Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-19 00:00:00

30.12.2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання права власності на ? частку квартири. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 19.01.2002 року по 14.09.2006 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем. За період шлюбу сторони придбали квартиру [ADDRESS], яка є спільною сумісною власністю подружжя. Договір купівлі-продажу вказаної квартири було зареєстровано у Вознесенській Універсальній Товарно-Сировинній Біржі за № 674 від 20.12.2002 року. Сторони проживають окремо і не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна подружжя, тому просить поділити спірну квартиру та визнати за нею право власності на 1\\2 частку цього нерухомого майна. В подальшому позивачем суду було уточнено позовні вимоги, просила суд визнати і договір купівлі-продажу спірної квартири дійсним. Ухвалою суду від 12.03.2015 року за клопотанням позивача та її представника залучено до участі у цивільній справі в якості співвідповідача - Вознесенську міську раду Миколаївської області у з"язку із смертю продавця спірної квартири. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - [PERSON] позов підтримали, посилаючись на викладені в позовній та уточненій заявах обставини справи, просили суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі, проти задоволення позову не заперечував. Представник відповідача - Вознесенської міської ради Миколаївської області в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без участі представника, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Дослідивши також письмові докази по справі, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 19.01.2002 року по 14.09.2006 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя № 00014852266 від 18.12.2014 року, свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 14.09.2006 року, свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 18.12.2014 року ( а.с. 12, 13, 14 ). Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 20.12.2002 року, укладеного між [PERSON], як продавцем та [PERSON], як покупцем - останній придбав у власність квартиру [ADDRESS] за 1700 гривень, зареєструвавши цей договір у Вознесенській Універсальній Товарно-Сировинній Біржі в журналі реєстрації біржових договорів з нерухомістю за № 674 від 20.12.2002 року (а.с.6). Право власності зареєстровано у Вознесенському МБТІ 24.12.2002 року ( а.с. 5 ). Згідно актового запису про смерть № 3 від 20.02.2008 року та повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00015093121 від 25.02.2015 року, [PERSON] померла [INFO] в с. Таборівка Вознесенського Миколаївської області. Як вбачається з повідомлення Другої Вознесенської державної нотаріальної контори № 230/02-14 від 20.02.2015 року та інформаційної довідки зі спадкового реєстру від 18.02.2015 року, після смерті [PERSON], померлої [INFO], заведено спадкову справу за заявою [PERSON] та 04.11.2008 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на її ім'я ( а.с. 58,59 ). Відповідно до актового запису про смерть № 67 від 04.02.2011 року та повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00015114662 від 03.11.2015 року, [PERSON] померла [INFO] в с. Таборівка Вознесенського району Миколаївської області. З повідомлення Другої Вознесенської державної нотаріальної контори № 288/01-09 від 03.03.2015 року та інформаційної довідки зі спадкового реєстру від 03.03.2015 року, вбачається, що після смерті [PERSON], яка померлої [INFO], спадкову справу не заведено. Пунктом 2 Постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року регламентовано, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вказаний договір купівлі продажу був вчинений у грудні 2002, тобто під час дії ЦК УРСР 1963 року, який передбачав низку правил з приводу купівлі продажу жилого будинку ( ст. 227). З положень ч. 1 ст. 47 ЦК України 1963 року вбачається те, що угода, укладена з порушенням вимог про її обов'язкове нотаріальне посвідчення, вважається недійсною. Згідно ч. 2 ст. 47 ЦК України, якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01.07.2004 року, п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом МЮУ від 03.03.2004 року за № 20/5 підставою як для державної реєстрації, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, та підтвердженням такого права ( правовстановлюючим документом) є в тому числі договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований на біржі в установленому порядку, за наявності відмітки на ньому про реєстрацію відповідних прав тощо. Згідно ст. 3 ЦПК України, в порядку, встановленому даним Кодексом кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Доводи позивача щодо необхідності визнання біржового договору купівлі-продажу дійсним, суд вважає обґрунтованими, а вимоги такими, що підлягають задоволенню відповідно до ст. 47 ЦК України. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] відповідачем була придбана в період шлюбу з позивачем. Правовідносини між сторонами щодо набуття майна та прав на нього виникли до 01.01.2004 року, тобто до вступу в силу Цивільного кодексу України в редакції 2003 року та Сімейного кодексу в редакції 2002 року, тому до правовідносин між позивачем та відповідачем необхідно застосувати правові норми Кодексу про шлюб та сім'ю України в редакції 1969 року. Згідно довідки КП "Вознесенське МБТІ" від 21.11.2014 року вартість зазначеної квартири станом на 20.11.2014 року становить 125038 грн. ( а.с. 10). Відповідно до ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, оскільки спірну квартиру [ADDRESS] було придбано сторонами в період шлюбу, то, відповідно до ст. 22 КпШС України, вказана квартира є спільною сумісною власністю сторін. У відповідності до ст. ст. 28, 29 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Вищенаведені положення КпШС України кореспондуються з нормами СК України, який набрав чинності 01.01.2004 року і діє на момент виникнення спору між сторонами про поділ майна. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Тобто, придбання майна в період шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, а тому доводити наявність такого права ні чоловік, ні дружина не повинні. Таким чином, враховуючи наведене, а також докази, що були надані сторонами, суд приходить до висновку, що обумовлена спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності сторін, тому підлягає поділу між ними. Оскільки будь яких доказів про існування домовленостей між сторонами щодо майна, а також інших обставин для відступлення від засад рівності часток подружжя сторонами не надано, суд вважає, що їх частки у спільному майні є рівними, тому враховуючи наведені обставини, суд вважає, що за сторонами слід визнати право власності на 1/2 частку обумовленої квартири за кожним, що відповідає положенням ст. ст. 28, 29 КпШС України, ст.ст. 60,70 СК України щодо визначення розміру часток чоловіка та жінки при поділі майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати з урахуванням розміру позовних вимог.

Outcome: approved