Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

27 серпня 2020 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення коштів на утримання майна. Свою позицію позивач обґрунтовує тим, що він та [PERSON] є співвласниками та зареєстровані в трикімнатній квартирі [ADDRESS] . Він за вказаною адресою не проживає з 2005 року та в зв`язку з тим, що відповідач чинить перешкоди, позбавлений можливості користуватись своєю власністю, однак не зважаючи на це, постійно сплачує комунальні платежі. З лютого 2005 року по квітень 2019 року відповідач не брала жодної участі в утриманні даного жилого приміщення. Лише за період з травня 2016 року по квітень 2019 року (застосовано період позовної давності) ним було сплачено житлово-комунальні послуги в сумі 7042,08 грн., окрім того на підставі судового наказу виданого Южноукраїнським міським судом Миколаївської області 26 вересня 2018 року з нього було стягнуто на користь комунального підприємства "Житлово-експлуатаційне об`єднання" заборгованість по житлово-комунальним послугам з 01 січня 2017 року по 01 вересня 2018 року в сумі 1585,84 грн., яку сплачено ним у повному обсязі. Вважає, що відповідач, як співвласник повинна також нести трати по житлово-комунальним послугам, зокрема на утримання майна -вартість комунальних послуг на утримання будинку та прибудинкової території, повинна сплатити половину сплаченої ним суми 3373,08 - 1685,54 грн. Оплату за надання послуг з постачання холодної та гарячої води, водовідведення та постачання електроенергії повинна здійснити в повному обсязі, оскільки він цими послугами з травня 2016 року по квітень 2019 року не користувався, зокрема 2849,10 грн. - за спожиту електроенергію, 683,80 грн. - за воду, 2125,64 грн. за опалення, а всього 5658,54 грн. Загальна сума, яку просить стягнути з відповідача складає 7344,08 грн. Не погоджуючись з позовом відповідач подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 08 лютого 2005 року їй у користування було виділено кімнату площею 11,9 кв.м у квартирі [ADDRESS] , а позивачу кімнату площею 7,8 кв.м. Кухню ванну, туалет та коридор залишено в загальному користуванні. На підставі даного рішення було поділено особові рахунки по водопостачанню та водовідведенню на [PERSON] з опалювальною площею 30,1 кв.м на [PERSON] - 26,4 кв.м, а також особові рахунки поділено комунальним підприємством "Житлово-експлуатаційне об`єднання" Балашова І.С. - 33,6 кв.м, [PERSON] - 26,4 кв. м. Отже відповідач, повинен нести витрати по утриманню майна, яке належить саме йому, оплату послуг за своїми особовими рахунками вона здійснює згідно квитанцій, що їй надходять. Щодо сплати електропостачання зазначає, що рахунок на електропостачання в ТОВ "Миколаївська електропостачальна компанія" відкрито на позивача, тому у всіх квитанціях по електропостачанню вказано його прізвище, однак оплату цієї послуги здійснювала вона. Просила відмовити [PERSON] в задоволенні позову. Позивач надав відповідь на відзив, в якому стверджує, що додані відповідачем квитанції про сплату за електроенергію лише підтверджують ту обставину, що саме він сплачував їх. Особові рахунки дійсно були поділені, однак відповідач за своїми рахунками нічого не сплачувала. Просить стягнути з відповідача оплату сплачених ним комунальних послуг за період з травня 2016 року по квітень 2019 року, коли він фактично не проживав у спільній квартирі та не користувався своєю власністю. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Пояснив, що відповідач не впускає його до помешкання, однак кошти за утримання квартири сплачує він. Бажає стягнути з відповідача кошти сплачені ним за всі роки, зокрема за електроенергію та водовідведення з травня 2016 року по квітень 2019 року. Зазначив, що з серпня 2020 року проживає в квартирі [ADDRESS] . Відповідач на даний час щоденно приходить та користується електричною енергією. Воду відключили. До поштової скриньки доступу не має. З приводу винесеного відносно нього судового наказу пояснив, що протягом близько 7 років проживав з іншою жінкою за місцем її мешкання, можливо за цей період винесений судовий наказ. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Пояснила, що позивач фактично не проживав у квартирі [ADDRESS] лише в 2019 році. Всі інші роки проживав періодично. В серпні 2020 року вони взагалі виїхали з даної квартири, оскільки там проживає позивач. Раніше позивач надавав згоду сину на користування його кімнатою, за що йому син платив кошти. До поштової скриньки вона доступу не має. Представник відповідача пояснила, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Відповідач є власником 1/2 частки квартири [ADDRESS] . Рішенням суду було встановлено порядок користування даним жилим приміщенням та в подальшому поділено особові рахунки. Відповідач сплачує за всі послуги згідно встановленого їй рахунку. За електроенергію сплачено 2000 грн. Позивач уклав договір, однак не здійснює оплату. Оплату здійснювала [PERSON] . Зазначила, що позивачем не було надано квитанцій про оплату ним послуг за водопостачання і електричну енергію. Вважає позовні вимоги не доведеними. Просила застосувати позовну давність. Заслухавши сторін та представника відповідача, дослідивши докази в сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28 серпня 2001 року та рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 14 серпня 2002 року сторонам на праві спільної сумісної власності по 1/2 частці кожному належить квартира [ADDRESS] /а.с. 6, 8/. Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 08 лютого 2005 року [PERSON] у користування було виділено кімнату площею 11,9 кв.м у квартирі [ADDRESS] , а [PERSON] кімнату площею 7,8 кв.м. Кухню, ванну, туалет та коридор залишено в загальному користуванні /а.с. 42/. Як вбачається з довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) дані на 14 серпня 2020 року особовий рахунок на [PERSON] відкрито, як на квартиронаймача 1/2 частки квартири [ADDRESS] /а.с. 7/. Також, відповідно до довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) дані на 24 вересня 2020 року на [PERSON] відкрито особовий рахунок, як на квартиронаймача 1/2 частки квартири [ADDRESS] /а.с. 49/. Як зазначено в повідомленні комунального підприємства "Житлово-експлуатаційне об`єднання", в лютому 2005 року, згідно рішення суду, справа № 2-51/2005, було розділено особові рахунки за адресою: [ADDRESS] в такому порядку [PERSON] - 33,6 кв.м, [PERSON] - 26,4 кв. м /а.с. 43/. Відповідно до довідки комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" від 28 вересня 2020 року за адресою: [ADDRESS] з квітня 2005 року по теперішній час поділено особові рахунки по теплопостачанню, водопостачанню та водовідведенню на [PERSON] з опалювальною площею 30,1 кв.м на [PERSON] - 26,4 кв.м /а.с. 44/. Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Власник приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - власник) - фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку. Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Відповідно до статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Згідно з частиною другою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 13 Конституції України власність зобов`язує. Вказана норма кореспондується зі статтею 322 ЦК України, відповідно до якої власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 360 ЦК України визначено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. При цьому тлумачення вказаної статті свідчить, що управління, утримання та збереження спільного майна не охоплює собою житлово-комунальні послуги. Це зумовлено тим, що житлово-комунальні послуги надаються на підставі договору про надання таких послуг. Більше того, житлово-комунальні послуги надаються не квартирі, як об`єкту права власності, а певному суб`єкту - власнику (співвласнику, наймачу, суб`єкту сервітуту тощо) квартири, який проживає в квартирі. По своїй суті надання житлово-комунальних послуг направлене на задоволення потреб власника (співвласника, наймача, суб`єкта сервітуту тощо) квартири і споживаються саме відповідним суб`єктом, а не для управління, утримання та збереження квартири, що перебуває в спільній частковій власності. Оплата послуг з газопостачання, водовідведення та водопостачання, а також електричної енергії здійснюється згідно з показниками засобів обліку, відповідно до кількості спожитих послуг. Згідно довідки КП "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" № 85 від 22 травня 2020 року [PERSON] сплачує за теплопостачання за опалювальною площею 26,4 кв.м /а.с. 20-21/. Також, як вбачається з квитанції житлово-комунальні послуги [PERSON] сплачує за площу 26,4 кв.м /а.с. 17/. З досліджених доказів слідує, що [PERSON] сплачує послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території, а також водопостачання, водовідведення та теплопостачання за відкритими на нього особовими рахунками, а тому підстави для розподілу даних витрат відсутні. Що стосується оплати електроенергії, суд приходить до наступного. Заочним рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 27 січня 2020 року встановлено, що з 14 травня 2018 року [PERSON] був позбавлений права користуватись своєю часткою квартири через те, що [PERSON] змінила замки від вхідних дверей та не впускала його до житла. Цим же рішенням останню було зобов`язано усунути перешкоди у користуванні приватною власністю у вигляді 1/2 частки квартири [ADDRESS] , належної [PERSON] , шляхом зобов`язання [PERSON] надати [PERSON] ключі від вхідних дверей до даної квартири. Рішення набрало законної сили 27 лютого 2020 року /а.с. 22-24/. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Позивач стверджує, що у спірній квартирі він не проживав до квітня 2019 року. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивач у квартирі [ADDRESS] , не проживав з травня 2018 року по квітень 2019 року, не користувався електричною енергією, а тому вищезазначена послуга споживалась лише відповідачем та оплата здійснювалась відповідно до поданих нею показань засобів обліку. Як вбачається з довідки № 37 від 22 травня 2020 року /а.с. 10/, на період з 01 червня 2016 року по 01 січня 2019 року заборгованості за електроенергією за [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , на показники лічильника 18880, особовий рахунок [NUMBER] , немає. Однак точну суму, сплачену ним за даний період, а також відповідних квитанцій позивач не надає. Оскільки розрахунковим періодом береться травень 2018 року - квітень 2019 року, підстави для застосування позовної давності відсутні. Згідно довідки 61104810 від 22 травня 2020 року про спожиту та оплачену послугу електропостачання, з січня 2019 року по квітень 2019 року абонентом сплачено 1271,08 грн. /а.с. 12/. Відповідачем [PERSON] до суду надано квитанції про оплату електроенергії /а.с. 50, 51/, відповідно яких за березень 2019 року та за квітень 2019 року нею було сплачено 510,55 грн. та 420,96 грн., відповідно, а всього 931,51 грн. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги (регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18) та підтверджений у постанові Постанова Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц (провадження № 61-7289св20). Оскільки в зазначений період позивач в квартирі не проживав, та відповідно електроенергію користувалась лише відповідач, стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають сплачені ним кошти за електроенергію в сумі 339,57 грн. (1271,08 грн. - 931,51 грн.). Відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати: судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 38,84 грн.(4,62%).

Outcome: partial