Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-01 00:00:00

Позивачка [PERSON] , 26.05. 2015 року , звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визначення часток у спільному майні колишнього подружжя . Обгрунтовуючи свої позовні вимоги та уточнивши ( а.с. 91), вказує на те, що він з відповідачкою перебували в зареєстрованому шлюбі з 01.06.1996 року по 17.07.2014 року , що стверджується відповідно свідоцтвом про укладення шлюбу від 01.06.1996 року, виданим Відділом відділом реєстрації актів громадянського стану Подільського району м. Києва та рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 17.07. 2014 року. Від спільного подружнього життя з відповідачкою мають спільну дитину, сина [PERSON], [INFO]. В період шлюбу з відповідачкою вони придбали нерухоме майно, що є їх спільною сумісною власністю До спільного майна подружжя вона включив : - трьох кімнатну квартиру [ADDRESS], жилою площею 53,8 кв. метри, загальною площею 102,2 кв. метри; - земельну ділянку, площею 0,2500 га із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовану у с. Іванків, Бориспільського району, Київської області, кадастровий номер [NUMBER] . Таким чином, вищевказане майно належить їм на праві спільної сумісної власності. Згоди про добровільний поділ майна між ними не досягнуто. Просив припинити право спільної сумісної власності сторін на квартиру [ADDRESS] перевівши її у спільну часткову власність у наступному порядку та спосіб: Визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частку у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] ; Визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частки у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] ; Припинити право спільної сумісної власності сторін на земельну ділянку, площею 0,2500 га із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовану у с. Іванків, Бориспільського району, Київської області, кадастровий номер [NUMBER] , перевівши її у спільну часткову власність у наступному порядку та спосіб: Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку у праві спільної часткової власності земельної ділянки, площею 0,2500 га із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовану у с. Іванків, Бориспільського району, Київської області, кадастровий номер [NUMBER] ; Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку у праві спільної часткової власності земельної ділянки, площею 0,2500 га із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовану у с. Іванків, Бориспільського району, Київської області, кадастровий номер [NUMBER] ; Крім того просив стягнути з відповідачки на його користь судові документально підтверджені витрати пов"язані з розглядом даної справи у вигляді судового збору. В судове засідання позивач належним чином повідомлений про дату, час та розгляд справи, не з"явився і не направив свого представника, проте, через загальну канцелярію за вх. № 47326 від 01.10. 2015 року надав письмову заяву про розгляд цивільної справи без його участі за наявними у матеріалах справи доказами та винести законне і обгрунтоване рішення по суті позовних вимог. Представник відповідачки [PERSON], яка діє на підставі договору про надання правової допомоги від 01 липня 2015 року ( а.с . 50 -51), позовні вимоги визнала та не заперечувала проти їх задоволення в порядку ст. 174 ч. 4 ЦПК України. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що визнання відповідачем позовних вимог не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до роз'яснень п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Визнання відповідачем позовних вимог прийнято судом частково. Вислухавши пояснення представника відповідачки , дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Як слідує із матеріалів справи та встановлено судом, сторони з 01.06.1996 року по 17.07.2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі , що стверджується відповідно свідоцтвом про укладення шлюбу від 01.06.1996 року, виданим Відділом відділом реєстрації актів громадянського стану Подільського району м. Києва та рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 17.07. 2014 року ( а.с. 9; 17-18). Від спільного подружнього життя сторони мають спільну дитину, сина [PERSON], [INFO]. В період шлюбу сторони придбали нерухоме майно, що є їх спільною сумісною власністю, а саме: - трьох кімнатну квартиру [ADDRESS], жилою площею 53,8 кв. метри, загальною площею 102,2 кв. метри, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 07.12. 1999 року ( а.с. 11-12; 112-114); - земельну ділянку, площею 0,2500 га із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовану у с. Іванків, Бориспільського району, Київської області, кадастровий номер [NUMBER], що підтверджується договором купівлі-продажу від 31.12. 2005 року ( а.с. 13; 122-124) та державного акта на право власності на земельну ділянку [NUMBER] від 14.11. 2007 року ( а.с. 125-126) . Таким чином, вищевказане майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім"ю України ( в редакції 1970 року) майно , нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідні положення також закріплені в ст. 60 СК України, згідно яких майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 25 Кодексу про шлюб та сім"ю України ( в редакції 1970 року) якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Відповідні положення також закріплені в ч.1 ст. 62 СК України, де вказано, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. При цьому, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Разом з тим, відповідно до п.2 ч.1 ст. 57 СК України, майно набуте одним із подружжя за час шлюбу, але за кошти, які належали йому, їй особисто, - є особистою приватною власністю того із подружжя, за чиї кошти було придбано таке майно. Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 22, п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Відповідно до п. 24 Постанови до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України ). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Як вбачається з позовних вимог та з матеріалів цивільної справи , трьох кімнатна квартира [ADDRESS], жилою площею 53,8 кв. метри, загальною площею 102,2 кв. метри була придбана за час шлюбу сторін , а тому, суд дійшов висновку про визнання їх спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , відповідно до положень ст. ст. 60, 61 СК України. Разом з тим, як встановлено у судовому засіданні та не спростовуються сторонами, що 2/3 квартири [ADDRESS] сплачені за рахунок коштів, що належали відповідачці [PERSON] особисто, а також відповідно до усної домовленості, яка існує між позивачем та відповідачкою, позивач вважає, що йому належить 1/3 частка у праві спільної часткової власності на таку квартиру, в той час, як відповідачці належить 2/3 частки. Таким чином, враховуючи положення ст. ст. 60, 61, 70, 71 СК України за [PERSON] необхідно визнати право власності на 1/3 частку у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] , а за [PERSON] визнати право власності на 2/3 частки у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS]. Відповідно до положень ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. При цьому, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Також, відповідно до роз'яснень, викладених у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК , за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Оскільки згоди на отримання грошової компенсації жоден із подружжя не надавав в рахунок належної їм частки у спільному сумісному майні, а навпаки, заявляли вимоги про визнання за кожним із них право власності на спірну квартиру. Відповідно до положень ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відтак, враховуючи відсутність згоди подружжя на отримання грошової компенсації в рахунок належної їм частки у спільному сумісному майні, в межах заявлених ними вимог, відповідно до положень ст. ст. 60, 61, 70, 71 СК України за [PERSON] необхідно визнати право власності на 1/3 частку у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] , а за [PERSON] визнати право власності на 2/3 частки у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS]. Як встановлено судом, подружжям за договором купівлі-продажу від 31.12. 2005 року було придбано земельну ділянку, площею 0,2500 га із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовану у с. Іванків, Бориспільського району, Київської області, кадастровий номер [NUMBER]. Відтак, враховуючи відсутність згоди сторін на отримання грошової компенсації в рахунок належної їм частки у спільному сумісному майні, в межах заявлених ними вимог, відповідно до положень ст. ст. 60, 61, 70, 71 СК України за [PERSON] та [PERSON] за кожним із подружжя частки є рівними, оскільки земельна ділянка була придбана у шлюбі, за рахунок спільно зароблених коштів ( ч.1 ст. 70 СК України), а тому необхідно визнати право спільної часткової власності на 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,2500 га із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовану у с. Іванків, Бориспільського району, Київської області, кадастровий номер [NUMBER] за кожним із колишнього подружжя. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Водночас, відповідно до роз'яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року предмет позовних вимог (у тому числі первісного, зустрічного позову та позову третьої особи із самостійними вимогами) зазначається виходячи з вимог закону, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, та підстав заявленої вимоги. Тобто суд, при вирішенні справи повинен встановити її обставини і відповідно до встановлених обставини визначити правовідносини, що склались між сторонами, та закон, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ст. 215 ЦПК України). Відповідно до встановленого ст. 11 ЦПК принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Водночас, як роз'яснив Верховний Суд України, відповідно до положень цивільного процесуального законодавства підстави заявленого позову - це виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України (ст.4, п.5.ч.2 ст. 119 ЦПК). Таким чином, при розгляді справи суд застосовує той закон, який регулює спірні правовідносини. Підсумовуючи викладене, формулювання у рішенні суду предмету позовних вимог не відповідно до тексту позовної заяви, а виходячи з вимог закону, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, та підстав заявленої вимоги, не буде порушувати встановленого ст. 11 ЦПК принципу диспозитивності цивільного судочинства. Разом з тим, повне визнання позовних вимог відповідачем, суду не дають законних підстав для повного задоволення позовних вимог, а тому на підставі вищенаведеного. позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial