Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «АвтоПросто» про визнання недійсною угоди за №313655, укладеною між сторонами 18.03.2010 року, застосування наслідків недійсності правочину та стягнення з відповідача на його користь сплачену за умовами цієї угоди суму в розмірі 57 311,83 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивачем вказано, що 18.03.2010 року між позивачем та ТОВ "Авто Просто" укладена угода за №313655 з додатками з метою придбання позивачем автомобіля марки ЗАЗ «Ланос» за ціною 69600,00 грн., предметом даної угоди є надання послуг системи АвтоТак, спрямованих на придбання автомобіля у групі. Відповідно до цієї угоди позивач сплачував відповідачу внески, а послуги останнього складаються з того, що він формує групу учасників, за рахунок чистих внесків яких здійснюється придбання автомобіля. За період з 15.04.2010 року по 12.09.2014 року позивачем сплачено ТОВ "Авто Просто" кошти на загальну суму 57311,83 грн., та зважаючи на те, що більша частина вартості автомобіля вже сплачена позивач особисто звернувся до представників ТОВ «Авто Просто» у м.Дніпропетровську із заявою щодо повного погашення вартості автомобілі та виявив бажання внести остаточну суму, після чого отримати від відповідача вищевказаний автомобіль, однак представниками відповідача позивача повідомлено нову вартість автомобіля, що майже в два рази перевищує вартість, визначену угодою. Крім того у вересні 2014 року на адресу позивача повідомленням АвтоТак надана інформація щодо поточної ціни автомобіля, яка становить 101675,00 грн., внаслідок чого позивач вважає дії відповідача протиправними, оскільки вони порушують вимоги Закону України "Про захист прав споживачів", відповідно до якого забороняється нечесна підприємницька практика, а правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Також позивач вважає умови угоди № 313655 несправедливими та непрозорими, унаслідок чого утворюється істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживачеві та на його думку, відповідач здійснює нечесну підприємницьку практику. В обґрунтування заявлених вимог позивач також вказує на такі підстави як відсутність відповідної ліцензії у відповідача на надання фінансових послуг на час укладення договору сторін, не передбачення угодою настання реального правового результату для сторін угоди, відсутність договору страхування життя [PERSON], включення у зміст угоди сторін несправедливих умов в порушення положень ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», у зв'язку з чим [PERSON] звернувся до суду з вимогою про захист прав споживача, визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні 19.03.2015 року позовні вимоги підтримала, просила задовольнити в повному обсязі на підставі обставин, викладених в позовній заяві з урахуванням додаткових пояснень до позову від 19.03.2015 року, 21.04.2015 року судом отримано заяву від представника позивача про розгляд справи 23.04.2015 року без участі представника позивача, позов просила задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Сметанюк І.М. в судове засідання не з'явився, 05.03.2015 року та 21.04.2015 року надав до суду заяви про розгляд справи за відсутності представника відповідача. 24.02.2015 року представником надано на адресу суду письмові пояснення та заперечення проти позову, відповідно до яких представник відповідача заявлені позовні вимоги не визнав повністю, просив суд відмовити у задоволенні позову з огляду на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, перебіг якого розпочався саме з дати підписання угоди - 18.03.2010 року,. ТОВ "Авто Просто" надає послуги на підставі Закону України № 3462-ІV від 02 червня 2011 року, яким до Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" внесені відповідні зміни та ч.1 ст.4 доповнено пунктом 11-1 про визнання фінансовими послугами адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, операції з фінансовими послугами передбачають залучення коштів від фізичних осіб та їх перерозподіл, у зв'язку з чим послуги, що надаються ТОВ "Авто Просто" унормовані у вищезазначеному законі. Угоди, які укладаються з клієнтами системи АвтоТак, повністю відповідають діючому законодавству України, при вирішенні спорів між сторонами повинні застосовуватися положення угоди сторін та додатків до неї. Крім того, представником відповідача вказано на те, що у позивача відповідно до п.13.8 ст.13 Додатку №2 до угоди, був період у сім календарних днів від дати підписання угоди для самостійного повторного ознайомлення з умовами угоди та додатків до неї, та у випадку незгоди з умовами угоди, для її розірвання. Порядок розірвання угоди також детально описано в Додатку № 2 до угоди, де чітко встановлено і погоджено сторонами, що заява про розірвання угоди подається у відповідний офіс товариства у м.Київ. Проте, позивач в семиденний термін не звертався до ТОВ "Авто Просто" з заявою про розірвання угоди у визначеному порядку, у зв'язку з чим вважається, що умови угоди зрозумілі позивачу, який вважав їх справедливими по відношенню до себе. Вказано також представником відповідача, що кінцевим результатом укладених угод з учасниками певної групи є отримання автомобіля всіма учасниками групи за умови дотримання ними встановлених угодою умов, позивач застрахований у відповідності з вимогами угоди, жодних несправедливих умов в порушення положень ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» та принципу добросовісності угода сторін не містить, у зв'язку з чим позивачем не вказано жодної обґрунтованої несправедливої умови договору сторін. З урахуванням заяв сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 18.03.2010 року між позивачем та ТОВ «Авто Просто» укладено угоду №313655 (надалі по тексту - угода), предметом якої є надання позивачу (учаснику) послуг системи АвтоТак, спрямованих на придбання автомобіля, (а.с.10), з додатковими угодами до неї. Відповідно до вимог ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 1 угоди визначено, що угода укладається шляхом підписання сторонами угоди, додатку №1 та додатку №2, які є невід'ємними частинами угоди. Відповідно до ст.5 угоди учасник зобов'язується виконувати зобов'язання, передбачені договором, у порядку та строки, визначені договором; у ст. 7 визначено, що договір діє до моменту виконання обома сторонами всіх зобов'язань, передбачених договором. Статтею 6 угоди передбачено, що учасник системи уповноважує та доручає Авто Просто укласти від його імені договір страхування життя та договір страхування автомобіля. Відповідно до п.11.2 ст.11 Додатку №2, учасник погоджується, що вигодонабувачем за договором страхування є Авто Просто. 01.07.2009 року між ЗАТ «Страхова компанія «Кредо-Класик» та ТОВ «Авто Просто» укладено договір страхування №1-НВ,З ПАТ «Страхова компанія «УНІКА» (з квітня 2010 року змінено назву СК «Кредо-Класік на ПАТ «Уніка») згідно з договором страхування №1-НВ від 01.07.2009 року проводить страхування Учасників системи АвтоТак у вищезазначеній групі відповідно до поіменного списку, що спростовує посилання позивача на відсутність відповідного договору страхування. Відповідно до Додатку №1 до зазначеної угоди, яка підписана сторонами, визначена марка, модель та ціна автомобіля - ЗАЗ «Ланос», вартістю 69600,00 грн. (а.с.11). Згідно Додатку №2 до зазначеної угоди сторони затвердили правила функціонування системи придбання в групах АвтоТак (а.с.12-17). Відповідно до ст.10 угоди підписання цієї Угоди та Додатків до неї є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом угоди та додатків до неї. При підписанні Угоди, на виконання ст.5 позивачем на користь відповідача було сплачено 2505,60 грн. в якості вступного внеску, що підтверджується квитанцією №75111000638221268912756 від 18.03.2010 року (а.с.21). Позивач [PERSON] як учасник системи сплачував щомісячні повні внески, які за період з 15.04.2010 року по 12.09.2014 року склали загальну суму 57311,83 грн., що підтверджується відповідними квитанціями про сплату коштів позивачем на рахунок відповідача (а.с.19-34), та оспорюється відповідачем. Відповідно до копії реєстру роздрібних цін на автомобіль ЗАЗ «Ланос» №134/2 поточна ціна вищевказаного автомобіля станом на 01.09.2014 року становить 107900,00 грн. Суд зазначає, що згідно умов угоди продукцією є не автомобіль, а послуги, які надаються за системою АвтоТак, тобто предметом спірної угоди є саме надання учаснику системи послуг спрямованих на придбання автомобіля, Авто Просто за зазначено угодою зобов'язалося забезпечити отримання учасником автомобіля згідно з умовами Угоди (ст.3 угоди), при чому згідно п.8.2 додатку №2 до Угоди «правом на отримання автомобіля» визнається право учасника одержати власне автомобіль та обов'язок товариства передати автомобіль у зазначений термін, якщо учасник на момент фактичної передачі автомобіля належно виконує свої зобов'язання. З урахуванням даних положень посилання позивачем в обґрунтування заявлених вимог на невиконання відповідачем зобов'язань щодо фактичного надання позивачеві автомобіля не є такими, що ґрунтуються на умовах укладеного сторонами правочину. Статтею 632 ЦК України визначено, що "Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін", а ч.1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-XII від 12.05.1991 року (надалі - Закон) встановлено: "інформація про продукцію повинна містити... 6) дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції ". Таким чином відповідно до умов спірної угоди позивач сплачував кошти за надання учаснику системи послуг спрямованих на придбання автомобіля, а не за сам товар (автомобіль), що підтверджується позицією Верховного суду України з вирішення спорів за тотожними спірними правовідносинами. За угодою про надання послуг за системою АвтоТак послуги починають надаватися з моменту підписання угоди за визначеними в Додатку № 1 до угоди цінами у відсотках від взаємно обраного критерію - ціни автомобіля, що діє в місяці сплати. Такий спосіб визначення ціни погоджений між учасником та ТОВ "Авто Просто" шляхом підписання угоди. Механізм визначення ціни автомобіля детально викладений в Правилах функціонування системи придбання в групах АвтоТак (Додаток №2 до угоди). Розмір оплати продукції (адміністративні витрати) встановлений у відсотках, а не в твердій сумі, сторонами в ст.2 Додатку № 2 до угоди погоджено, що розмір кожного повного щомісячного внеску (у тому числі адміністративних витрат) визначатиметься у відсотках до встановленої щомісячно виробником чи імпортером актуальної ціни автомобіля. В п.2.2 ст. 2 додатку №2 до угоди вказано, що поточна ціна автомобіля зазначена у Додатку №1 до угоди - це остання поточна ціна автомобіля повідомлена виробником на день укладання угоди. Визначення ціни автомобіля на момент підписання угоди необхідно для визначення розміру вступного внеску в грошовому еквіваленті. В даному випадку ціна автомобіля виступає в якості вказівки на спосіб визначення розміру оплати з використанням додаткового критерію - встановлення ціни виробником та/або імпортером, що жодним чином не суперечить законодавству і є загальноприйнятим в практиці. Такий спосіб визначення ціни погоджується між учасником та ТОВ "Авто Просто" в угоді під час підписання. При цьому умовами угоди не передбачена можливість відповідача ані в односторонньому порядку, ані шляхом погодження з позивачем змінювати вартість послуг, що надаються. Отже, в угоді про надання послуг за системою "АвтоТак" визначення ціни послуг відбувається в момент підписання угоди, а не в невизначений момент у майбутньому, і відсутня можливість збільшувати ціну продукції. При цьому, можливе збільшення суми оплати за договором не є збільшенням ціни договору, оскільки ціна в договорі встановлена у відсотках, які залишаються незмінними. Згідно з п.13.8 Додатку №2 у разі розірвання угоди протягом семи днів з дати її підписання учаснику повертається сума всіх коштів, внесених ним на рахунок ТОВ "Авто Просто", для цього необхідно письмово повідомити ТОВ "Авто Просто" про розірвання угоди. Доказів того, що [PERSON] із заявою про розірвання договору звертався до ТОВ "Авто Просто", до суду не надано і в судовому розгляді не досліджено, а відтак, суд дійшов висновку, що позивач розумів та погодився з усіма умовами угоди від 18.03.2010 року №313655. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, ч. 5 та ч. 6 ст. 203 цього Кодексу. Позивач відмічає істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків, відповідальності на користь відповідача, а також, посилаючись на ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" доводить те, що укладений договір порушує його права, оскільки містить несправедливі умови, у зв'язку із чим ця угода є недійсною. Однак, суд вважає такі доводи позивача необґрунтованими, оскільки із загального аналізу угоди від 18.03.2010 року можна зробити висновок про те, що наведені позивачем окремі положення договору як несправедливі, не можуть вважатись такими з огляду на суть фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, яка за договором надається відповідачем позивачу, а також оцінюючи зміст договору в цілому. Також судом не встановлено істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків, оскільки положення угоди, в яких закріплені права і обов'язки сторін, не суперечать вимогам чинного законодавства, та містять взаємні права та обов'язки сторін за угодою. Крім того, позивачем не вказано, чи є зазначені ним обставини відповідно до ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" підставою для зміни або визнання недійсними саме цих (яких конкретно) умов договору та чи є підстави для визнання недійсним договору в цілому. Так за змістом ч.5 Закону України "Про захист прав споживачів" у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів"). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", за якими умови договору визнаються несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Посилаючись на вказану норму Закону, суд зазначає, що під час судового розгляду позивач (його представник) не вказав та не надав належних та допустимих доказів на підставі яких конкретних ознак, зазначених у ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" слід кваліфікувати умови договору як несправедливі, і чи тягне несправедливість цих умов недійсність договору в цілому. Не обґрунтованими також позивачем наданими для дослідженням судом доказами посилання на дисбаланс (нерівність прав та обов'язків сторін за угодою), як і не зазначено яка саме конкретна умова договору є несправедливою та є безпосередньою та єдиною умовою істотного дисбалансу прав на шкоду споживача. У зв'язку з цим є неправомірними є посилання позивача на неправомірність дій відповідача, внаслідок яких позивачем через юридично значущою помилку у сприйнятті їм як суб'єктом правочину очікуваного юридичного результату, оскільки як встановлено в судовому розгляді на підставі досліджених доказів угода укладена сторонами добровільно з розумінням змісту її умов та взаємних прав та зобов'язань. Помилковим є й висновок позивача, що на момент укладання угоди послуги, що надавалися відповідачем, мали ознаки фінансових послуг та відповідно підлягали ліцензуванню з урахуванням наступного. Відповідно до п.5 ч.1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. 02.06.2011 року Верховною Радою України прийнятий Закон №3462-IV, яким до ЗУ "Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг" були внесені зміни до ч.1 ст.4 та вказану статтю було доповнено пунктом 11-1 такого змісту: Фінансовими послугами вважаються такі послуги: адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. При цьому слід зазначити, що 12.11.2012 року набуло чинності Розпорядження № 1676 від 09.10.2012 року Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг "Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах", отже діяльність, яку здійснює ТОВ "Авто Просто" регулюється та контролюється Державою в особі Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Відповідно до п.3 Прикінцевих положень Закон України № 3462-1У від 02 червня 2011 року, фінансові установи зобов'язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідності із вимогами цього Закону. На виконання вимог вказаного Закону ТОВ «Авто Просто» отримано статус фінансової установи, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи від 19.01.2012 року, та отримало ліцензію на провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах відповідно до рішення Нацкомфінпослуг №2887 від 25 грудня 2012 року строком дії по 15 січня 2018 року. З урахуванням викладеного, посилання позивача на відсутність відповідної ліцензії на час укладання угоди сторін 18.03.2010 року є необґрунтованими. Щодо посилань відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки з дати укладання спірної угоди до часу звернення з позовом до суду вже минуло три роки, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.257 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналась про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до положень ч.ч.4,5 ст.267 ЦПК України сплив позовної давності, про застосування якою заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, при чому якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. З пояснень представника позивача вбачається, що [PERSON] дізнався, про порушення свого права лише у серпні 2014 року, коли звернувся до представників відповідача із заявою щодо повного погашення вартості автомобіля, доказів іншого до суду не надано, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено строк позовної давності за поданим позовом. Згідно положень ч.ч.2-4 ст.10 ЦПК України, яка закріплює зміст принципу змагальності цивільного судочинства, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст . 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно положень ч.ч.2,3 ст.58 ЦПК України сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.59 ЦПК України). Положення ст.60 ЦПК України встановлюють, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ч.1 ст.137 ЦПК України передбачає, що у випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобов'язаний витребувати такі докази. Клопотання про витребування доказів має бути подано до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті із долученням відомостей про неможливість отримання таких доказів особисто стороною або іншою особою, яка бере участь у справі. Суд зазначає, що жодною стороною по справі клопотання/заяви про витребування доказів до суду не надано, як і не зазначено жодною особою, яка бере участь у справі, про підстави для звільнення від доказування обставин, на які вони посилаються в обґрунтування вимог/заперечень. Відповідно до ст.179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Згідно до п.п.1),2) ч.1 ст.214 ЦПК України суд під час ухвалення рішення суд окрім іншого вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю, оскільки позовні вимоги є необґрунтованими, непідтвердженими наданими до суду доказами та є такими, що не відповідають вимогам законодавства. Частиною 2 статті 214, ст.360-7 ЦПК України передбачено, що при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судових рішень, при чому суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Суд зазначає, що на виконання вказаних норм ЦПК України при ухваленні рішення враховано правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові № 6-40цс 13 від 11.09.2013 року, підстав для відступлення від вказаної правової позиції ВСУ судом не встановлено. Оскільки згідно положень п.7 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору, проте позовні вимоги залишені без задоволення, доказів судових витрат відповідача згідно ч.4 ст.88 ЦПК України до суду не надано, судові витрати компенсуються за рахунок держави. На підставі ст.ст.203,215,627,632 ЦК України,

Outcome: dismissed