Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

У жовтні 2017 року позивач [PERSON] (дошлюбне прізвище - "[PERSON]") звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з матір'ю. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що [INFO] у неї народився син [PERSON] Батьком дитини є [PERSON] [PERSON] зазначила, що відповідач за час їхніх стосунків поводився агресивно, ображав її, матеріально не забезпечував позивача та її сина. З цих підстав [PERSON] на початку 2011 року припинила стосунки з [PERSON] та переїхала з сином в інше житло. Позивач стверджувала, що відповідач 25 липня 2017 року перевіз дитину до себе та чинить їй перешкоди у спілкуванні з малолітнім [PERSON] За час проживання з батьком дитина сильно схудла, постійно перебуває у пригніченому стані, не навчається в школі. На думку [PERSON], [PERSON] схиляє сина до вживання медичних препаратів, які негативно впливають на здоров'я та розвиток дитини. Натомість [PERSON] зазначила, що у квартирі, в якій вона постійно мешкає, створено всі умови для проживання, виховання та утримання сина, позивач працевлаштована, має стабільний дохід. З цих підстав позивач просила суд визначити місце проживання дитини [PERSON], [INFO], з її матір'ю [PERSON] за адресою її постійного місця проживання: [ADDRESS]. У грудні 2017 року [PERSON] звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з зустрічним позовом до відповідача [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з батьком. Позовні вимоги мотивовані тим, що з народження [PERSON] сторони справи постійно мешкали у домоволодінні батьків позивача за адресою: [ADDRESS]. У 2011 році сторони справи припинили стосунки, і [PERSON] разом з сином переїхала в орендовану квартиру. Як стверджував позивач за зустрічним позовом, 25 липня 2017 року до нього зателефонувала [PERSON] та попросила забрати сина на тиждень, оскільки вимушена працювати з ранку до пізньої ночі. Поспілкувавшись з дитиною, [PERSON] дізнався, що у присутності матері співмешканець [PERSON] на ім'я "[PERSON]" застосовував фізичне насильство до малолітнього [PERSON] Також, як зазначив позивач за зустрічним позовом, він виявив, що дитина має затримку психологічного та психічного розвитку, проблеми з фізичним здоров'ям, що є наслідком недбалого ставлення [PERSON] до виконання своїх батьківських обов'язків. [PERSON] вказував на те, що мати [PERSON] житлом у м. Києві не забезпечена, мешкає в орендованій в квартирі, в якій не створено належних умов для проживання, виховання та утримання сина. Натомість позивач за зустрічним позовом мешкає в будинку [ADDRESS] разом з своїм батьком, який прихильно ставиться до онука та бажає, щоб малолітній [PERSON] постійно мешкав у згаданому будинку. [PERSON] підкреслив, що у цьому житлі ним створено всі умови для проживання, виховання та утримання сина. На думку [PERSON], визначення місця проживання дитини з батьком відповідатиме інтересам дитини, більш того, малолітній [PERSON] сам виказує бажання мешкати з батьком. З цих підстав позивач за зустрічним позовом просив суд визначити місце проживання сина з ним. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 19 грудня 2017 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним та об'єднано вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом. У судовому засіданні позивач за первісним позовом та її представники позовні вимоги підтримали, проти зустрічного позову заперечували, пояснили, що за час проживання [PERSON] з батьком значно знизилась його навчальна успішність у школі, [PERSON] ображає вчителів школи, де навчається його син, не сплачує аліменти на утримання іншого сина, матір'ю якого є [PERSON] Крім цього, у відзиві на зустрічну позовну заяву [PERSON] представник [PERSON] зазначив, що при ухваленні рішення у справі обов'язковим для врахування є правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 14 грудня 2016 року у справі №6-2445цс16, згідно з яким дитина може бути розлучена з матір'ю лише за наявності виняткових випадків, передбачених ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини. Відповідач за первісним позовом та його представник у судовому засіданні проти первісного позову заперечували, позовні вимоги за зустрічним позовом підтримали. [PERSON] та його представник пояснили, що малолітній [PERSON] бажає проживати лише з батьком, мати не цікавиться дитиною та не може забезпечити дитині безпечних та комфортних умов проживання. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, в судове засідання не з'явився, третя особа про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, її представник надіслала до суду заяву, в якій просила суд розглянути справу за її відсутності. Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. [INFO] у [PERSON] народився син [PERSON] Батьком дитини є [PERSON] (т. 1, а. с. 30). У судовому засіданні з'ясовано, що на початку 2011 року [PERSON] та [PERSON] припинили стосунки, і за домовленістю сторін [PERSON] разом з сином переїхала мешкати окремо. До 25 липня 2017 року малолітній [PERSON] проживав з матір'ю за адресою: [ADDRESS], а з 25 липня 2017 року дитина постійно мешкає з батьком та дідом за адресою: [ADDRESS] Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Батьки [PERSON] мешкають окремо, згоди щодо того, з ким із них буде проживати їх малолітній син, вони не дійшли, з заявою про визначення місця проживання дитини до органу опіки та піклування сторони не зверталися. Вирішуючи спір щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON], суд виходить з таких обставин. Ст. 51 Конституції України кожному з подружжя гарантовані рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Згідно з ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Нормами ч 1, ч. 2 ст. 161 цього Кодексу передбачено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей (ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 171 СК України передбачено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Таким чином, з досягненням віку десяти років у дитини з'являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди. Аналогічні положення закріплені у ст. 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. У судовому засіданні 22 серпня 2018 року суд заслухав думку малолітнього [PERSON] щодо того, з ким з батьків він хоче проживати. Дитина зазначила, що їй комфортно мешкати з батьком, вона задоволена умовами для проживання, навчання та розвитку, створеними їй [PERSON] До матері [PERSON] повертатися не хоче, оскільки, коли він мешкав з нею, до нього застосовували фізичне насильство особи на ім'я "[PERSON]" та "[PERSON]". Дитина чітко висловила у судовому засіданні намір і надалі мешкати з батьком [PERSON] При цьому допитана у судовому засіданні в якості свідка психолог Дніпровського районного у м. Києві Центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді [PERSON], яка проводила психолого-діагностичну роботу з малолітнім [PERSON], відзначила, що дитина у спілкуванні є щирою та не схильна до навіювання. Отже, у суду немає обґрунтованих підстав вважати, що рішення дитини мешкати з батьком нав'язане їй кимось іншим. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (рішення від 08 січня 2009 року у справі "Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії" та рішення від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України"). Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, психологічний стан тощо. Найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17). Зібрані докази свідчать про те, що [PERSON] постійно піклується про дитину, турбується про його здоров'я, бере участь у духовному та фізичному розвиткові; цікавиться навчальним процесом, батько щодня відвозить та забирає сина зі школи. [PERSON] офіційно не працевлаштований, проте отримує пенсію по інвалідності внаслідок загального захворювання. Він мешкає у приватному будинку зі своїм батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. У цьому житлі створено умови для належного виховання та розвитку дитини (т. 1, а. с. 99, 199-201). Дідусь прихильно ставиться до онука і бажає, щоб [PERSON] мешкав у його будинку; про це [PERSON], який був допитаний у судовому засіданні як свідок, зазначив у своїх показаннях. Доказів на підтвердження того, що [PERSON] зловживає спиртними напоями чи наркотичними засобами, поводиться аморально, що може зашкодити розвиткові малолітнього [PERSON], суду не надано. [PERSON] та її представники у своїх запереченнях проти визначення місця проживання дитини з батьком покликались на те, що навчальна успішність [PERSON] за час проживання з батьком значно знизилась, що свідчить про негативний вплив батька на результати навчання сина. З приводу цих доводів позивача за первісним позовом слід зазначити таке. Допитана у якості свідка класний керівник класу, де навчається [PERSON], - вчитель середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №201 м. Києва [PERSON] засвідчила, що навчальна успішність [PERSON] у 2017/2018 навчальному році знизилась. Указані обставини також підтверджуються табелем навчальних досягнень учня (т. 1, а. с. 224-225). Проте, як вбачається з інформаційної довідки про результати роботи та психологічний стан неповнолітнього на момент обстеження від 29 серпня 2017 року №42, складеної психологом Дніпровського районного у м. Києві Центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді [PERSON], яка проводила психолого-діагностичну роботу з малолітнім [PERSON], станом на серпень 2017 року у дитини спостерігалася педагогічна запущеність, її мислительні процеси були знижені (відставання на 2-3 роки у розвитку) (т. 1, а. с. 82-83). Згадані проблеми були виявлені психологом одразу ж після того, як дитина почала мешкати з батьком, а тому очевидно не можуть бути результатом недбалого ставлення [PERSON] до навчання сина. Крім цього, навчальна успішність [PERSON] була низькою і за час проживання з матір'ю, що підтверджується педагогічною характеристикою учня та табелем навчальних досягнень учня у 2016/2017 навчальному році (т. 1, а. с. 123, 140). З огляду на викладене, у суду відсутні підстави вважати, що визначення місця проживання [PERSON] з матір'ю безумовно позитивно вплине на навчальну успішність дитини та її інтелектуальний розвиток. За приписами ч. 4, ч. 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до Порядку провадження органами опіки і піклування діяльності, пов'язаної з захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866, органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об'єднаних територіальних громад. Безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно захисту прав дітей, зокрема дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, покладаються на служби у справах дітей районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад, сільських, селищних рад об'єднаних територіальних громад. У висновку Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 19 грудня 2017 року за №100-22206 зазначено, що орган опіки і піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] разом з матір'ю [PERSON] П. 72 Порядку провадження органами опіки і піклування діяльності, пов'язаної з захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866, вказано, що під час розв'язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов'язків матері та батька щодо дитини. При вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров'я дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Аналізуючи зміст висновку Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 19 грудня 2017 року за №100-22206, суд вважає що органом опіки та піклування не у повній мірі виконано вимоги норми п. 72 Порядку провадження органами опіки і піклування діяльності, пов'язаної з захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866. Так, у висновку не проаналізовано ставлення батька дитини до виконання своїх батьківських обов'язків, не з'ясовано особисту прихильність малолітнього [PERSON] до кожного з батьків. Сам висновок Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 19 грудня 2017 року за №100-22206 містить дублювання інформації, наведеної у педагогічній характеристиці учня [PERSON] від 28 листопада 2017 року за вих. №319, інформаційній довідці про результати роботи та психологічний стан неповнолітнього на момент обстеження від 29 серпня 2017 року №42, складеної психологом Дніпровського районного у м. Києві Центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді [PERSON], та результатах роботи психолога Голосіївського районного у м. Києві Центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді з малолітнім [PERSON] (т. 1, а. с. 52-54, 82-83, 142, 199-201), без наведення належного аргументування прийнятого органом опіки і піклування рішення. Нормою ч. 6 ст. 19 СК України передбачено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. З огляду на те, що висновок Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 19 грудня 2017 року за №100-22206 про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з матір'ю є недостатньо аргументованим, суперечить інтересам дитини, суд не погоджується з ним. Зважаючи на викладене, ураховуючи сталі соціальні зв'язки, які склались у [PERSON] за місцем проживання та навчання, його психологічний стан, недоцільність порушення стабільності повсякденного життя дитини, до чого неминуче призведе переїзд [PERSON] у випадку, визначення його місця проживання з матір'ю, суд вважає, що визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з батьком [PERSON] на сьогодні максимально відповідатиме найкращим інтересам дитини. Суд визначає місце проживання дитини за конкретною адресою - [ADDRESS], що унеможливить маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого матір дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні (такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, сформульованій у постанові від 12 квітня 2017 року у справі №6-15цс17, та правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 03 травня 2018 року у справі №607/1091/16-ц). Ухвалюючи рішення у справі, суд відступає від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 14 грудня 2016 року у справі №6-2445цс16, позаяк Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ст. 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов'язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей (така ж позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц). За таких обставин суд дійшов висновку про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні її первісного позову про визначення місця проживання дитини з матір'ю та задовольнити зустрічний позов [PERSON] про визначення місця проживання дитини з батьком. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача судовий збір у сумі 640,00 грн.

Outcome: approved