Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

14.02.2019 року заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 звернувся до суду в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області до Єланецької районної державної адміністрації Миколаївської області, [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконними та скасування розпорядження, державного акту, витребування земельної ділянки. Свої вимоги мотивує тим, що відповідачка [PERSON] двічі скористалася правом на безоплатне отримання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності на підставі розпорядження голови Миколаївської районної державної адміністрації Миколаївської області від 09.04.2003 року №125-р площею 2 га з кадастровим номером 4824280400:15:000:0256 у межах території Веснянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області та на підставі розпорядження голови Єланецької районної державної адміністрації Миколаївської області від 24.12.2012 року №755-р площею 2 га з кадастровим номером 4823081700:01:000:0622 у межах території Калинівської сільської ради Єланецького району Миколаївської області. Крім того, після отримання у власність земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером 4823081700:01:000:0622 відповідачка [PERSON] відчужила спірну земельну ділянку відповідачу [PERSON] . Посилаючись на те, що відповідачка [PERSON] , отримуючи у власність земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 4823081700:01:000:0622, порушила вимоги ст.ст. 116, 118, 121 ЗК України, повторно використавши своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки, заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 просив суд визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Єланецької районної державної адміністрації Миколаївської області №755-р від 24.12.2012 року "Про затвердження проекту із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства громадянам на території Калинівської сільської ради" в частині затвердження проекту землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності та надання [PERSON] земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером 4823081700:01:000:0622 для ведення особистого селянського господарства у межах території Калинівської сільської ради Єланецького району Миколаївської області, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №260342 від 29.12.2012 року, виданий [PERSON] на спірну земельну ділянку на підставі вищевказаного розпорядження, витребувати вказану земельну ділянку у порядку ст. 388 ЦК України від добросовісного набувача, відповідача [PERSON] , якому вона була відчужена відповідачкою [PERSON] , та стягнути судовий збір по справі. Ухвалою Єланецького районного суду Миколаївської області від 05.06.2019 року, залишеною без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 18.07.2019 року, задоволено заяву заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 про забезпечення позову, накладено арешт на земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 4823081700:01:000:0622, розташовану в межах території Калинівської сільської ради Єланецького району Миколаївської області, заборонено органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які дії щодо земельної ділянки з кадастровим номером 4823081700:01:000:0622 (у тому числі у разі її поділу чи об`єднання з іншими ділянками) та заборонено [PERSON] вчиняти із вказаною земельною ділянкою дії, спрямовані на зміну цільового призначення, її поділу або об`єднання з іншими земельними ділянками, укладати договори, вчиняти інші правочини щодо неї. Прокурор та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Представник відповідача, Єланецької районної державної адміністрації Миколаївської області, проти задоволення позовних вимог не заперечив та пояснив, що при виділенні [PERSON] земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності Єланецька районна державна адміністрація діяла у межах повноважень та у спосіб, передбачений законодавством. Єланецькій райдержадміністрації не було відомо про реалізацію відповідачкою права на безоплатне отримання земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером 4824280400:15:000:0256 у межах території Веснянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, перевірити вказаний факт вони не мали можливості. Сама ж [PERSON] не повідомила райдержадміністрацію, що вже має у власності вказану земельну ділянку, чим ввела їх в оману, тому вказана помилка допущена з вини відповідачки [PERSON] . Відповідачка [PERSON] у судові засідання не з`явилася, до суду направила відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги не визнала. Вважає, що законодавством України не передбачено обмежень щодо повторного безоплатного отримання фізичною особою земельної ділянки із земель державної форми власності для ведення особистого селянського господарства, а тому Єланецька районна державна адміністрація Миколаївської області не мала підстав для відмови їй у затвердженні проекту із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на спірну земельну ділянку. Також вважає, що прокуратурою неправильно обрано спосіб захисту щодо повернення спірної земельної ділянки у власність держави та порушено строк позовної давності для пред`явлення даного позову. Представник відповідачки [PERSON] , відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги не визнали посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Вважають, що Єланецькою районною державною адміністрацією Миколаївської області не порушено порядку безоплатного надання [PERSON] земельної ділянки, призначеної для ведення особистого селянського господарства, оскільки законодавчого обмеження у повторному безоплатному наданні громадянам земельних ділянок із земель державної власності не існує. Відтак, [PERSON] набула право власності на спірну земельну ділянку правомірно, а тому, реалізуючи своє право на відчуження земельної ділянки [PERSON] , вона діяла цілком законно та у межах правомочностей, які гарантує їй право власності, а [PERSON] є добросовісним набувачем вищевказаної земельної ділянки. Також вважають, що заступником керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 не правильно обрано спосіб захисту у вигляді віндикації, яка передбачена ст. 388 ЦК України, оскільки повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину можливе лише за правилами реституції, яка може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину у відповідності до ст. 216 ЦК України. Крім того, на їхню думку, Миколаївська місцева прокуратура № 1 не наділена повноваженнями на звернення до суду з вказаним позовом, а заступником керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 застосовано розширене тлумачення підстав для представництва прокурором інтересів держави у суді. Також прокуратурою не наведено і причин, які перешкоджають Головному управлінню Держгеокадастру у Миколаївській області, як розпоряднику земель державної власності, захищати інтереси держави самостійно. До того ж, зауважили, що відлік строку позовної давності для звернення з даним позовом розпочався 24.12.2012 року, тобто з дати винесення головою Єланецької районної державної адміністрації Миколаївської області спірного розпорядження, а закінчився, у відповідності до ст. 257 ЦК України, 24.12.2015 року, а тому клопотали про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Вислухавши учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у ході розгляду справи по суті, на підставі розпорядження голови Миколаївської районної державної адміністрації Миколаївської області від 09.04.2003 року №125-р "Про затвердження проектів відведення земельних ділянок" (том І а. с. 27-29) відповідачка [PERSON] набула безоплатно у власність із земель державної власності земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 4824280400:15:000:0256, призначену для ведення особистого селянського господарства у межах території Веснянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії МК №099241 від 18.06.2003 року (том І а. с. 30-37, 50). Тобто, відповідачка використала своє право на безоплатне отримання земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства в межах норм, визначених ст. 121 ЗК України. Разом з тим, 24.12.2012 року відповідачка звернулася до Єланецької районної державної адміністрації Миколаївської області для затвердження їй проекту із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку площею 2 га, призначену для ведення особистого селянського господарства у межах території Калинівської сільської ради Єланецького району Миколаївської області (том І а. с. 17, 21-23). Розпорядженням голови Єланецької районної державної адміністрації Миколаївської області від 24.12.2012 року №755-р "Про затвердження проекту із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства громадянам на території Калинівської сільської ради" відповідачці [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо складання документу, що посвідчує право власності та передано їй у власність земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 4823081700:01:000:0622, призначену для ведення особистого селянського господарства у межах території Калинівської сільської ради Єланецького району Миколаївської області (том І а. с. 14-16, 24). На підставі вищевказаного розпорядження відповідачці видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №260342 від 29.12.2012 року (том І а. с. 25-26). Прокурор вважає, що Єланецька районна державна адміністрація Миколаївської області безпідставно передала у власність відповідачці [PERSON] земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2 га з кадастровим номером 4823081700:01:000:0622, не перевіривши використання останньою раніше цього права, що призвело до порушення ч.1ст.121 ЗК України. Так, частиною 3 ст. 122 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що розпорядником земель державної власності є районні державні адміністрації. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 116 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, в тому числі, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Згідно з пунктом б частини першої статті 121 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства в розімірі не більше 2,0 гектара. Досліджені судом докази доводять, що відповідачка [PERSON] двічі скористалася правом на отримання безоплатно земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності, що суперечить нормам ст.ст. 116,121 ЗК України. Загальні положення щодо визнання незаконним та скасування правових актів індивідуальної дії, виданих органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування закріплює частина 1 ст. 21 ЦК України, яка передбачає, що такий акт визнається незаконним та скасовується, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Частиною 1 ст. 393 ЦК України закріплено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що розпорядження голови Єланецької районної державної адміністрації Миколаївської області №755-р від 24.12.2012 року "Про затвердження проекту із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства громадянам на території Калинівської сільської ради" в частині затвердження проекту землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності та надання відповідачці [PERSON] земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства прийняте з порушенням норм законодавства чинного на час виникнення спірних правовідносин, а тому підлягає визнанню незаконним та скасуванню. Одночасно підлягають задоволенню вимоги прокурора про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №260342 від 29.12.2012 року. Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Тобто, державний акт на право власності на земельну ділянку є лише документом, яким оформлюється та підтверджується відповідне право, але не є підставою набуття права власності на земельну ділянку у розумінні ст. 328 ЦК України та ст. 116 ЗК України. Такий державний акт не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Оскільки, суд прийшов до висновку про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Єланецької районної державної адміністрації Миколаївської області №755-р від 24.12.2012 року, то й документ, яким оформлюється відповідне право має бути визнаний недійсними. Крім того, судом встановлено, що, отримавши у власність спірну земельну ділянку, відповідачка [PERSON] відчужила її відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 06.11.2014 року, посвідченого державним нотаріусом Єланецького районного нотаріального округу Миколаївської області (том І а. с. 24, 38-40, 118-119). На думку відповідачів та їх представників, заступником керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 не правильно обрано спосіб захисту у вигляді віндикації щодо витребування спірної земельної ділянки від добросовісного набувача, відповідача [PERSON] , оскільки повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину можливе лише за правилами реституції, яка може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину у відповідності до ст. 216 ЦК України. Розглядаючи вищевказані доводи, суд виходить з того, що відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно п. 21 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК. Відповідно до п.п. 22, 26 вищевказаної постанови, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). У зв`язку із цим, якщо майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Відтак, суд приходить до висновку, що обраний прокурором спосіб захисту порушеного права цілком відповідає правовій природі спірних правовідносин та вважає за необхідне витребувати у відповідача [PERSON] у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області спірну земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 4823081700:01:000:0622 у відповідності до ст. 388 ЦК України. Також суд вважає безпідставними доводи відповідачів та їх представників про відсутність підстав для представництва Миколаївською місцевою прокуратурою № 1 інтересів держави у даній справі. Так, повноваження прокурора на здійснення представництва в суді законних інтересів держави в певних випадках передбачені статтею 131-1 Конституції України, статтями 23 Закону «Про прокуратуру, статтею 56 ЦПК, а наявність підстав такого представництва ґрунтується на визначенні поняття інтересів держави, яке містить рішення Конституційного суду України від 8 квітня 1999 року у справі №3-рп/99 та положення статті 13,14 Конституції України, статті 373 ЦК щодо особливого статусу землі. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф. В. проти Франції" (F. W. v. France) від 31.03.2005, заява № 61517/00, пункт 27). Водночас ЄСПЛ звертав увагу також на категорії справ, у яких підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009 року, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): «Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у разі захисту інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси значного числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави». При цьому, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін. У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не стосуються сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечення обмеження повноважень і функцій прокурорів сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему здійснення кримінального правосуддя, водночас для виконання будь-яких інших функцій має бути засновано окремі, належним чином розміщені та ефективні органи. Зважаючи на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено. Отже, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України). Для представництва у суді інтересів держави прокурор за законом має визначити та описати не просто передумови спору, який потребує судового вирішення, а й виокремити ті ознаки, за якими його можна вважати винятком, повинен зазначити, що відбулося порушення або є загроза порушення економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою. Згідно ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою вищевказаної статті. За змістом ч.ч. 3-5 ст. 56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Звертаючись до суду з даним позовом, прокурор у повному обсязі виконав вимоги зазначених вище норм матеріального і процесуального права. Відповідно до ст. 122 ЗК України Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області дійсно є розпорядником земель державної власності на відповідній території. Однак, вказаний орган відповідних заходів щодо повернення спірної земельної ділянки у державну власність не прийняв (том І а. с. 42, 49) та в судовому засіданні підтримав пред`явлений Миколаївською місцевою прокуратурою № 1 в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області позов до відповідачів про визнання незаконними та скасування розпорядження, державного акту, витребування спірної земельної ділянки (том І а. с. 56). Оскільки, уповноважений орган не вчинив дій на захист інтересів держави у спірних правовідносинах, суд вважає, що наявні всі підстави для звернення прокурора до суду з таким позовом в межах своєї компетенції, передбаченої ст. 1311 Конституції України, статтями 23, 24 Закону України «Про прокуратуру», ст. 56 ЦПК України. Щодо застосування наслідків пропуску прокурором строку позовної давності суд виходить з того, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Положеннями частини четвертої статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як роз`яснено в пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. У постановах від 20.06.2018 року (справа №697/2751/14-ц) та від 17.10.2018 року (справа №362/44/17) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суд має встановити, коли прокурор довідався чи міг довідатися про порушення інтересів держави. Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів. Аналізуючи зібрані по справі письмові докази, суд прийшов до висновку, що вони жодним чином не доводять того, що Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області довідалось або могло довідатись про наявність оскаржуваного розпорядження раніше, ніж Миколаївська місцева прокуратура №1. Оскільки, до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області право на розпорядження землями державної власності на території Миколаївської області перейшло з 01.01.2013 року, тото після прийняття оскаржуваного розпорядження, та враховуючи те, що вказаний орган не наділений наглядовими чи контрольними функціями з перевірки законності розпоряджень Єланецької районної державної адміністрації Миколаївської області, то у суду відсутні підстави вважати, що він міг довідатись про порушення права державної власності 24.12.2012 року, тобто під час винесення головою Єланецької районної державної адміністрації Миколаївської області оскаржуваного розпорядження. Натомість з листування Миколаївської місцевої прокуратури №1 та Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області слідує, що прокуратурою виявлено факт існування оскаржуваного розпорядження лише у грудні 2018 року, про що і було повідомлено Управління (том І а. с. 42-48). Вказане свідчить, що прокурор, який звернувся до суду для захисту інтересів держави, довідався про порушення таких інтересів раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а тому відлік строку позовної давності необхідно рахувати саме з грудня 2018 року. За таких обставин суд приходить до висновку, що прокурором не пропущено строку позовної давності для звернення до суду із даним позовом, а через це не вбачає підстав для застосування її наслідків. Оскільки, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, то у відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь прокуратури Миколаївської області підлягають стягненню по 1921 грн. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved