Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-14 00:00:00

\~ \~ \~ \~14.04.2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про витребування майна та визнання права власності на квартиру №6, що знаходиться за адресою: м. Одеса, площа Катерининська, 4а. В обґрунтування позовних вимог вона послалася на те, що 01.08.2006 р. між [PERSON] (позивач) та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «[PERSON] Аваль») було укладено кредитний договір №014/0043/82/61804, відповідно до якого банк надавав позичальнику [PERSON] кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 96700,00 доларів США зі строком повернення до 01.08.2016 року. З метою забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором, 01.08.2006 р. між позивачем та банком був укладений іпотечний договір, відповідно до умов якого іпотекодавець [PERSON] передала в іпотеку банку однокімнатну квартиру №6, що знаходиться за адресою: м. Одеса, площа Катерининська, 4а, загальною площею 39,4 квадратних метрів. Таким чином, іпотекодержателем за іпотечним договором був Акціонерний поштово-пенсійний банк «Аваль» (правонаступником якого є ПАТ «[PERSON] Аваль»). Потім з отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна інформації [PERSON] стало відомо, що станом на 10.09.2014 р. іпотекодержателем за вказаним іпотечним договором вказувався [PERSON] на підставі договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки від 29.04.2014 року, посвідченим приватний нотаріусом Київського міського нотаріального округу. В подальшому позивач дізналася також про те, що 11.09.2014 р. право власності на квартиру, яка є предметом Іпотечного договору, було набуто [PERSON] на підставі договору купівлі продажу квартири, що укладався на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у Іпотечному договорі. А 17.09.2014 р. право власності на квартиру №6 за адресою: м. Одеса, площа Катерининська, 4а, було набуто [PERSON] (відповідач) на підставі договору купівлі продажу квартири від 17.09.2014 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] Позивач вважає, що перехід права власності на вищевказану квартиру відбувся незаконно, у зв'язку з чим вона звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на вищевказану квартиру та витребувати її у відповідача, посилаючись на положення ст.41 Конституції України, ст.ст.316, 317, 319, 321 386-388 ЦК України, ст.7 СК України, ст.8 Закону України Про охорону дитинства, ст.12 Закону України Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей, Конвенції Про права дитини та Декларації прав дитини. Провадження по справі відкрито 27 квітня 2015 року. 29 грудня 2015 року за протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа надійшла в провадження судді Приморського районного суду міста Одеси Чернявської Л.М. після скасування ухвали про закриття провадження у справі. Ухвалою суду від 26 травня 2016 року провадження у справі було зупинено до розгляду іншої справи в порядку цивільного судочинства. Ухвалою суду від 20 грудня 2016 року провадження по справі поновлено. Ухвалою суду від 20 лютого 2017 року провадження по справі повторно зупинено до завершення розгляду іншої справи в порядку цивільного судочинства. Ухвалою суду від 23 травня 2017 року провадження по справі поновлено. Ухвалою суду від 04 липня 2017 року вжиті заходи забезпечення позову. Ухвалою суду від 01 серпня 2017 року провадження по справі зупинено до розгляду Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційних скарг Публічного акціонерного товариства «[PERSON] банк Аваль» та представника [PERSON] на рішення Печерського районного суду м. Києва від 31.10.2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11.05.2017 року у справі №757/27380/16-ц за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «[PERSON] банк Аваль», Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Стандарт», треті особи - [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору відступлення права вимоги. 20 жовтня 2017 року [PERSON] подала апеляційну скаргу на ухвалу суду від 01.08.2017 року про зупинення провадження у справі. Постановою апеляційного суду Одеської області від 31 травня 2018 року, ухвала від 01.08.2017 року про зупинення провадження у справі скасована, а справа повернута до суду першої інстанції для продовження розгляду. Письмового відзиву (заперечень) на позов відповідачем не надано. Відповідно до Закону України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII Цивільний процесуальний Кодекс викладено у новій редакції, який набрав чинності з 15.12.2017 року. Згідно п. 9 ч.1 Перехідних Положень (розділ ХІІІ) справи, провадження яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (Законом України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII), розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили його задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Пояснили, що спірна квартира вибула з володіння позивача незаконно та поза її волею, внаслідок укладення договорів, стороною яких вона не була і про їх укладення не знала, перший з яких вже визнано судом недійсним. Зазначили, що не погоджуючись з тим, що право власності на квартиру було переоформлено без її згоди на інших осіб, позивач оскаржила до суду договір про відступлення права вимоги за кредитним договором №014/0043/82/61804 від 01.08.2006 р., укладений між ПАТ [PERSON] банк Аваль та ПАТ Комерційний банк Стандарт, і рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31.10.2016 р. у справі №757/27380/16-ц вищевказаний договір про відступлення права вимоги за кредитним договором визнано недійсним. Рішення суду першої інстанції було оскаржено ПАТ [PERSON] банк Аваль та представником [PERSON], але ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11.05.2017 р. апеляційні скарги було відхилено, а рішення суду першої інстанції залишено без змін і набрало законної сили. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, вважаючи його необґрунтованим, та пояснив, що відповідач є добросовісним набувачем, якій нічого не було відомо про незаконність чи недійсність попередніх угод щодо спірної квартири. Суд, проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та позивача особисто, приходить до наступного. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2005 року, посвідченого Другою одеською державною нотаріальною конторою, була придбана однокімнатна квартиру №6, що знаходиться за адресою: м. Одеса, площа Катерининська, 4а, загальною площею 39,4 квадратних метрів. Право власності на вищевказану квартиру було зареєстровано КП Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості що підтверджується витягом від 25.05.2005 року. У вказаній квартирі позивач зареєстрована зі сімєю: чоловіком [PERSON], донькою [PERSON] та малолітнім онуком [PERSON], [INFO]. \~ \~ \~ \~01.08.2006 р. між [PERSON] та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «[PERSON] Аваль») було укладено кредитний договір №014/0043/82/61804, відповідно до якого банк надавав позичальнику [PERSON] кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 96700,00 доларів США зі строком повернення до 01.08.2016 року. З метою забезпечення виконання зобовязань за вказаним вище кредитним договором, 01.08.2006 р. між позивачем та банком був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №212, відповідно до умов якого іпотекодавець [PERSON] передала в іпотеку банку однокімнатну квартиру №6, що знаходиться за адресою: м. Одеса, площа Катерининська, 4а, загальною площею 39,4 квадратних метрів. \~ \~ \~ \~29.04.2014 р. між ПАТ «[PERSON] Аваль» та ПАТ ПАТ Комерційний банк Стандарт було укладено та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] договір про відступлення права вимоги за вказаними вище кредитним договором та іпотечним договором, укладеними між ПАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON] \~ \~ \~ \~10.09.2014 р. з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна [PERSON] стало відомо, що станом на 10.09.2014 р. іпотекодержателем за вказаним іпотечним договором вказано [PERSON] на підставі договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 29.04.2014 року, посвідченим приватний нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] \~ \~ \~ \~11.09.2014 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі продажу квартири, що укладається на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у Іпотечному договорі, відповідно до якого право власності на квартиру, яка є предметом Іпотечного договору, було набуто [PERSON] \~ \~ \~ \~17.09.2014 р. право власності на квартиру №6 за адресою: м. Одеса, площа Катерининська, 4а, було набуто [PERSON] (відповідач) на підставі договору купівлі продажу квартири від 17.09.2014 р., укладеного з [PERSON]І, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] \~ \~ \~ \~[PERSON] погоджуючись з тим, що право власності на квартиру було переоформлено без її згоди на інших осіб, позивач оскаржила до суду договір про відступлення права вимоги за кредитним договором №014/0043/82/61804 від 01.08.2006 р., укладений між ПАТ [PERSON] банк Аваль та ПАТ Комерційний банк Стандарт, і рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31.10.2016 р. у справі №757/27380/16-ц вищевказаний договір про відступлення права вимоги за кредитним договором визнано недійсним. Рішення суду першої інстанції було оскаржено ПАТ [PERSON] банк Аваль та представником [PERSON], але ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11.05.2017 р. апеляційні скарги було відхилено, а рішення суду першої інстанції залишено без змін і набрало законної сили. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31.10.2016 р. у справі №757/27380/16-ц, яке набрало законної сили 11.05.2017 р., визнано недійсним договір відступлення права вимоги за кредитним договором №014/0043/82/61804 від 01.08.2006 р., укладений 29 квітня 2014 року між ПАТ [PERSON] банк Аваль та ПАТ Комерційний банк Стандарт, таким чином, встановлено, що внаслідок незаконно проведених операцій з відступлення права вимоги за іпотечним договором №014/0043/82/61804 від 01.08.2006 р. спірна квартира вибула з володіння позивача поза її волею. \~ \~ \~ \~Вирішуючи цей спір, суд виходить з наступного. \~ \~ \~ \~Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. \~ \~ \~ \~Статтею 41 Конституції України та статтями 319, 321 ЦК України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною 2 ст.321 ЦК України визначено, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача передбачено статтею 388 ЦК України, згідно якої у випадках, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. \~ \~ \~ \~Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. №9, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. [PERSON] підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року №1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). \~ \~ \~ \~Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. \~ \~ \~ \~Таким чином, на підставі досліджених в судовому засіданні доказів судом встановлено, що квартира №6, що знаходиться за адресою: м. Одеса, площа Катерининська, 4а, вибула з володіння позивача не з її волі в результаті укладення 29.04.2014 року договору між ПАТ [PERSON] банк Аваль та ПАТ Комерційний банк Стандарт про відступлення права вимоги за кредитним договором №014/0043/82/61804 від 01.08.2006 року, який рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31.10.2016 р. у справі №757/27380/16-ц визнано недійсним та залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11.05.2017 року \~ \~ \~ \~За таких обставин до правовідносин сторін підлягають застосуванню положення пункту 3 ч.1 ст.388 ЦК України та ст.392 ЦК України. \~ \~ \~ \~Усі інші доводи сторін, на думку суду, суттєвого значення для вирішення цього спору не мають. \~ \~ \~ \~Суд вважає за необхідне зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). \~ \~ \~ \~В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Загальними засадами (принципами) цивільного законодавства є, серед іншого, верховенство права, змагальність сторін та диспозитивність. Статтею 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~ \~ \~ \~Згідно зі ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. \~ \~ \~ \~Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України). \~ \~ \~ \~Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Згідно зі ст.141 ЦПК України позивачу, на користь якого ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені ним і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч.1 ст.267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Outcome: approved