Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

10.07.2018 року [PERSON] звернулась до Лисичанського міського суду Луганської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Донецька залізниця" про стягнення разової матеріальної допомоги у розмірі 32100,65 гривень. Ухвалою Лисичанського міського суду Луганської області позов [PERSON] передано до Краснолиманського міського суду Донецької області за підсудністю. Ухвалою Краснолиманського міського суду Донецької області позов [PERSON] прийнято до розгляду. Повідомлена належним чином про час та місце судового засідання позивач до судуне з'явилась, але надала клопотання в якому просила справу розглянути за її відсутністю та в якому позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти позову, просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Судом при досліджені письмових доказів по справі встановлено. Позивач працювала у відповідача з 05.02.2008 року (а.с. 11-17). [INFO] позивач народила дитину, про що свідчить свідоцтво про народження від 12.04.2017 року, актовий запис № 22 (а.с. 19). Згідно наказу № 75-в-т від 17.05.2017 року «Про надання відпустки для догляду за дитиною віком до 3-х років» [PERSON] було надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Період відпустки з 17.05.2017 року по 24.03.2020 року (а.с. 23). Згідно наказу від 15.05.2017 року № 79 «Про надання матеріальної допомоги у зв'язку з народженням дитини» підприємство зобов'язане сплатити позивачу одноразову допомогу у зв'язку з народження дитини у розмірі п'яти середніх заробітних плат (а.с. 18), проте до теперішнього часу не виплачено. Виходячи із розрахунку середньої зарплати та розрахунків заробітної плати за січень - лютий 2017 року, середня зарплата - 6420,13 грн. (а.с. 21-22, 26-29). Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК). Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.82 УПК України - Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Вирішуючи справу по суті суд виходить із того, що Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у статті 43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати, а саме: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати - виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП,Законам України «Про оплату праці», а позивач знаходиться з ПАТ"Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Донецька залізниця" в трудових відносинах, виконувала свої трудові обов'язки в повному обсязі, а також при народженні дитини не отримала належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Відповідач не виконав своїх зобов'язань, щодо виплати позивачу матеріальної допомоги при народженні дитини в розмірі п"яти середньомісячних заробітних плат, що складає 32100,65 гривень. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належній йому зарплати без обмеження будь-яким строком. За цих обставин позовні вимоги позивача щодо стягнення матеріальної допомоги у зв'язку з народженням дитини є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно із ст. 133 ЦПК України судовий збір включено до складу судових витрат. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи у разі задоволення позову, покладається на відповідача. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 704,80 гривень, що підтверджується наданою позивачкою квитанцією № 133 від 04.07.2018 року (а.с. 1). Відповідно до положень ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що суд задовольнив позов, на користь позивача підлягає стягненню з відповідача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 704,80 гривень.

Outcome: approved