Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-15 00:00:00

У листопаді 2016 року [PERSON] звернулась до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що 25 травня 2010 року вона придбала у [PERSON] за договором купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] (надалі - спірна квартира). При цьому позивач посилається на те, що рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 21.10.2015 р. у справі № 522/2038/14 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Алексєєва О.В., договір купівлі-продажу квартири був визнаний недійсним. Рішенням Приморського районного суду міста Одси від 31 травня 2016 року у справі № 522/8003/16-ц право власності на спірну квартиру визнано за [PERSON] , а 12 липня 2016 р. квартира була продана останнім гр.. [PERSON] за 667000,00 грн. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 12.06.2017 р., залишеного без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.09.2017 р., рішення Приморського районного суду м.Одеси від 31 травня 2016 року було скасовано, у задоволенні позову про визнання права власності на квартиру за [PERSON] відмовлено. Постановою Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року рішення Приморського районного суду м.Одеси від 21.10.2015 р., ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 02.03.2016 р., ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31.03.2016 р. скасовано, у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання заяви про згоду на укладення договору недійсною, визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовлено. Враховуючи те, що судові рішення, на підставі яких спірну квартиру було вилучено у позивачки [PERSON] , були згодом скасовані, остання просить витребувати вказану нерухомість від добросовісного набувача [PERSON] на підставі ст. 388 ЦК України. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що вона є добросовісним набувачем, та підстави для витребування у неї спірної квартири відсутні. У судовому засіданні представник третьої особи [PERSON] позов також не визнав. У судовому засіданні представник третьої особи [PERSON] проти задоволення позову також заперечував. Приватний нотаріус Нікітюк О.М. надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що даний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи підтверджено, що згідно договору купівлі-продажу, укладеного 25 травня 2010 року між [PERSON] і [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Алексєєвою О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 911, [PERSON] придбала у власність за 48439,00 грн. квартиру під [ADDRESS] , що складає 164/5000 частин домоволодіння. Зазначена квартира належала продавцю [PERSON] на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Жовтневою районною адміністрацією м.Одеси 28 лютого 2001 року за № [NUMBER] та зареєстрованого Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 15березня 2001 року в книзі 134 доп. на сторінці 32 за № 3203, реєстраційний номер за РПВН - 28513129 та в цілому складається з чотирьох кімнат, загальною площею 178,3 кв.м., в тому числі житловою - 101,3 кв.м. В 2014 році [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсною її заяву про надання згоди [PERSON] на укладення договору купівлі-продажу вказаної вище квартири, визнати недійсним договір купівлі-продажу від 25 травня 2010 року. Рішенням Приморського районного суду м.Одеси у справі № 522/2038/14, залишеним без змін ухвалю Апеляційного суду Одеської області від 02.03.2016 р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31.03.2016 р., позов [PERSON] задоволено, визнано недійсним заяву [PERSON] про надання згоди [PERSON] на укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Визнано недійсним договір купівлі-продажу цієї квартири, укладений між [PERSON] і [PERSON] 25.05.2010 р., посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Алексєєвою О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 911. Постановою Верховного суду України від 12 жовтня 2016 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 березня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 2 березня 2016 року та рішення Приморського районного суду м.Одеси від 21 жовтня 2015 року скасовано. У задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання заяви про згоду на укладення договору та визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовлено. 12 липня 2016 року [PERSON] за 667000,00 грн. придбала спірну квартиру за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу О.М. Нікітюк та зареєстрованого в реєстрі за № 785, у [PERSON] , якому, в свою чергу, спірна квартира належала на підставі рішення Приморського районного суду м.Одеси від 31 травня 2016 року у справі № 522/8003/16-ц, яке набрало законної сили 13.06.2016 р. Так, 15.04.2016 р. [PERSON] уклав з [PERSON] попередній договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К. та зареєстрований в реєстрі за № 470. Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 31.05.2016 р. у справі № 522/8003/16-ц позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання попереднього договору купівлі-продажу удаваним а визнання права власності на спірну квартиру задоволені. Визнано удаваним поперденій договір купвлі-продажу квартири № 1 та місця для стоянки [ADDRESS] , укладений 15 квітня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К. визнано, що 15 квітня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна з розстроченням платежу, згідно з яким [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру № 1 та місце для стоянки [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на спірну квартиру. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 12.06.2017 року рішення Приморського районного суду м.Одеси від 31 травня 2016 р. скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання попереднього договору купівлі-продажу удаваним та визнання права власності на квартиру відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року рішення Апеляційного суду Одеської області від 12.06.2017 р. залишено без змін. Згідно ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Як зазначається у п.16 Узагальнення судової практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.09.2015 р. «Про практику застосування cудами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок» у процесі розгляду спорів про витребування житлового будинку із чужого незаконного володіння судам необхідно вирішувати питання, пов`язані з розмежуванням добросовісного та недобросовісного набувача з урахуванням положень статей 330, 388, 390 ЦК, ППВСУ від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" та ППВССУ від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав". Набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, в якої він придбав річ, не мала права її відчужувати. Отже, набувач є добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння (стаття 388 ЦК). Набувач визнається недобросовісним, коли він знав чи повинен був знати про неправомірність свого володіння (стаття 390 ЦК). Таким чином, набувач є недобросовісним, якщо річ набута ним злочинним шляхом. Добросовісність володіння, набуття майна створюють ще одну важливу перевагу для незаконного володільця речі, а саме: коли від недобросовісного набувача майно може бути витребуване в усіх випадках, то від добросовісного законного набувача - у разі коли майно загублене, викрадене або вибуло з володіння власника (іншої особи, якій він передав майно у володіння) іншим шляхом поза їхньою волею (стаття 388 ЦК). Якщо річ було продано особою, яка одержала її за договором від власника, добросовісному набувачеві, то від останнього власник не може витребувати свою річ, оскільки у цьому випадку річ вибула як з володіння власника, так і з володіння його контрагента за договором з їх власної волі, тому право власника на витребування своєї речі з незаконного володіння обмежується інтересами добросовісного набувача. Отже, власник майна не може витребувати його з незаконного володіння іншої особи за сукупності трьох умов: а) набувач має бути добросовісним набувачем - він не повинен знати, що купує майно не у власника; б) майно має бути придбане набувачем за гроші, тобто повинно бути саме купленим; в) власник має втратити володіння цим майном з власної волі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей (Лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав" від 28.01.2013 р. N 24-150/0/4-13). Відповідно до ст. 620 ЦК України уразі невиконання боржником обов`язку передати кредиторові у власність або у користування річ, визначену індивідуальними ознаками, кредитор має право витребувати цю річ у боржника та вимагати її передання відповідно до умов зобов`язання. Кредитор втрачає право на витребування у боржника речі, визначеної індивідуальними ознаками, у разі, якщо ця річ вже передана третій особі у власність або в користування. Якщо річ, визначену індивідуальними ознаками, ще не передано, переважне право на її одержання має той з кредиторів, зобов`язання на користь якого виникло раніше, а коли це неможливо визначити, - кредитор, який першим пред`явив позов. Суд приходить до висновку, що [PERSON] , в розумінні ч.5 ст. 12 ЦК України, є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки доказів її обізнності про те, що вона купує майно не у власника, матеріали справи не містять. Також, суд враховує, що [PERSON] придбала окремий об`єкт нерухомості - квартиру [ADDRESS] , - за відплатним договором за 667000,00 грн. у [PERSON] , у володінні кого перебувала спірна квартира. Тобто, спірна квартира вибула з володіння [PERSON] з власної волі останнього. [PERSON] на цей період фактично володів і користувався спірною квартирою, якою в подальшому й розпорядився. В фактичному володінні та користуванні позивача [PERSON] спірна квартира ніколи не перебувала, що свідчить про те, що [PERSON] не бажала володіти та користуватися цією квартирою з моменту купівлі-продажу 25.10.2010 р. Також, судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 25.05.2010 р. та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.06.2016 р. [PERSON] придбала 164/5000 часток житлового будинку [ADDRESS] , а просить в позові витребувати певну квартиру, як окремий об`єкт нерухомості, що перебуває у власності [PERSON] , що не відповідає договору купівлі-продажу від 25.05.2010 р. та свідоцтву про право власності від 28.02.2001 р. № [NUMBER]. Згідно ч.1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона - відчужувач - зобов`язана передати майно другій стороні - покупцю, а покупець зобов`язаний прийняти майно та сплатити його вартість, вказану у договорі. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Враховуючи те, що зобов`язання за договором купівлі-продажу від 25.05.2010 р., в порушення вимог ст. 525 ЦК України, не були виконані в повному обсязі, зокрема, продавцем [PERSON] не передано у користування [PERSON] спірної нерухомості, а [PERSON] , в свою чергу, не вжила заходів до вселення в квартиру та прийняття її у користування. В зв`язку з цим, оскільки спірна квартира вже передана у власність третій особі, з огляду на положення ч.2 ст. 620 ЦК України, в даному випадку позивачка має право на відшкодування заподіяних збитків з [PERSON] , а не на витребування майна з чужого володіння - [PERSON] .

Outcome: dismissed