Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-14 00:00:00

Позивачка, [PERSON] звернулася в суд з даним позовом. В судовому засіданні позивачка, [PERSON] уточнений позов підтримала та в позовній заяві зазначила, що вона, [INFO], проживає в [INFO]. Являється людиною похилого віку і протягом тривалого часу хворіє. Дітей не має. В с.Старі Кути по вул. Косівська, будинок № 105 Косівського району Івано-Франківської області їй на праві особистої власності належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Житловий будинок деревяний, житловою площею 19,7 кв.м., загальною площею 50,7 кв.м. З господарських споруд належала стайня, стодола, навіс, погріб, вбиральня, криниця, ворота та замощення. Будинковолодіння належало позивачці на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане 03.04.2001 р. державним нотаріусом Косівської державної нотаріальної контори [PERSON] Її право власності на житловий будинок було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30.01.2015 р. В звязку з тим, що [PERSON] постійно хворіє, не має дітей та близьких родичів, то деякий час їй по господарству допомагав відповідач, [PERSON]. Крім того, що відповідач допомагав по господарству, він почав здійснювати догляд за нею, так як через хворобу у неї бувають сильні болі, провали в памяті, піднімається артеріальний тиск і вона не здатна розуміти, що відбувається навколо. Відповідач почав обіцяти їй, що буде доглядати, утримувати, а взамін вони мають укласти договір довічного утримання в нотаріуса. В кінці січня 2015 року, відповідач відвіз її до нотаріуса і дали щось підписати. Що саме, позивачка підписала, вона не знає, оскільки документ ніхто не зачитував та не давав читати. [PERSON] тільки обіцяв позивачку доглядати та утримувати. Приблизно, в період з липня 2015 року по даний час, відповідач не приходить до [PERSON], не доглядає, не забезпечує продуктами харчування та матеріально. Вона фактично була залишена повністю без продуктів харчування та допомоги. Почали допомагати їй сусіди. Пізніше позивачці допомогли встановити, що між нею та [PERSON], був укладений не договір довічного утримання, а договір дарування житлового будинку. Договір дарування був складений та посвідчений 30.01.2015р. приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу [PERSON]. З копії договору [PERSON] також довідалася, що відповідачу подарований не тільки житловий будинок, але й земельна ділянка площею 0,2187 га, кадастровий номер 2623687001:02:008:0250. Цільове призначення цієї земельної ділянки не вказано. Позивачка договір вважає незаконним та таким, що підлягає до скасування, оскільки на меті вона мала укласти з відповідачем договір довічного утримання, а не договір дарування. З відповідачем вона не перебуває в родинних відносинах, він є сторонньою особою і наміру дарувати (відчужувати) безоплатно свій житловий будинок та земельну ділянку вона не мала. Просить позов задоволити. Відповідач, [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги повністю заперечив та пояснив, що позивачка [PERSON] являється його сусідкою та сусідкою його батька, [PERSON], з якою вони знайомі ще з 1998 року і ніколи між ними не було ніяких скандалів, жили і знаходились в добросусідських відносинах. Вперше вона запросила до себе додому [PERSON] в 2011 році і попросила його, щоб він відремонтував деревяну підлогу, що ним було зроблено за дуже малу плату. В 2012 році, коли його батько приїхав із роботи з Італії, вона знову прийшла до нього і попросила його в котельні житлового будинку на стіні покласти керамічну плитку, який знову не відмовив їй у цьому. Після цього, відповідачка попросила чи би він не захотів доглядати за нею, так як в неї немає ні чоловіка, який помер, ні дітей, а якщо він не хоче, то вона все своє майно віддасть циганам. Пізніше, перед Новим роком, коли батько із матірю приїхали додому із Італії на Різдвяні свята, позивачка прийшла до них додому і знову почала розмову про те, що хоче, щоб її все нерухоме майно та земельна ділянка перейшла у власність відповідача та його сімї, щоб воно не дісталось циганам. Батьки відповідача заперечили і пояснювали [PERSON], що їм ніякого майна не потрібно, що в них є своє майно, що вони працюють в Італії на роботі і заробляють достатньо та не мають часу доглядати за нею, на що вона відповіла, що за нею не потрібно доглядати. Влітку 2013 року [PERSON] зайшов додому до відповідачки, яка зразу же почала просити його оббити коридори в будинку вагонкою та зробити нові дубові сходи всередині будинку, на що батько згодився на це і за свої кошти він разом із майстром [PERSON] виконали дану роботу. 11 вересня 2013 року, відповідачкою було складено нотаріально заповіт на батька відповідача. Протягом 2013-2015 років [PERSON] та відповідачем за його кошти було зроблено багато робіт біля житлового будинку і в самому будинку. В кінці 2013 року відповідачка запропонувала [PERSON], що хоче подарувати йому все будинковолодіння і земельну ділянку, так як він в даному будинку поробив всі ремонти і вона бажає, щоб все належало йому. На дану пропозицію він погодився, але так як він їхав на роботу в Італію, то запропонував їй, щоб вона договір дарування оформила на його сина, [PERSON], нащо вона погодилась. На підставі вищевикладеного, просить суд в позові відповідачки відмовити. Третя особа без самостійних вимог - приватний нотаріус Косівського районного нотаріального округу [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що нею було посвідчено договір дарування житлового будинку та земельної ділянки від імені [PERSON] на ім"я [PERSON] При посвідченні керувалася ЗУ "Про нотаріат", Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та ЦК України. Нею було установлено волевиявлення осіб шляхом встановлення однакового розуміння сторонами значення умов правочину та його правових наслідків. Особисті підписи сторін на правочині, свідчать про те, що сторони розуміють значення умов договору. В подальшому просить слухати справу її участі. Представник третьої особи без самостійних вимог - Старокутської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області в судове засідання не з"явився, до суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника. Суд вислухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали справи вважає, що позов підставний і підлягає до задоволення за наступних підстав: Нормами ст.ст.\~10,\~60 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до\~ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням. Суд оцінює належність, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. В силу\~ст. 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну, або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до\~ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. В порядку ч.1\~ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою\~третьою, пятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.3\~ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний\~судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст.216\~ЦК України,\~недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Статтею 225 ЦК України, встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи. Відповідно до\~ст. 231 ЦК України\~правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Згідно з положеннями\~ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом, у кожній справі про визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків. Відповідно дост.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Статтею 719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до положень ст. 215 ЦК України та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в п.7 постанови № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Стаття 233 ЦК України, передбачає можливість визнання недійсними правочинів, вчинених особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах. Згідно п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Також, необхідно враховувати, що договори дарування належать до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов'язань матеріального характеру. Із матеріалів справи вбачається, що згідно копії Договору дарування житлового будинку від 30.01.2015 року зареєстрованого в реєстрі за № 87 (а.с.5-6), [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар належний [PERSON] на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: село Старі Кути, вулиця Косівська, будинок № 105, Косівського району, Івано-Франківської області. Житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що дарується, розташований на земельній ділянці площею 0,2187 га., кадастровий номер 2623687001:02:008:0250, яка дарується одночасно з даруванням житлового будинку. Так, свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що проживає разом із позивачкою, [PERSON] в її житловому будинку, оскільки свій будинок він залишив доньці. Про договір дарування йому нічого не відомо. За позивачкою догляд здійснює він один, оскільки вона часто хворіє останні півтора-два роки. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду повідомила, що вона являється сусідкою [PERSON], тому відповідач, у зв"язку із частим перебуванням за кордоном України, попросив її доглядати за позивачкою за відповідну плату. Свідок неодноразово чула від позивачки, що [PERSON] та його сім"я є порядними людьми, завжди їй в усьому допомагають, тому вона б хотіла подарувати їм свій будинок. Втім так і зробила, оскільки [PERSON] разом із позивачкою та відповідачем нотаріально засвідчили її волевиявлення. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надав пояснення, аналогічні до пояснень відповідача, оскільки він являється його батьком, а саме, що позивачка є його сусідкою, з якою вони в хороших стосунках досить тривалий час. Вона неодноразово зверталася до нього за допомогою по господарству, в чому свідок їй не відмовляв. В 2013 році, під час перебування [PERSON] за кордоном України, позивачка добровільно, без його відома, звернулася до нотаріуса про оформлення заповіту на ім"я [PERSON] Пізніше, [PERSON] зазначила, що хоче подарувати свій житловий будинок, однак він їй повідомив, що часто перебуває за кордоном, допомагати по господарству їй не зможе. Проте, позивачка зазначила, що в сторонньої допомоги не потребує, тому бажає укласти договір дарування. Так, свідок [PERSON] суду повідомила, що вона є соціальним працівником Косівського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Косівської РДА та підтвердила факт знаходження позивачки на обслуговуванні у відділенні соціальної допомоги, оскільки [PERSON] часто хворіє і потребує стороннього догляду. Про те, що позивачку доглядає [PERSON], свідок чула, однак жодного разу її не бачила. Про наявність іншого житла в позивачки не цікавилася. Копією амбулаторної картки Кутської міської поліклініки Косівського району відносно [PERSON] (а.с.7-16), довідкою Кутської міської лікарні від 07.12.2015 року № 248 (а.с.42) підтверджується той факт, що позивачка часто хворіла та потребує стороннього догляду. Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії І-НМ № 268160 від 26.07.1994 року (а.с.53), у віці 60 років помер чоловік позивачки [PERSON] Згідно копії заповіту від 11.09.2013 року (а.с.60), на випадок своєї смерті [PERSON] зробила таке розпорядження: все її майно, що буде належати їй на день смерті, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, а також все те. на що вона за законом буде мати право заповіла [PERSON], на якого покладено обов"язок надати [PERSON], що народився 09.02.1928 року в селі Старі Кути, право довічного безкоштовного проживання в належному їй житловому будинку № 105 за адресою6 с.Старі Кути, вул.Косівська, Косівського району, Івано-Франківської області. Довідкою виданою Косівським територіальним центром соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Косівської РДА від 09.02.2016 року № 119 (а.с.92), підтверджується той факт, що [PERSON] дійсно знаходиться на обслуговуванні у відділенні соціальної допомоги вдома з 09.11.2015 року. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачкою фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивачки, її стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивачки спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачкою проживати в спірному будинку після укладення договору дарування, тощо. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Те, що по суті був укладений договір довічного утримання, на що було направлено волевиявлення [PERSON], а не договір дарування, свідчить пояснення свідка [PERSON] та [PERSON], яка доглядала [PERSON] за дорученням [PERSON] Крім того, договір дарування посвідчувався в присутності відповідача [PERSON] та свідка [PERSON] Суд вважає, що це також вплинуло на волевиявлення позивачки під час укладання договору дарування. Враховуючи обставини справи, а саме: похилий вік позивачки, потреба в догляді, те, що будинок є єдиним житлом позивачки, відсутність фактичної передачі, продовження проживання позивачки у спірному будинку після укладення договору, суд прийшов до висновку, що мають місце підстави для визнання договору дарування недійсним. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст.717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України. При таких осбавинах суд і прийшов до висновку, що позов слід задоволити. Згідно ст.84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Відповідно до статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 202, 203, 215, 216, 225, 231, 233, 717, 719 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" та

Outcome: approved