенцію органу державної влади, що охоплює конкретні функції та повноваження стосовно певних предметів відання. Функції визначають напрями, сфери діяльності державного органу, а повноваження показують, що конкретно орган може або повинен робити щодо певного предмета відання. Однак, при зверненні до суду необхідно брати до уваги не лише функції органу державної влади і повноваження його посадових осіб, але і його правосуб`єктність як юридичної особи, унормовану ст. 91 ЦК України. Доказів на підтвердження того, що Держгеокадастр, як орган компетентний здійснювати нагляд за дотримання законодавства у спірних правовідносинах, звертався до прокуратури, суду не надано. В постанові Верховного Суду від 23.10.2018 року по справі № 906/240/18 зроблено наступний правовий висновок: «Касаційний господарський суд погоджується із висновком апеляційного господарського суду про те, що прокурором при зверненні з позовом у цій справі в інтересах держави безпідставно не зазначено орган (органи), уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, який набуває статусу позивача, тобто особи, в інтересах якої (яких) подано позов про захист порушеного права та/або охоронюваного законом інтересу. При цьому, посилання Прокурора на те, що чинним законодавством України визначені органи, уповноважені державою здійснювати функції контролю у сфері публічних закупівель (Міністерство економічного розвитку і торгівлі України та Держаудитслужба України), проте у вказаних органів відсутні повноваження щодо звернення до суду з позовами про визнання договорів про закупівлю товарів, робіт та послуг за бюджетні кошти недійсними, Касаційний господарський суд відхиляє, з огляду на те, що таке ствердження суперечить приписам наведених вище нормативно-правових актів. При цьому Прокурор не враховує того, що положення таких нормативних - правових актів не можуть визначати конкретні предмети і підстави позовів, з якими уповноважений орган має право звернутися до суду, оскільки зазначене було б неправомірним обмеженням повноважень такого органу у визначенні способу захисту та забезпеченні здійснення судового захисту інтересів держави». В справі, що розглядається, враховуючи норми діючого законодавства в сфері земельних відносин, суд також не може погодитись із висновком позивача про відсутність органу, уповноваженого здійснювати державою відповідні функції у спірних правовідносинах та відсутність у вказаного органу, як юридичної особи - учасника цивільних правовідносин, можливості та правоздатності самостійно звернутись до суду. З огляду на те, що позивач безпідставно не зазначив орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, який набуває статусу позивача, тобто особи, в інтересах якої подано позов про захист порушеного права та/або охоронюваного законом інтересу, суд дійшов висновку про відсутність підстав для представництва Прокурором інтересів держави у цій справі. Вказані обставини необґрунтованого та не доведеного представництва прокурором інтересів держави є підставою для відмови в позові. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного суду від 25.04.2018 року у справі № 806/1000/17; від 07.05.2018 року у справі № 910/18283/17; від 10.05.2018 року у справі № 918/323/17; від 19.07.2018 року у справі №822/1169/17; від 20.09.2018 року у справі №924/1237/17. У Висновку Верховного Суду України, викладеного в Постанові від 12.12.2018 року,справа № 495/9141/16-ц, провадження № 61-26012св18 суд зазначив: «Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року). Згідно пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України). У пункті 3 частини першої статті 131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України від 14 жовтня 2014 № 1697-VII «Про прокуратуру». У частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Тлумачення частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу. Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребувати та отримувати від нього матеріали та їх копії. Проте при вирішенні спору суди не перевірили та не встановили наявність виключного випадку для подання позову виконувачем обов`язків першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури в інтересах держави. Зокрема, не з`ясували який суб`єкт владних повноважень не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження щодо захисту інтересів держави або ж, що такий суб`єкт владних повноважень відсутній.» Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Разом з тим, суд не вдається до правильності та законності набуття права власності відповідачем [PERSON] , не надає оцінку формуванню спірної земельної ділянки та її реєстрації, тобто не торкаючись суті заявлених позовних вимог, виходячи з правосуб`єктності як юридичної особи органу прокуратури, який не обґрунтував жодного виключного випадку для подання даного позову, за наявності суб`єкта владних повноважень та органу місцевого самоврядування, на які покладені повноваження урегулювання спірних правовідносин, тобто порушив саму процедуру звернення до суду з відповідним позовом, що вже за даним фактом є підставою для відмови в задоволенні позову, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги Білгород-Дністровської місцевої прокуратури до Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, [PERSON] про визнання незаконним рішення, недійсним свідоцтва про право власності задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed