Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Редакція газети «Чернігівський вісник», [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації та, посилаючись на ч. 2 ст.124 Конституції України, ст.ст. 16, 277, 278, 302 ЦК України, Постанову Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року N 1, ст.ст. 2, 32, 54, 61, 64 ЦПК України, просить визнати недостовірною, та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію начальника управління Держпродспоживслужби [PERSON] інформацію повідомлену [PERSON], викладену і розповсюджену ТОВ «Редакція газети «Чернігівський вісник», яка за 31.08.2017 року № 35/1634 була розміщена в газеті «Вісник Ч», видавець ТОВ «Редакція газети «Чернігівський вісник» в статті під назвою «Було, давала. Я про це і на суді казала» щодо того, що: начальник управління Держпродспоживслужби [PERSON] у 2006 році вимагав у завідувачки ветеринарної медицини [PERSON] 50 гривень на бензин; що на передодні дня ветеринара начальник управління Держпродспоживслужби [PERSON] зазвав завідувачку ветеринарної дільниці [PERSON] до себе у кабінет і сказав, щоб принесла йому шість пляшок дорогої горілки, які треба везти на Чернігів; що якось начальник управління Держпродспоживслужби [PERSON] зазвав завідувачку ветеринарної дільниці [PERSON] до себе, один на один, і сказав, що потрібні гроші та на запитання останньої де вона їх візьме відповів, що: «[PERSON], у тебе відомості за забрану кров, так ти їх викинь. А тобі в бухгалтерії нові зроблять»; зобовязати ТОВ «Редакція газети «Чернігівський вісник» спростувати розповсюджену щодо начальника управління Держпродспоживслужби [PERSON] недостовірну інформацію шляхом розміщення в газеті «Вісник ч» протягом одного місяця з моменту набуття чинності судового рішення у справі статті під заголовком «СПРОСТУВАННЯ» наступного змісту: «31.08.2017 року була розміщена стаття під назвою «Було, давала. Я про це і на суді казала» в якій була викладена недостовірна інформація щодо начальника управління Держпродспоживслужби [PERSON]. Зокрема, недостовірною є інформація стосовно того, що начальник управління Держпродспоживслужби [PERSON] у 2006 році вимагав у завідувачки ветеринарної медицини [PERSON] 50 гривень на бензин.». Недостовірною також є інформація, «на передодні дня ветеринара начальник управління Держпродспоживслужби [PERSON] зазвав завідувачку ветеринарної дільниці [PERSON] до себе у кабінет і сказав, щоб принесла йому шість пляшок дорогої горілки, які треба везти на Чернігів», «якось зазвав завідувачку ветеринарної дільниці [PERSON] до себе, один на один, і сказав, що потрібні гроші та на запитання останньої де вона їх візьме відповів, що: «[PERSON], у тебе відомості за забрану кров, так ти їх викинь. А тобі в бухгалтерії нові зроблять»; стягнути з ТОВ «Редакція газети «Чернігівський вісник» на його користь 5000 гривень моральної шкоди; стягнути з [PERSON] на його користь 10 000 гривень моральної шкоди. Позов мотивовано тим, що інформація, яка була повідомлена відповідачами про нього в тексті наведеної вище статі, за своїм змістом і характером є фактичним твердженням, є не достовірною та порушує його право на повагу до гідності, честі та ділової репутації. Відповідачем ТОВ «Редакція газети «Чернігівський вісник» у порушення свого професійного обовязку, не було здійснено перевірку викладеної [PERSON] інформації. Також зазначає, що йому було спричинено моральну шкоду, яка полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи ( п. 4) ч.2 ст. 23 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити його в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що вказала правдиву інформацію, її пояснення узгоджуються з її показами, які вона дала як свідок у кримінальному провадженні по обвинуваченню [PERSON] в судових засіданнях в Деснянському районному суді м. Чернігова та Апеляційному суді Чернігівської області та, які були відображені у вироці суду. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, вказав, що відповідачем було опубліковано статтю, в якій містяться пояснення [PERSON] аналогічні тим, які були викладені в вироці апеляційного суду Чернігівської області від 22.08.2017, а тому така інформація не підлягає спростуванню. Просив у позові відмовити. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працює на посаді начальника управління ветеринарної медицини в Куликівському районі, а відповідач [PERSON] працює завідуючою Горбовської дільниці ветеринарної медицини в Куликівському районі. Дані факти сторонами по справі не заперечувались. 31.08.2017 у чернігівському міському тижневику «Вісник Ч» була опублікована стаття за підписом [PERSON] з заголовком «Було, давала. Я про це і на суді казала» (а.с. 6). В статті йдеться «У 2006 році я приступила до роботи, десь через два місяці з мене начальник районного управління почав вимагати 50 гривень на бензин. Давала. З часом суми зростали. Напередодні дня ветеринара начальник районного управління ветмедицини [PERSON] (зараз ця організація називається управління Держпродспоживслужби) зазвав мене до себе у кабінет і сказав, щоб принесла йому шість пляшок дорогої горілки, їх треба везти на Чернігів. Я про це і на суді по [PERSON] говорила, свідком же була. Перед Новим роком загадував приносити пляшку шампанського і коробку цукерок. Мотивував тим, що повезе на Чернігів. Мовляв, усі возять, і я вожу. Я у пориві гніву не витримала і сказала: «Де ж я вам грошей наберуся?» А якось зазвав мене до себе, один на один, і каже: «Треба гроші». Де я їх візьму?» - запитую. «[PERSON], у тебе відомості за забрану кров, так ти їх викинь. А тобі в бухгалтерії нові зроблять»…». Позивач, вважаючи поширену відповідачами інформацію недостовірною та такою, що порушує його немайнові права, звернувся до суду з позовом до відповідача про спростування такої інформації. Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтями 28 та 34 Конституції України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності і ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Частина 1 ст. 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Відповідно до статті 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно ст. 299 ЦК України гарантовано право на недоторканність ділової репутації, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації; фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Згідно ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації Відповідно до роз'яснень, наданих судам у п.4 Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи та юридичної особи», зазначено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки)загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 15 постанови № 1 від 27 лютого 2009 року „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням іншого засобу масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Законом України № 1170-VII від 27.03.2014 року виключена ч.3 ст. 277 ЦК України, якою визначалося, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила не доведе протилежне. Статтею 10 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" встановлено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України позивачем не надано належних та допустимих доказів, що поширена інформація у статті «Було, давала. Я про це і на суді казала» є недостовірною інформацією і підлягає захисту згідно ч.1 ст. 277 ЦК України. Крім того, 22.08.2017 Апеляційним судом Чернігівської області було винесено обвинувальний вирок по обвинуваченню [PERSON] за ч. 3 ст. 368 КК України, з мотивувальної частини якого вбачається, що відповідач [PERSON] була допитана у судовому засіданні як свідок та показала: «з травня 2006 року по теперішній час вона працювала на посаді завідуючої Горбовської дільниці ветеринарної медицини в Куликівському районі. Через деякий час, після призначення на вказану вище посаду, її викликав до себе в кабінет начальник Управління ветеринарної медицини в Куликівському районі Чернігівської області [PERSON] і сказав, що вона повинна надати йому грошові кошти. Вона запитала у нього, для чого, і де вона їх візьме. На це [PERSON] відповів, що йому необхідно їх відвезти у м. Чернігів до [PERSON], що всі возять і йому потрібно. Таким чином, на вимогу [PERSON] вона надавала йому грошові кошти по 50 та 100 грн. Також, до Дня ветеринара [PERSON] примусив її купити йому дорогу горілку, яку за його словами необхідно було везти до м. Чернігова. В подальшому сума коштів, яку необхідно було надавати [PERSON], збільшувалась, але на скільки вона вже не пам'ятає. Крім того, [PERSON] зазивав до себе і інших завідувачів дільниць, та вимагав від них гроші. Якщо вона не надавала [PERSON] необхідну суму грошей або спиртні напої, то той погрожував їй звільненням із займаної посади. Вона вимушена була надавати йому свої особисті кошти. Це відбувалося не систематично, а в разі необхідності. Про необхідність надання коштів для послідуючої передачі їх [PERSON], [PERSON] говорив тільки одного разу...». Далі зі змісту вироку слідує, що «на думку колегії суддів, показання свідка [PERSON] узгоджуються з іншими доказами обвинувачення щодо отримання неправомірної вигоди [PERSON]». Тобто, свідчення [PERSON] дані під присягою в судовому засіданні не спростовані та прийняті до уваги колегією Апеляційного суду Чернігівської області. Відповідно до пп.. 3 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, докази, які були здобуті в ході розгляду справи, співставлені з наведеними вимогами закону та роз'ясненнями постанови пленуму Верховного Суду України, у суду немає достатніх підстав вважати, що відповідачі в будь-який спосіб поширили недостовірну інформацію про позивача чим би завдали моральних страждань позивачу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.95 р. (зі змінами та доповненнями), при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Оскільки позивачем в відкритому судовому засіданні належним чином не було доведено факту неправомірних дій з боку відповідачів, якими було б завдано шкоду його честі, гідності та діловій репутації, а тому вимоги про відшкодування завданої шкоди відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України не підлягають задоволенню. За таких обставин, заявлені позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed