Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

В липні 2016 року [PERSON] звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва із позовом в якому, просить стягнути з Державного підприємства "Суднобудівний завод ім. 61 комунара" заборгованість по заробітній платі у розмірі 31140 гривень 08 коп., середньомісячну заробітну плату та відшкодувати завдану йому моральну шкоду у розмірі 50 000 гривень. У судове засідання сторони не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку. Представник позивача до суду надав заяву, в якій просив про розгляд справи у його відсутність, позов підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відомості про поважність причин неявки у судове засідання представника відповідача матеріали справи не містять. Суд ухвалив про заочний розгляд справи в порядку ст. 224, 225 ЦПК України на підставі наявних в ній даних та доказів. З 27 березня 1972 року позивач перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Суднобудівний завод ім. 61 комунара», з 21 серпня 2015 року на посаді заступника та начальника відділу маркетингу, що підтверджується записами до копії трудовій книжки, позивач 11 квітня 2016 року звільнений з посади начальника відділу маркетингу у ДП "Суднобудівний завод ім. 61 комунара" за власним згідно зі ст.38 КЗпП України. В день звільнення він знаходився на робочому місці, отримав трудову книжку, однак відповідач не провів з ним остаточного розрахунку та не виплатив заробітну плату. Доказів на спростування вищевказаних обставин відповідач не надав, як і доказів підтвердження виплати заборгованості по заробітній платі. Заборгованість по заробітній платі становить за період з грудня 2015 року по квітень 2016 року, тобто за 5 місяців становить 31140 грн. 08 коп., відповідно до довідки № 157 від 08.06.16. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Україна як соціальна, демократична, правова держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, що включає, зокрема, можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується; гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, а також право на належні умови праці, своєчасне одержання винагороди (стаття 1, частини перша, друга, четверта, сьома статті 43 Конституції України ). Статтею 115 КЗпП України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. «Порядок обчислення середньої заробітної плати» затверджено постановою КМУ N100 від 08 лютого 1995 року. Згідно п. 2 вказаного Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 3 Порядку встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. У відповідності до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середній заробіток позивача, що передував звільненню становив 5 775 грн. 72 коп. (7538.82+3737.60 / 41дн * 21 р.дн.) Держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Згідно з положеннями частини шостої статті 95 КЗпП Укркаїни, статей 33, 34 Закону України «Про оплату праці» такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати. На підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у сумі 3 140 грн. 08 коп.. Позовні вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 50 000 гривень та середньомісячної заробітної плати не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.95 року, із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній та юридичній особі незаконними діями або бездіяльність інших осіб. Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати, зокрема: у принижені честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні права нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її ззавдала, за наявністю її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. З наведеного вбачається, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що саме діями відповідача йому була завдана моральна шкода. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. На підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

Outcome: partial