Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

27.09.2021 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним. Свої вимоги мотивує тим, що 18.01.2000 року придбав у відповідачки житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованим філією Миколаївської універсально товарно-сировинної біржи в смт Єланець за №2-100. Під час вирішення питання про проведення державної реєстрації вищевказаного договору з`ясувалося, що договір нотаріально не посвідчений. Посилаючись на викладене, з метою захисту його прав як власника вказаного майна, просив визнати вищевказаний договір купівлі-продажу нерухомого майна дійсним. Ухвалою від 29.09.2021 року суддею прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, а також визначено розглядати дану справу за правилами загального позовного провадження. Позивач у судове засідання не з`явився, до суду надав заяву про слухання справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити. Представник позивачки у судове засідання не з`явилася, до суду надала заяву про слухання справи в її відсутність, позовні вимоги уточнила, просила суд змінити прізвище відповідача із " [PERSON] " на " [PERSON] ". Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, до суду надала заяву про слухання справи в її відсутність, позовні вимоги визнала в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши письмові матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до слідуючого висновку. Так, згідно з застереженнями, що містяться в ст. 5 ЦК України та п. 4 Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК України, правовий статус майна, а також права та обов`язки суб`єктів цивільних правовідносин щодо цього майна визначаються нормами матеріального права, які були чинними на час його створення або набуття. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним", відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 18.01.2000 року між сторонами укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме - житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованим того ж дня філією Миколаївської універсально товарно-сировинної біржи у "Журналі реєстрації біржових угод з нерухомим майном" за № 2-100 (а. с. 7, 9). Так, відповідно до статті 4 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, в тому числі і з угод. Згідно зі статтею 41 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.153 ЦК УРСР договір вважається укладеним коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. Покупець сплатив продавцям належну за договором покупну ціну, а останні отримали грошові кошти та передали квартиру у її розпорядження. У зв`язку з цим, можна констатувати, що сторонами була досягнута згода з усіх необхідних та суттєвих умов угоди та відбулося її виконання. При вчиненні договору купівлі-продажу будинку дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності відбувся, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу будинку. 16.02.2000 року Вознесенським бюро технічної інвентаризації зареєстровано право приватної власності позивача на вищевказаний житловий будинок та записано у реєстрову книгу №8 за реєстровим № 1248 (а. с. 10). З матеріалів справи вбачається, що позивач на даний час проживає в [ADDRESS] . У спірному житловому будинку за вказаною адресою він зареєстрував членів своєї сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а. с. 8). Також позивач зазначав, що з метою реєстрації права власності на житловий будинок він звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно Братської селищної ради Братського району Миколаївської області, де йому відмовлено у вчиненні вказаної дії, оскільки, наданий ним договір №2-100 купівлі-продажу нерухомого майна нотаріально не посвідчений. Виправити вказані недоліки у позасудовому порядку не видається можливим. Нині захист права власності позивача на вищевказаний житловий будинок можливий лише шляхом визнання договору №2-100 купівлі-продажу нерухомого майна дійсним. Статтею 227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Згідно ст.15 Закону «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Отже, законодавець на час виникнення спірних правовідносин не вимагав нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомості у разі укладання такого договору на товарній біржі. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд має право на вимогу сторони, яка виконала угоду, визнати її дійсною. У цьому випадку подальше нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Отже, позивачем надані належні докази на підтвердження факту укладення угоди між покупцем і продавцем житлового будинку, її виконання та обставин, які свідчать про неможливість подальшого нотаріального посвідчення угоди. Аналізуючи викладені обставини, суд вважає, що зазначене є підставою для визнання договору купівлі-продажу спірного житлового будинку, укладеного на біржових торгах, дійсним. Під час подачі позовної заяви позивач звільнений від сплати судового збору, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ "Про судовий збір". Тому, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачки підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 908 грн. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved