Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить визнати недійсним кредитно-заставний договір № SUKWA800000437 укладений 22.08.2008 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" та [PERSON]. На обгрунтування вимог, будучи допитаним в якості свідка, [PERSON] пояснив, що зазначеного правочину не підписував, грошей від Банку не отримував, а тому не повинен нести відповідальності за невиконання цієї угоди. Представник ПАТ КБ "Приватбанка" за довіреністю Старовойтова О.О. подала клопотання про розгляд справи без участі Приватбанку задоволенню вимог заперечують (а.с.86,89-90). Суд, вислухавши доводи позивача допитаного як свідка, що відповідно до ст.57 ЦПК України, є доказом, дослідивши наявні матеріали справи приходить до висновку про задоволення вимог. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За приписами статей 10, 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 р. "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" вказано: "При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Поряд з цим він може запропонувати позивачеві чи відповідачеві подати додаткові докази, а в разі, коли сторони не в змозі їх зібрати, а без них правильно вирішити справу неможливо, - за клопотанням сторін сам витребувати такі докази". На виконання вимог діючого законодавства, правозаставних орієнтирів викладених у зазначеній постанові Пленуму, а також з урахуванням того, що письмові докази знаходяться у ПАТ КБ "Приватбанк" судом, за клопотанням позивача, була винесена ухвала про витребування у Банка кредитної справи за кредитним договором № SUKWA800000437 укладеного 22.08.2008 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" та [PERSON] (а.с.79). Проте, вказана кредитна справа не була надана суду, згідно відповіді - направлена до архіву, який знаходиться у м.Донецьк і є труднощі з перевезенням архіву (а.с.83). Враховуючи наведені обставини, а також вимоги ст.157 ЦПК України щодо розумності строків розгляду справи (справа перебуває у провадженні суду з липня 2014 року), суд вважає можливим прийняти рішення на підставі доказів, які перебувають у матеріалах справи. Задовольняючи позов суд виходить з наступного. Нормами статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною першою ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України). Із роз'яснень, висловлених у п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України від 30.03.2012 р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вбачається, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (ст.215, 1048-1052, 1054-1055), ст.ст. 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». У судовому засіданні не здобуто жодних належних та допустимих доказів того, що [PERSON] проявлено волевиявлення на підписання спірного кредитного договору, отримано кредитні кошти та особисто вчинялись будь-які дії щодо погашення кредитної заборгованості. Так, позивачем заперечується факт укладення кредитного договору, а у відповідача відсутня відповідна кредитна справа з оригіналами заяви, оспорюваного кредитного договору, доказів на підтвердження отримання коштів тощо. Крім того, із представленого розрахунку заборгованості вбачається, що жодного разу виплат на погашення кредиту не здійснювалось (а.с.5-7). Відтак, на переконання суду, не було дотримано загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлених ст. 203 ЦК України, що є підставою для визнання спірного договору недійсним.

Outcome: approved