Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення грошових коштів в сумі 1302 гривень 00 копійок. На обґрунтування своїх вимог посилаються на те, що згідно ч. 1 ст. 47 Закону України "Про загальнообовязкове державне соціальне страхування з тимчасової втрати працездатності та витратами, зумовленими похованням" від 18 січня 2001 року № 2240, який втратив чинність 01 січня 2015 року у звязку з набуттям чинності Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 23 вересня 1999 року №\~1105, викладеного в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці" від 28 грудня 2014 року № 77-VIII, з метою забезпечення відновлення здоровя застрахована особа та члени її сімї (а також особа, яка навчається у вищому навчальному закладі) мали право на отримання санаторно-курортного лікування, оздоровлення в спеціалізованих оздоровчих закладах у межах асигнувань, установлених бюджетом Фонду на зазначені цілі, та в порядку та на умовах, визначених правлінням Фонду. Пунктом 4.5 розділу 4 "Порядку отримання застрахованими особами і членами їх сімей санаторно-курортного лікування, що сплачується за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності", затвердженого постановою правління Фонду 25 лютого 2009 року № 12, передбачено виділення застрахованій особі путівки в двомісний номер з частковою оплатою в розмірі 20 відсотків її вартості на підставі рішення комісії (уповноваженого) із соціального страхування, при цьому за умовами п.4.13 розділу 4 зазначеного Порядку часткова оплата вартості путівки до санаторію вноситься до каси страхувальника за основним місцем роботи застрахованої особи, а при відсутності каси через установу банку на транзитний рахунок органу Фонду за місцем обліку страхувальника. На підставі рішення комісії із соціального страхування Відділу освіти Новомосковської районної державної адміністрації від 21 лютого 2014 року відповідачем як застрахованою особою в розумінні ст. 2 Закону України № 2240 у лютому 2014 року отримано путівку №\~006604 за рахунок коштів Фонду вартістю 6510,00 гривень, з яких підлягали сплаті застрахованою особою на користь Фонду 1302,00 гривень. В той же час, не зважаючи на факт предявлення відповідачем квитанції про часткову оплату вартості путівки відповідно до п. 4.14 розділу 4 зазначеного Порядку, грошові кошти у розмірі 20 відсотків її вартості в сумі 1302,00 гривень на транзитний рахунок органу Фонду Новомосковської міжрайонної виконавчої дирекції Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності не надійшли, а направлена 25 лютого 2015 року з метою досудового врегулювання спору вимога залишена без задоволення. Пунктом 6.4 Порядку №12 та ст.32 Закону України № 2240 передбачена відповідальність застрахованої особи за незаконне одержання з її вини соціальної послуги, у звязку з чим та відповідно до ст. 1212 ЦК України, за якою особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно, при цьому повернути зазначене майно особа зобовязана і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала, а положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події, просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 1302 гривні 00 копійок. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в ньому. Відповідач [PERSON] заперечувала проти задоволення позову, мотивуючи свою позицію тим, що нею сплачено грошові кошти у розмірі 20 % вартості путівки, тобто 1 302,00 грн., що підтверджується квитанцією № 375 від 21 лютого 2014 року, тобто зі своєї сторони вона виконала умови зобовязання і її вини в ненадходженні грошових коштів на рахунок Фонду не має, тому відсутні і підстави для стягнення з неї повторно вартості 20 відсотків путівки. Представник третьої особи [PERSON] просила відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки грошові кошти у розмірі 20 % вартості путівки, тобто 1\~302,00\~грн. сплачено відповідачем на рахунок Фонду через відділення АТ "БрокбізнесБанк", тобто вина відповідача у ненадходженні зазначених коштів на рахунок Фонду відсутня. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступного. Відповідно до положень ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Положеннями частини першої та частини третьої статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Цивільні права та обовязки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 47 Закону України "Про загальнообовязкове державне соціальне страхування з тимчасової втрати працездатності та витратами, зумовленими похованням" від 18 січня 2001 року № 2240, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, але втратив чинність з 01 січня 2015 року на підставі Закону України N 77-VIII від 28 грудня 2014 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообовязкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці", з метою забезпечення відновлення здоровя застрахована особа та члени її сімї (а також особа, яка навчається у вищому навчальному закладі) мали право на отримання санаторно-курортного лікування, оздоровлення в спеціалізованих оздоровчих закладах у межах асигнувань, установлених бюджетом Фонду на зазначені цілі, та в порядку та на умовах, визначених правлінням Фонду. Надання послуг застрахованим\~\~ особам,\~\~ пов'язаних\~\~ із санаторно-курортним лікуванням, здійснюється за наявності медичних показань. Постановою правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 25 лютого 2009 року № 12 було затверджено "Порядок отримання застрахованими особами і членами їх сімей санаторно-курортного лікування, що сплачується за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності", пунктом 4.5 розділу 4 якого передбачено виділення застрахованій особі путівки в двомісний номер з частковою оплатою в розмірі 20 відсотків її вартості на підставі рішення комісії (уповноваженого) із соціального страхування, при цьому за умовами п.4.13 розділу 4 зазначеного Порядку часткова оплата вартості путівки до санаторію вноситься до каси страхувальника за основним місцем роботи застрахованої особи, а при відсутності каси - через установу банку на транзитний рахунок органу Фонду за місцем обліку страхувальника. Аналогічні положення містилися в ст.22 Закону України "Про загальнообовязкове державне соціальне страхування з тимчасової втрати працездатності та витратами, зумовленими похованням" від 18 січня 2001 року № 2240. Судом встановлено, що згідно протоколу засідання комісії із соціального страхування Новомосковського району від 21 лютого 2014 року відповідачеві [PERSON] як застрахованій особі було визначено допомогу на виділення путівки до санаторію вартістю 6510 гривень з початком перебування - 04 березня 2014 року, при цьому розмір часткової оплати путівки № 006604 складав 1302 гривні 00 копійок (а.с.5). Відповідно до листа комісії із соціального страхування відділу освіти Новомосковської районної державної адміністрації, кошти за санаторнокурортні путівки були внесені застрахованими особами, зокрема відповідачем, що підтверджується квитанціями № 3/5 від 21 березня 2014 року, № 41/76 від 24 лютого 2014 року та № 12/22 від 25 лютого 2014\~року (а.с. 26). Як пояснила в судовому засіданні відповідач [PERSON], нею через банк АТ "Брокбізнесбанк" було сплачено 1 302 грн. за путівку № 006604, про що банком видана квитанція № 375 від 21 лютого 2014 року (а.с.4), що сторонами визнається, а тому доказуванню не підлягає в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України. Вказане свідчить про те, що оплата путівки відповідачем проведена до її використання відповідно до вимог п. 4.5 розділу 4 Порядку отримання застрахованими особами і членами їх сімей санаторно-курортного лікування, що сплачується за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Санаторно - курортна путівка була використана застрахованою особою згідно зворотного талону до путівки № 6604 (а.с.4). В той же час, було зафіксовано той факт, що застрахованою особою [PERSON] було здійснено часткову оплату за отриману до санаторію "Славутич" путівку № 006604 через ПАТ «Брокбізнесбанк», але грошові кошти на рахунок Новомосковської МРВД не надійшли, що вбачається і з довідки Новомосковської МРВД Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (а.с.29). За результатами даної перевірки будь-якого рішення по питанню часткової сплати грошових коштів за отриману путівку відповідно до положень ст. 22 Закону України "Про загальнообовязкове державне соціальне страхування з тимчасової втрати працездатності та витратами, зумовленими похованням" від 18 січня 2001 року № 2240 Дніпропетровським обласним відділенням фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності не приймалось. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що санаторно-курортна путівка відповідачеві [PERSON] була видана відповідно до вимог як Закону України "Про загальнообовязкове державне соціальне страхування з тимчасової втрати працездатності та витратами, зумовленими похованням" від 18 січня 2001 року № 2240, так і затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності №12 від 25 лютого 2009 року "Порядку отримання застрахованими особами і членами їх сімей санаторно-курортного лікування, що сплачується за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності", тобто в установленому актом цивільного законодавства порядку, при цьому не встановлено будь-яких неправомірних дій з боку відповідача щодо ненадходження сплачених нею за путівку грошових коштів на рахунок Фонду. Більш того, в судовому засіданні встановлено, що ненадходження сплачених відповідачем через банківську установу грошових коштів повязано не з діями відповідача, а у звязку з тим, що в ПАТ «Брокбізнесбанк» спочатку було введено тимчасову адміністрацію, а потім розпочато процедуру ліквідації (а.с. 28, 37). \~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно положень стаття 32 Закону України "Про загальнообовязкове державне соціальне страхування з тимчасової втрати працездатності та витратами, зумовленими похованням" від 18 січня 2001 року № 2240\~\~\~\~ Застрахована особа несе відповідно до закону відповідальність за незаконне одержання з її вини (підроблення, виправлення в документах, подання недостовірних відомостей тощо) матеріального забезпечення та соціальних послуг за цим Законом. Аналогічні положення передбачені і п. 6.4 Порядку отримання застрахованими особами і членами їх сімей санаторно-курортного лікування, що сплачується за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Загальні підстави для виникнення зобов'язань у звязку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1212 глави 83 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у звязку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об'єктивними умовами виникнення зобовязань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту, тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Таким чином, дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що відсутні визначені законом підстави для застосування до спірних правовідносин і ст.1212 ЦК України. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є не обґрунтованими на законі і такими, що не підлягають задоволенню, у звязку з чим в задоволені позову необхідно відмовити.\~ На підставі викладеного,

Outcome: dismissed