Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезгаданою позовною заявою, за якою просить суд виселити з квартири [ADDRESS] [PERSON] ([INFO] ; [ADDRESS]; ідентифікаційний номер [NUMBER]), далі - відповідач-1, [PERSON] ([INFO]; [ADDRESS]), [PERSON] ([INFO]; [ADDRESS]; ідентифікаційний номер [NUMBER]) ), далі - відповідач-2, [PERSON] ([INFO]; [ADDRESS]), [PERSON] ([INFO]; [ADDRESS]; ідентифікаційний номер [NUMBER]), далі - відповідач-3, без надання іншого житла. У судовому засіданні представник позивача Панченко О.О. на заявлених позовних вимогах наполягла, а представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] заперечив на позов, посилаючись на те, що частину спірного житла її довіритель придбала ще до укладання договору іпотеки, яка оформлялася лише на іншу частину квартири, що і була придбана відповідачем за рахунок банківських кредитних коштів. Всебічно з'ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що між Закритим акціонерним товариством "Перший Український Міжнародний банк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», та [PERSON] було укладений кредитний договір № 5785562 від 15.11.2007, згідно з яким позивач надав відповідачу кредит у сумі 30 900,00 дол.США строком до 15.11.2024, зі сплатою 11,50% річних, на придбання квартири загальною площею 67,01 кв.м, житловою площею 49,1 кв.м за адресою: [ADDRESS]. У забезпечення виконання зобов'зань за кредитним договором відповідач-1 передала в іпотеку позивачу квартиру. Відповідач-1 зобов'язання за кредитним договором належно не виконала. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.06.2015 у справі № 336/1743/15-ц (пр.№2/336/1288/2015) з відповідача-1 та його поручителя ([PERSON]) на користь позивача у солідарному порядку стягнуто заборгованість за кредитним договором у сумі 26405,83 дол.США (кредит та проценти), а також судовий збір у сумі 1827,00 грн. На виконання рішення суду 28.07.2015 видано виконавчий лист, який позивач пред'явив на примусове виконання до Шевченківського відділу державної виконавчої служби м.Запоріжжя. У зв'язку з цим позивачем прийнято рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку згідно зі ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» шляхом набуття його у власність на підставі застереження, яке міститься у п. 4.7.1. договору іпотеки. 04.12.2017 державним реєстратором Запорізької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Кравченко В.А. зареєстровано право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк», що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 106503311 від 06.12.2017. Отже, публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» є власником квартири [ADDRESS]. Згідно з довідкою Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 25.06.2018 № 01-12/01/1612 у квартирі [ADDRESS] у квартирі зареєстровані: [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Згідно з ч.3 ст. 109 Житлового кодексу УРСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Відповідно до ст.40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Позивач, як новий власник, 29.12.2017 направив відповідачу-1 повідомлення №КНО-44.4.2/1653 від 28.12.2017, в якому попередив про необхідність виселення з квартири. Але вимога не виконана. 18.07.2018 позивач цінним листом направив усім зареєстрованим особам вимогу про усунення перешкод у користуванні власністю (квартирою) та виселення № КНО-44.4.2/969 від 16.07.2018, але вимога залишена без задоволення. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі статтею 391 Цивільного Кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як вже зазначалося судом, за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку". З урахуванням частини другої статті 39 цього Закону України "Про іпотеку" відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Разом з тим відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців у разі звернення стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України "Про іпотеку", так і норма статті 109 ЖК України. За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Указане узгоджується зі правовою позицією висловленою Верховним Судом України від 19.04.2017 у справі № 6-3057цс16. Як видно з матеріалів справи, У забезпечення виконання зобов'зань за кредитним договором відповідач-1 передала в іпотеку позивачу квартиру, частина лише якої була придбана за кредитні кошти, про що і був укладений вищевказаний кредитний договір та відповідний йому договір іпотеки № 5786827 від 15.11.2007, посвідчений 15.11.2007 Гришиною В.І., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, за реєстровим номером 1-1700. Вказана обставина достовірно слідує із поданих стороною відповідача-1 правовстановлюючих документів на спірну квартиру: свідоцтва № 11873 про право власності на житло, видане Шевченківською районною адміністрацією Запорізькою міської ради 04.12.2000 року, та договору дарування від 29.12.2004 року, посвідченого 29.12.2004 Кузьміною Н.О., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, за реєстровим номером 5-3979, згідно яких відповідач-1 набула право власності на 38\\75 частин квартири [ADDRESS] задовго до укладання договірних відносин з позивачем. З викладеного, суд не може констатувати, що предмет іпотеки був придбаний саме за кредитні кошти, а тому позивач-банк не має право виселяти відповідача-1 без надання їй іншого житлового приміщення. Сама по собі відсутність натепер у відповідача-1, відповідача-2 та відповідача-3 права власності на квартиру [ADDRESS], не дає суду підстав для висновку про відсутність у них та у неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] права користування спірним житловим приміщенням, оскільки вони не позбавлялися прав, передбачених ст. 64 ЖК України, як, власне, не позбавлялася таких прав, та не позбавляється за результатами судового розгляду цієї справи, й сама [PERSON] Вказане підтверджується відомостями з довідки Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 25.06.2018 № 01-12/01/1612, з якої слідує наступне. Так, відповідач-1, набула право користування спірною квартирою, зареєструвавши ще 04.07.1984 року у встановленому законом порядку адресу свого проживання саме за адресою спірної квартири, а її син [PERSON] - 05.12.2007 року. Відповідач-2, набула право користування спірною квартирою, зареєструвавши ще 12.04.2003 року у встановленому законом порядку адресу свого проживання саме за адресою спірної квартири, а її син [PERSON] - 17.06.2014 року. Відповідач-3, набула право користування спірною квартирою, зареєструвавши ще 15.04.1970 року у встановленому законом порядку адресу свого проживання саме за адресою спірної квартири. Крім того, підставою для вселення неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] до квартири [ADDRESS] є положення ст. 65 ЖК України, оскільки названі особи є дітьми, відповідно, відповідача-1 та відповідача-2. Висновки суду щодо неповнолітніх, крім того, підкріплюються й положеннями ч.2 та ч.4 ст. 29 ЦК України, згідно яких фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, а місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або, зокрема, одного з них, з ким вона проживає. У контексті наведеного суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі за безпідставністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed