Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-07 00:00:00

25 лютого 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтував тим, що 12 березня 2008 року між позивачем та Приватним підприємством «Алекс Плюс» був укладений кредитний договір № 1828, відповідно до якого позивач надав кредит в сумі 560000 гривень зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 21,1 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 11.03.2013 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором позивач та відповідач [PERSON] 12 березня 2008 року уклали договір іпотеки, згідно з умовами якого відповідач надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення [ADDRESS]. У порушення умов кредитного договору, Приватне підприємство «Алекс Плюс» та відповідач свої зобов'язання належним чином не виконали, що стало причиною звернення позивача до суду з вказаним позовом (а.с.2-3). В судовому засіданні 28 березня 2014 року представник позивача позовні вимоги підтримав та в наступне надав заяву про розгляд справи у відсутність їх представникає Представник відповідача в судовому засіданні 28 березня 2014 року просила відкласти розгляд справи для ознайомлення з матеріалами. Представник третьої особи - Приватне підприємство «Алекс Плюс» в судове засідання не з'явився. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимог підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 12 березня 2008 року між позивачем та Приватним підприємством «Алекс Плюс» був укладений кредитний договір № 1828 відповідно до якого позивач надав кредит в сумі 560000 гривень зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 18,6 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 11.03.2013 року з наступними додатковими угодами до нього (а.с.16-24). Однак, позичальник Приватне підприємство «Алекс Плюс», користуючись грошовими коштами в межах кредитної лінії, свої зобов'язання за Кредитним договором належним чином не виконує, зокрема, не виконує зобов'язання по поверненню кредиту в строк та не сплачує плату за користування кредитом. Станом на 7 лютого 2014 року заборгованість позичальника перед позивачем внаслідок неналежного виконання зобов'язань за кредитним договором від 12 березня 2008 року № 1828 становить 1189580,52 гривень, яка складається з суми заборгованості за кредитом - 560000 гривень, заборгованості по процентам за користування кредитом - 428964,66 гривень, заборгованість по комісії за користування кредитом - 17590,09 гривень, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язаннь за договором - 125426,70 гривень, штрафи, відповідно до договору - 1000 гривень (фіксована частина) та 56599,07 гривень (процента складова), про що свідчить розрахунок заборгованості (а.с.4-11). З метою забезпечення виконання в повному обсязі зобов'язань позивальника за кредитним договором, 12 березня 2008 року між позивачем та відповідачем був укладений Іпотечний договір № 1828/Д3, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за № в реєстрі 598, згідно якого відповідач передав в іпотеку банку майно а саме: нежитлове приміщення № 146 поз.1-7 цокольного поверху житлового будинку літ. А-9, приямок літ. а1, вхід у цокольний поверх літ. а2, загальною площею 111,3 кв.м., яке знаходяться за адресою: [ADDRESS], а цільове призначення предмету іпотеки - нежиле приміщення (магазин) (а.с.25-26). В силу ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Стаття 509 ЦК України передбачає, що зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, у т.ч. сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою. Одним із видів неустойки є пеня, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього майна. Положення ч.2 ст. 590 ЦК України встановлюють момент, коли заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави, а саме, коли не буде виконано забезпечене зобов'язання у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Частина 2 статті 589 ЦК України передбачає, що за рахунок якого, заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Кореспондуючі положення містять статті 19, 20 Закону України «Про заставу», стаття 7 Закону України «Про іпотеку». Позивач направляв відповідачеві письмові вимоги про виконання порушеного зобов'язання за Кредитним договором № 21828 від 12.03.2008р. (вимога № 30.1.0.0./2-472 від 25.11.2013 р.) у строк не менш ніж 30 днів та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цих вимог (а.с.12-15), однак вони були залишені відповідачем поза увагою. Обираючи такий спосіб забезпечення виконання прострочених зобов'язань відповідача, як звернення стягнення на предмет іпотеки, є правом позивача, яке передбачено зокрема укладеним з відповідачем кредитним договором, договором іпотеки та Законом України «Про іпотеку». У відповідності до ч. 1 ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця. Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Зміст ст. 41 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону. Відповідно до п. 37 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - є обґрунтованими, а позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у обраний позивачем спосіб. При цьому суд, при ухвалені рішення, враховує положення п. 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", відповідно до яких, резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як ст. 39 Закону України "Про іпотеку", а так і положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України. Аналізуючи зміст вказаних вище норм права та розглядаючи позов в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, у відповідності до вимог ст. 11 ЦПК України, оцінюючи їх в сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. В порядку визначеному ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу - не здійснювалося. На підставі викладеного,

Outcome: approved