Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, у якому просила зобов'язати відповідача не чинити перешкоди громадянці [PERSON] у здійсненні права власності на будинок 117/1 по вул. Китобоїв в м. Миколаїв, надавши [PERSON] вільний доступ та прохід по земельній ділянці, розташованої за адресою: м. Миколаїв, вул. Китобоїв, 117/2 для обслуговування та проведення зовнішніх ремонтних робіт суміжної зовнішньої стіни будинку - літера "А" по вул. Китобоїв, 117/1 в м. Миколаєві. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що їй на праві власності належить будинок №117/1 по вул. Китобоїв в м. Миколаєві, а відповідачу - будинок №117/2 по вул. Китобоїв в м. Миколаєві. На теперішній час у позивача виникла необхідність у ремонті зовнішньої стіни кімнати її будинку (кімната 1-6, літ. "А", будинок 117/1, проте через відсутність добросусідських відносин з відповідачем, вона отримала відмову надати доступ до її стіни. Відповідач надіслала до суду відзив на позовну заяву, в якій вказала, що згідно технічного паспорту, доданого позивачем до позову, будівля літ. "А" відсутня. Зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що дійсно в кімнаті "А" стіни зведені не належним чином, що в кімнаті підвищилася волога, з'явилася пліснява. В листі, який було надіслано на адресу відповідача не зазначалося, у який спосіб планується виконання робіт. Крім того, вказала, що нею може бути надано доступ позивачу на проведення будівельних робіт, коли позивач розповість про вид цих робіт та їх проведення без завдання шкоди правам відповідача. Зясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Згідно з свідоцтвом про шлюб, серії 1-ФП №117785 позивач змінила своє прізвище з «Гаврилова» на "Стеценко". Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01.07.2011, [PERSON] належить на праві приватної власності житловий будинок 117/1 по вул. Китобоїв в м. Миколаєві. Вказане підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав від 14.07.2011. Позивач також є власником земельної ділянки 117/1 по вул. Китобоїв в м. Миколаєві, площею 0,031га, згідно з свідоцтвом про право власності на нерухоме майно. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01.07.2011, відповідач [PERSON] належить на праві приватної власності житловий будинок 117/2 по вул. Китобоїв в м. Миколаєві. Вказане підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав від 21.07.2011. Відповідач також є власником земельної ділянки 117/2 по вул. Китобоїв в м. Миколаєві, площею 0,03 га, згідно з свідоцтвом про право власності на нерухоме майно. Стаття 15 ЦК закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати: захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (ст. 13), споживачів (ст. 42), захист прав і свобод людини і громадянина судом, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, відповідними міжнародними судовими установами чи міжнародними організаціями (ст. 55). Стаття 20 ЦК України встановлює здійснення права на захист. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог не інакше як за зверненням особи (стаття 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За змістом ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями статті 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні та розпорядженні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач, у якості доказу про звернення до відповідача щодо надання доступу до фасаду для його утеплення, надав звернення (а.с. 4). Суд не може прийняти зазначений документ як належний доказ, оскільки він не містить адресат якому направлялась вимога, адреси направлення, відомостей про відправника, тощо. Копія фотознімку кута приміщення (а.с. 5) не має ідентифікуючих ознак, зокрема не можливо зробити висновок що саме зображено на фото, де і коли воно зроблено, що на ньому зображено, теж саме і стосується кольорових зображень наданих позивачем в ході розгляду справи, тому зазначені докази не можуть бути прийняті судом у якості достатніх та належних. Також позивачу було розяснено її право на подання клопотання про проведення будівельно-технічної експертизи для встановлення необхідності проведення будівельних робіт, характеру цих робіт та інших питань повязаних з виниклим спором. Позивач не скористалась таким правом. Позивач не вказала, яких саме робіт потребує її будинок, не надала доказів щодо необхідності їх проведення, не надала доказів на підтвердження того, що виконання цих робіт не порушить майнових прав відповідача. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає у звязку з його недоведеністю.

Outcome: dismissed