Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" відокремлений підрозділ "Моторвагонне ДЕПО Королево" про визнання наказу протиправним, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, третя особа без самостійних вимог: [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 17.04.2014 року о 15-54 годині він, як помічник-машиніста дизель-поїзда, разом із машиністом [PERSON], отримавши маршрутний лист, пройшовши інструктаж, медогляд, прийняли дизель-поїзд. О 16-15 годині відправилися на дизель-поїзді із ст.Королево до ст.Солотвино. Із ст.Солотвино вони прибули до ст.Королево о 22-12 годині. Після висадки пасажирів та виконання технічних процедур перегнали поїзд на відстій, він почав прибирати кабіни, а машиніст попрямував до адмінбудівлі ДЕПО здавати маршрутний лист. Закінчивши роботу він попрямував до своєї машини, яка знаходилась перед ДЕПО ст. Королево. Підійшовши до машини до нього раптово підбіг працівник міліції, який почав звинувачувати його у крадіжці паливо-мастильних матеріалів, що не відповідало дійсності. Те ж саме вчинено щодо [PERSON] Згодом їх відвели до лінійного відділу міліції на ст.Королево, де їх тримали із 00-40 години до 13-00 години 18 квітня 2014 року. Під психологічним тиском він під диктовку о 04-13 годині 18 квітня 2014 року написав заяву на звільнення, датовану 18.04.2014 року, яку забрав у нього начальник ДЕПО - [PERSON] Приблизно о 07-00 годині 18 квітня 2014 року до нього та [PERSON] підійшов заступник начальника [PERSON], який повідомив, що написані заяви на звільнення треба переписати. Він із [PERSON] на капоті автомобіля працівників міліції під диктовку [PERSON] в присутності працівників міліції написали нові заяви про звільнення, датовані 17.04.2014 року. На підставі вказаної заяви про звільнення, датованої 17.04.2014 року, 18 квітня 2014 року було видано Наказ №45/ОС, датований 17 квітня 2014 року, про припинення трудового договору - звільнення [PERSON] з 18.04.2014 року на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. В судовому засіданні позивач та його представник обставини та вимоги позову підтримали, позовні вимоги просили задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти обставин позову та наполягала на тому, що позивач добровільно з власної волі написав заяву на звільнення, на підставі якої було видано наказ про його звільнення, а згодом ознайомившись із наказом про його звільнення, не висловив щодо наказу заперечень. Тому вважає, що підстави для задоволення позову відсутні. Третя особа [PERSON], начальник по експлуатації ДЕПО, в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] власноручно та без жодного примусу написав заяву на звільнення у його присутності вночі 18.04.2014 року у адміністративній будівлі. Особисто він його не примушував писати заяву на звільнення. Чи була написана заяву у приміщенні міліції відповісти не в змозі. Свідок [PERSON], начальник відділу кадрів ДЕПО, дала показання про те, що 18.04.2014 року у вихідний день начальник ДЕПО викликав її на робоче місце. Там за вказівкою начальника вона підготувала Наказ про звільнення [PERSON] за згодою сторін, датований 17.04.2014 року, на підставі наданої їй письмової заяви від імені [PERSON], датованої 17.04.2014 року. [PERSON] особисто вона не бачила, із наказом його не ознайомлювала. Свідок [PERSON], машиніст поїзда, дав показання про те, що він та [PERSON] заяву на звільнення писали у лінійному відділенні на станції Королево у присутності працівників міліції під диктовку [PERSON] Останній їм погрожував, що вразі не написання заяви про звільнення за власним бажанням вони будуть звільнення по статті. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, свідків, дослідивши письмові докази, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, що мають значення для вирішення спору по суті, та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов наступних висновків. Наказом №110-ос від 03.10.2008 року [PERSON] було прийнято на роботу за основним місцем на посаді слюсар з контрольно-вимірювальних приладів та автоматики 5 розряду ( 9. Цех ремонтів локомотивів; 9.3. Технічне обслуговування ТО-2 дизель поїздів) Державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" відокремлений підрозділ "Локомотивне ДЕПО Королево" (а.с.12). Трудовий договір укладено на невизначений строк (а.с.12). Наказом № 48-ос від 06 липня 2008 року [PERSON] переведено на посаду помічника машиніста дизель-поїзда (а.с.14). Наказом №45/ОС, датованим 17 квітня 2014 року "про припинення трудового договору" (далі-наказ про звільнення) [PERSON] було звільнено із 18.04.2014 року за угодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП України) на підставі заяви [PERSON], датованої 17.04.2014 року (а.с.13). Суду представлено письмову заяву, датовану 17.04.2014 року, від імені [PERSON] із проханням звільнити його з роботи "за згодою двох сторін" із 18.04.2014 року (а.с.14). В ході судового розгляду справи встановлено, що 17.04.2014 р. [PERSON] із 15:30 по 23:30 год. знаходився на роботі (маршрут ст.Королево-ст.Солотвино), що підтверджується поясненнями сторін. Після закінчення робочого часу близько опівночі машиніста [PERSON] та його помічника [PERSON] на ст.Королево працівники міліції примусово доправили до лінійного відділу міліції на ст.Королево, як таких, що підозрюються у крадіжці паливо-мастильних матеріалів. Встановлено також, що у приміщенні лінійного відділу міліції [PERSON] та [PERSON] тримали із 00-40 години до 13-00 години 18 квітня 2014 року, де вони перебували у присутності працівників міліції, в тому числі [PERSON], а також начальника ДЕПО [PERSON] Протягом тривалого часу вночі їм заявляли, що вони викриті у крадіжці паливо-мастильних матеріалів, та вимагали писати заяви на звільнення за власним бажанням. Вночі, у приміщенні лінійного відділу міліції, близько 04-00 години 18.04.2014 року [PERSON] написав заяву про звільнення, датовану 18.04.2014 року, у присутності [PERSON] та начальника ДЕПО [PERSON] Показаннями свідка [PERSON], поясненнями позивача [PERSON], підтверджено ту обставину, що заява про звільнення [PERSON] була написана під тиском [PERSON], під диктовку останнього, у присутності працівників міліції. Встановлено також, що близько 07-00 години ранку 18 квітня 2014 року заступник начальника [PERSON] підійшов до лінійного відділу міліції ст.Королево та заявив, що заяви оформлені неправильно, і під його диктовку [PERSON] на капоті автомобіля працівника міліції написав другу заяву, яку необхідно було датувати 17.04.2014 року. Дані обставини, якими обґрунтовує заявлені вимог позивач, знайшли підтвердження показаннями свідка [PERSON] та поясненнями [PERSON], які повністю узгоджуються між собою. Проаналізувавши встановлені обставини суд переконався у тому, що письмово оформлене клопотання [PERSON] звільнити його з 18.04.2014 року за "згодою двох сторін" не відповідало його внутрішній волі; таке волевиявлення не було вільним, оскільки було зумовлене особливим психо-емоційним станом [PERSON] внаслідок застосування до нього психологічного тиску працівниками міліції та начальника ДЕПО з приводу підозри у крадіжці паливо-мастильних матеріалів, станом фізичного та психологічного виснаження. Про це свідчить також і письмова заява [PERSON], подана ним відповідачу 22.04.2014 року і зареєстрована у встановленому порядку, про відкликання свої заяви про звільнення(а.с.18). До такого висновку суд дійшов врахувавши також і ту обставину, що у [PERSON] були відсутні причини, за яких було б неможливо продовжувати роботу принаймні протягом двох тижнів, як цього вимагає ст.38 КЗпП України, за трудовим договором, укладеним на невизначений строк (хвороба, переїзд на інше місце проживання, інші поважні причини). Крім того, встановлено, що для підготовки Наказу про звільнення відповідальний за кадрову роботу працівник - [PERSON] - була викликана на робоче місце у вихідний день - 18 квітня 2014 року, коли й підготувала наказ. Виклик було здійснено керівництвом ДЕПО, при цьому наказ про відкликання працівника у вихідний день відсутній. [PERSON] було представлено заяву від імені [PERSON] про звільнення, датовану 17.04.2014 року, та дано вказівку підготувати Наказ про звільнення, датований 17.04.2014 року. У день звільнення [PERSON] не було ознайомлено із наказом, [PERSON] не було видано трудову книжку. Вказані обставини, якими позивач обґрунтував вимоги позову, підтверджені показаннями свідка [PERSON], поясненнями начальника ДЕПО [PERSON] Вказані обставини свідчать про те, що оформлення звільнення здійснено із грубим порушенням порядку звільнення працівників та правил діловодства. Суд констатує, що правовідносини, яким відповідають фактичні обставини справи, врегульовані нормами Кодексу законів про працю України. Відповідно до ч.1 ст.36 КЗпП України, однією із підстав припинення трудового договору є угода сторін. Звільнення [PERSON] оформлене як таке, що вчинене за угодою сторін (п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України), на підставі його заяви про звільнення його з 18.04.2014 року. Під угодою сторін розуміють домовленість між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору. Суд вважає, що в угоді сторін про припинення трудового договору (п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України), де дія працівника з однієї сторони є спрямованою на припинення трудового договору, волевиявлення працівника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Інакше дійсність вказаної угоди є сумнівною. Угода сторін про припинення трудового договору, вчинена працівником проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього психічного тиску з боку роботодавця не може створювати юридичних наслідків. Тому, проаналізувавши обставини справи у їх сукупності та відповідні їм норми матеріального права, суд вирішив, що так звана угода про припинення трудового договору між сторонами даного спору не є дійсною, а відтак звільнення на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України здійснено незаконно і оформлено з грубим порушенням порядку звільнення, правил діловодства, а права позивача є порушеними та підлягають судовому захисту у обраний ним спосіб. Вирішуючи питання про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд бере до уваги, що згідно довідки про доходи №44 від 10.07.2014 року середньомісячний заробіток [PERSON] за два місяці роботи, що передували звільненню (лютий, березень 2014 року) становив 4339,98 грн., а з врахуванням середньої кількості робочих днів у ці два місяці середньоденний заробіток становив 216,99 грн. (а.с. 56). Отже, за час вимушеного прогулу - із 18.04.2014 року по день ухвалення рішення на користь позивача слід стягнути 12151,94 грн. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи, що позивачем підтверджено документально понесенні ним витрати на правову допомогу в сумі 4000 грн., що підтверджується банківською квитанцією (а.с.54), з урахуванням часу затраченого адвокатом на здійснення правової допомоги, Закону України від 20.12.2011 №4191-VІ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», такі підлягають стягненню на його користь з відповідача. З відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір у розмірі 243,60 грн. на підставі ч.3 ст.88 ЦПК України. Отже, розглянувши цивільну справу за позовом [PERSON] у межах заявлених вимог та на підставі поданих сторонами доказів, суд вирішив, що позовні вимоги слід задовольнити повністю.

Outcome: approved