Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

Заочним рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області\~\~від 15 січня 2014 року суд частково задовольнив уточнений позов [PERSON] Встановив факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 03 квітня 2002 року до 19 грудня 2007 року. Поділив спільне сумісне майно подружжя [PERSON] та [PERSON] та в порядку поділу майна визнав за [PERSON] право власності на: 1/2 частку причепу марки ТСП-10, 2010 року випуску, заводський номер 080722, реєстраційний номерний знак 06285ВВ; 1/2 частку трактора колісниого марки "Беларус-892", 2007 року випуску, заводський номер 90806086, номер двигуна [NUMBER], реєстраційний номерний знак 03211ВВ. 1/2 частку причепу марки ПСЕ-20, 1991 року впуску, заводський номер 17512, реєстраційний номерний знак 06131ВВ; 1/2 частку квартири [ADDRESS]; 1/2 частку автомобіля SKODA OKTAVIA, реєстраційний номер [NUMBER], 2007 року випуску; 1/2 частку Селянського фермерського господарства "Агродар". Зобов'язав [PERSON] зареєструвати в органах державної реєстрації відповідні зміни до статуту Селянського фермерського господарства "Агродар". Відмовив в задоволенні позову про визнання права власності на 1/2 частку земельних ділянок, які перебувають у власності Селянського фермерського господарства "Агродар". Заочне рішення в частині, в якій позовні вимоги задоволені, оскаржує відповідач. В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, недоведеність позову, а також на порушення його прав, оскільки він не був повідомлений про час та місце розгляду справи В судовому засіданні відповідач та його представник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити. Позивачка та її представник просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позову з нормативної точки зору та його доведеності в суді належними доказами. Проте з такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони не відповідають встановленим обставинам справ, ґрунтуються на помилковому застосуванні норм матеріального права, а при вирішенні справи суд припустився порушень норм процесуального права. Суд розглянув справу заочно на підставі доказів наданих позивачкою. Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] та [PERSON] двічі реєстрували шлюб. Вперше їх шлюб був зареєстрований 27 лютого 1993 року та розірваний 03 квітня 2002 року. В цьому шлюбі 15 серпня 1993 року у сторін народився син [PERSON] Після розірвання шлюбу 22 жовтня 2007 року у сторін народився син [PERSON] Повторно сторони зареєстрували шлюб 19 грудня 2007 року, який також розірвано. 04 липня 2003 року за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу [PERSON] придбав квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], та зареєстрував право власності на цю квартиру 13 жовтня 2007 року [PERSON] за договором купівлі-продажу придбав транспортний засіб - автомобіль, який зареєстрований на його ім'я, а [PERSON] наділена правом керування транспортного засобу. Отже, вказане майно придбане в період, коли шлюб сторін був розірваний, а тому для визнання цього майна спільною сумісною власністю позивачці необхідно довести, а суду встановити факт проживання сторін без реєстрації шлюбу в період придбання майна. Крім того, в 2000 році, тобто в період зареєстрованого шлюбу, [PERSON] заснував Селянське (фермерське) господарство "Агродар". Позивачка вважає Селянське (фермерське) господарство "Агродар" спільним сумісним майном подружжя, тому просила його розділити у спосіб, зазначений в позовній заяві (визнати за нею право власності на 1/2 частку фермерського господарства та зобов'язати [PERSON] зареєструвати відповідні зміни до статутних документів в державних органах реєстрації). Суд визнав позов в цій частині обґрунтованим, однак не послався на норми права, які підлягають застосуванню, тому рішення суду в зазначеній частині не можна вважати законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Реалізуючи право на судовий захист та звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. А суд, вирішуючи спір, повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Обраний позивакою спосіб захисту права як поділ юридичної особи між подружжям не передбачений законом, а тому позов в цій частині є необґрунтованим з нормативної точки зору. Стаття 61 Сімейного кодексу України відносить до об'єктів права спільної сумісної власності майно. За змістом статті 177 Цивільного кодексу України об'єктом цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. До таких об'єктів не відносяться юридичні особи. Отже, відповідно до закону Селянське (фермерське) господарство "Агродар" не відноситься до майна, оскільки з моменту державної реєстрації набуло статусу юридичної особи та є суб'єктом, а не об'єктом правовідносин. Суд також визнав обґрунтованим позов в частині визнання за позивачкою права власності на майно (сільськогосподарську техніку), власником якого є Селянське (фермерське) господарство "Агродар", однак свій висновок не обґрунтував з посиланням на норми права, тому рішення суду в зазначеній частині також не можна вважати законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Виходячи з закріпленого в статті 11 Цивільного процесуального кодексу України принципу диспозитивності цивільного процесу, позивач має право на власний розсуд обрати спосіб захисту права, який він вважає для себе найбільш прийнятним та ефективним та вказати відповідача, якого він вважає відповідальним за заявленими позовними вимогами. За змістом статей 11,31,119,215 Цивільного процесуального кодексу України підстави та предмет позову визначає позивач, які суд не може змінити за власної ініціативи без згоди на це позивача. У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої предявлено позов, суд відмовляє в задоволенню позову до неналежного відповідача, про що зазначено в пункті 8 постанови Пленуму Верховного суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12 червня 2009 року № 2. Належними відповідачами за вимогою про визнання права власності на сільськогосподарську техніку слід вважати не тільки [PERSON], до якого заявлений позов, але також власника спірного майно Селянське (фермерське) господарство "Агродар", до якого позов не був предявлений. А без залучення\~\~до участі у справі всіх належних відповідачів суд не вправі був робити висновки щодо обґрунтованості позовних вимог про визнання права власності на вказане майно. Задовольняючи позов в частині встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції виходив з того, що з пояснень позивачки та матеріалів справи встановлено, що спірне майно (квартира і транспортний засіб) придбані в період спільного проживання сторін однією сім'єю за їх спільні кошти. Однак, до такого висновку суд прийшов з порушенням норм процесуального права. Пояснення сторін за змістом статті 57 Цивільного процесуального кодексу України не є доказом, а тому посилання суду на пояснення позивачки як на доказ суперечить нормам процесуального права. До того ж в позовній заяві [PERSON] не вказувала на обставини та не посилалась на докази, які підтверджують наявність сімейних стосунків з відповідачем після розірвання шлюбу. Також вона не посилалась на обставини та докази, які свідчать про сумісний бюджет та введення спільного господарства. Допитані судом за клопотанням позивачки свідки, показання яких наведені в рішенні суду, не повідомили суд про факти, на підставі яких суд міг би зробити висновок про наявність між сторонами в спірний період часу усталених сімейних стосунків. Свідки, які проживають в будинку, в якому розташована спірна квартира, не повідомляли про факти, а висловили свою думку, яка ґрунтувалась на спостереженні за позивачкою та відповідачем за межами сім'ї. Окремо слід зауважити, що суд не послався на показання допитаних ним свідків як на докази, що стали підставою задоволення позову, а обґрунтував свій висновок посиланням на пояснення позивачки (які не мають доказового значення), а також на письмові докази. При цьому суд не вказав, які з наданих позивачкою доказів свідчать про доведеність факту її спільного проживання однією сім'єю після розірвання шлюбу. Апеляційний суд під час апеляційного розгляду справи ретельно перевірив доводи сторін та надав їм можливість представити всі докази, які вони вважають за необхідне для забезпечення справедливого судового розгляду. Але під час апеляційного розгляду справи позивачкою не було надано переконливих доказів, які б свідчили про спільність проживання однією сім'єю після розірвання шлюбу. Відповідач цю обставину категорично заперечував та пояснив, що сімейні стосунки з позивачкою були припинені в 2001 році, а в 2002 році за ініціативою позивачки шлюб був розірваний судом. Спільного господарства вони не вели. Вони проживали в різних містах та спільного господарства не вели. Вони намагались налагодили сімейні стосунки, але це не дало результатів. 13 липня 2013 року він зареєстрував шлюб з іншою жінкою. Автомобіль та квартиру він придбав за власні кошти. Спільних коштів у них з позивачкою в період, коли їх шлюб був розірваний, не було. Але він продовжував спілкуватись і з дітьми, і з позивачкою. Позивачка стверджувала, що в 2002 році шлюб розірваний формально. Вони продовжували проживати з відповідачем однією сім'єю, а після народження другого сина повторно зареєстрували шлюб. Але доказів цьому не надала. Напроти, було встановлено, що із заявою про розірвання шлюбу в 2002 році звернулась вона. В заяві вказала про те, що вони сумісно проживали з чоловіком до грудня 2001 року, після чого припинили шлюбні відносини. Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 25 лютого 2002 року шлюб сторін розірвано. Після розірвання шлюбу позивачка отримала копію рішення, через два місяці звернулась до органу РАГС, який зареєстрував розірвання шлюбу 03 квітня 2002 року, а в травні позивачка звернулась до органу РАГС за отриманням свідоцтва про розірвання шлюбу. Ці дії позивачки, які вона не могла пояснити в судовому засіданні, викликають у суду об'єктивні сумніви про сімейні стосунки сторін в той період. Допитані апеляційним судом за клопотанням позивачки свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що знають позивачку та відповідача як подружжя. Свідки проживають по сусідству з батьками позивачки та періодично спостерігали, як до 201102012 року них приїжджали позивачка та відповідач (і разом, і окремо один від одного). Вони були свідками доброго та чуйного ставлення відповідача до позивачки та дітей. Також їм відомо, що в селі, де вони проживають, відповідач займається фермерством, тому приїжджає часто у справах та відвідує батьків позивачки. Ці показання не свідчать про існування між позивачкою та відповідачем сімейних стосунків, оскільки вони проживали в іншій місцевості. і свідки не могли спостерігати їх спільне перебування в сім'ї. Ці показання свідків не суперечать поясненням відповідача, який не заперечував, що не зважаючи припинення шлюбних відносин, вони зберегли добрі стосунки між собою та з батьками. Свідок [PERSON] також показала, що зі слів матері позивачки їй відомо, що сторони розходились, а потім після народження другого сина знову зійшлися. Ці показання також узгоджуються з поясненнями відповідача, який, не зважаючи на народження другого сина, заперечував сімейні стосунки з позивачкою і пояснив, що після народження сина вони намагались відновити сімейні стосунки, але це не дало позитивного результату. Скасовуючи рішенні суду першої інстанції в зазначеній частині і ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд приймає до уваги правові висновки, викладені Верховним Судом України в постанові у справі № 6-2253цс15 від 08червня 2016 року, в якій зазначено наступне. Відповідно до статті 3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. За правилами статті 74 СК України (у редакції, чинній до 16 січня 2007 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обовязків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сімєю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обовязків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сімєю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обовязків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Рішення повинно бути обґрунтоване належними і допустимими доказами, про що зазначається у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти. У справі, яка переглядається апеляційним судом відсутні належні та допустимі докази, які б у своїй сукупності та взаємозв'язку переконливо би свідчили про те, що в спірний період часу сторони підтримували сімейні стосунки. Таким чином, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Разом з тим, доводи апеляційної скарги про те, що він не був належним чином повідомлений про дату судового засідання, на увагу не заслуговують, виходячи з наступного. Позов був пред'явлений позивачкою за правилом виключної підсудності (за місцезнаходженням спірного нерухомого майна). Суд, отримавши позовну заяву, перевірив зареєстроване місце проживання відповідача та пересвідчився, що він зареєстрований за адресою, вказаною в позовній заяві. За цією адресою судом надсилались судові повістки, чим дотримані норми процесуального права по порядок повідомлення особи про час та місце розгляду справи. Відповідно до частини 1 статті 224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отже, за вказаних обставин заочний розгляд справи не свідчить про порушення судом прав відповідача, оскільки особа самостійно обирає процесуальну поведінку та має право на оскарження рішення у разі своєї незгоди з ним, чим і скористався відповідач. Підсумовуючи наведене,

Outcome: dismissed