Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-29 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, просила встановити факт недостовірності інформації, поширеної відносно неї, [PERSON], відповідачем ТОВ «БАСКО» на сайті http://hrabro.com за посиланням http://hrabro.com/82482; визнати такими, що не відповідають дійсності, принижують її честь, гідність та ділову репутацію, розміщені в статті з назвою: «Тотальная коррупция одесской таможни: пример инспектора Цветовой» на веб-сайті: http://hrabro.com/82482, наступні відомості: «Инспектор таможни [PERSON] начала создавать трудности. Сначала груз не растамаживали, потому что инспектор Цветова В.С. прислала эл.сообщение; «отказано в принятии Таможенной Декларации по причине: не указано название участника ВЭД». Оказалось, что это ошибка инспектора. Затем, не растамаживали, потому что инспектор Цветова наставала, чтобы импортер завысил контрактную стоимость товара на 40%. Компания отказалась. Инспектор Цветова отправила груз на экспертизу через 10 часов после подачи декларации. Если бы проблема была, действительно, в коде товара, то она бы направила груз на экспертизу намного раньше. Однако, она сделала это только за несколько минут до окончания рабочего дня. это значит, что весь день (10 часов) она чего-то ждала. Понятно, что ждала взятки.»; зобов'язати ТОВ «БАСКО» не пізніше наступного дня після набрання законної сили рішенням суду, спростувати вищевикладену недостовірну інформацію, поширену 28.07.2015 року в мережі Інтернет на веб-сайті http://hrabro.com за посиланням http://hrabro.com/82482, в статті із заголовком «Тотальная коррупция одесской таможни: пример инспектора Цветовой», шляхом розміщення (оприлюднення) на тому ж веб-сайті, на якому розміщено вказану статтю, під заголовком «СПРОСТУВАННЯ» тексту «Визнати недостовірною інформацію, викладену в статті «Тотальная коррупция одесской таможни: пример инспектора Цветовой»; витрати, пов'язані зі спростуванням недостовірних відомостей, поширених у засобах масової інформації, покласти на ТОВ «БАСКО»; стягнути з ТОВ «БАСКО» на користь [PERSON] на відшкодування завданої моральної шкоди суму в 50\~000,0 гривень; стягнути з ТОВ «БАСКО» на користь [PERSON] понесені судові витрати по справі за немайновими вимогами у виді судового збору в розмірі 243,60 гривень; стягнути з ТОВ «БАСКО» на користь [PERSON] витрати на правову допомогу в сумі 10000,0 гривень; стягнути з ТОВ «БАСКО» на користь [PERSON] матеріальні збитки у розмірі 2411,48 гривень. В обґрунтування позову позивачка посилалась на ту обставину, що інформація, поширена на вказаній Інтернет-сторінці, є наклепом, неправдивою, недостовірною інформацією, принижує її честь, гідність і ділову репутацію, у звязку із чим позивачка змушена звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів. Представник позивача в судове засідання зявився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. В судове засідання зявився представник відповідача, позовні вимоги не визнав, вважав їх необґрунтованими, та такими, у задоволенні яких необхідно відмовити, оскільки ТОВ «БАСКО» не є автором зазначеної статті та не поширювало зазначеної інформації. Суд вислухав пояснення представників сторін, дослідив матеріали справи, за наслідками чого вважає позов таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних причин. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі пояснень сторін та наданих ними доказів. Позивач [PERSON] є старшим державним інспектором Одеської митниці, яка була уповноважена на здійснення митного оформлення за поданою електронною митною декларацією ТОВ «БАСКО» 23 липня 2015 року. 28.07.2015 року на веб-сайті мережі Інтернет за адресою: http://hrabro.com (http://hrabro.com/82482) оприлюднено стаття під назвою: «Тотальная коррупция одесской таможни: пример инспектора Цветовой» без зазначення її авторства. У зазначеній статті поширено інформацію наступного змісту: -в абзаці 5: «Инспектор таможни [PERSON] начала создавать трудности.»: -в абзаці 6: «Сначала груз не растамаживали, потому что инспектор Цвєтова В. С. прислала эл.сообщение: «отказано в принятии Таможенной Декларации по причине: не указано название участника ВЭД». Оказалось, что это ошибка инспектора.». -в абзаці 9: «Инспектор Цвєтова отправила груз на экспертизу через 10 часов после подачи декларации. Если бы проблема была, действительно, в коде товара, то она бы направила груз на экспертизу намного раньше. Однако, она сделала это только за несколько минут до окончания рабочего дня. Это значит, что весь день (10 часов) она чего-то ждала. Понятно, что ждала взятки». Позивач стверджує, що автором цієї статті є саме ТОВ «БАСКО», оскільки в оприлюдненні цієї статті ніхто більш не зацікавлений. Щодо правового регулювання відносин між сторонами. Згідно зі ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Правилом статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка була ратифікованою Україною та набула для неї сили 11.09.1997 року, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Згідно із п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та зясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 30 Закону України Про інформацію, оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. В рішенні Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року у справі "Українська Прес-Група проти України" зазначено в п.п. 41, 42: «У своїй практиці суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини (ратифікованою Законом України від 17липня 1997 року №475/97-ВР, див. наведене вище рішення у справі Lingens v. Austria, стор. 28 §46). Однак навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя». Наведені норми у сукупному аналізі зі сталою практикою Європейського суду з прав людини надає підстави вважати частину оскаржуваних позивачкою висловлювань фактичними твердженнями, оскільки вони містять конкретні факти, які підлягають перевірці на предмет істинності («Сначала груз не растамаживали, потому что инспектор Цвєтова В. С. прислала эл.сообщение…», «Инспектор Цвєтова отправила груз на экспертизу через 10 часов после подачи декларации. …. Понятно, что ждала взятки.»). Разом з тим, на момент виникнення спірних правовідносин та розгляду наведеної справи, в законодавстві України припинила чинність характерна для попереднього законодавства презумпція недостовірності негативної інформації, встановлена в ч.3 ст.277 ЦК України, яку виключено на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у звязку з прийняттям Закону України "Про інформацію" та Закону України "Про доступ до публічної інформації" від 27 березня 2014 року. З огляду на зазначене суд критично ставиться до посилання представника позивача на зазначену частину статті, оскільки на сьогоднішній день ця норма права скасована. Наведене визначає тягар доведення у справах такої категорії, з огляду на що суд констатує необхідність доведення саме позивачем фактів на обґрунтування своєї позиції на загальних засадах, передбачених в статтях 10, 60 ЦПК України. Так, згідно з висновками за результатами службової перевірки, проведеної на підставі скарги ТОВ «БАСКО», здійснення старшим державним інспектором відділу митного оформлення №1 м/п «Одеса-порт» Одеської митниці ДФС [PERSON] форм контролю, згенерованих АСАУР по ЕМД №500060001/2015/013655, у тому числі витребування документів для підтвердження заявленої декларантом митної вартості є таким, що відповідає положенням ч.5 ст.54, ч.3 ст.53, ч.3 ст.318, ст.320, ч.2 ст.361 МК України. При цьому, комісією не виявлено порушень законодавства з питань державної митної справи посадовими особами Одеської митниці ДФС під час митного оформлення товарів за ЕМД від 14.05.2015 року №500060001/2015/013655, що фактично свідчить про недостовірність частини інформації, оприлюдненої в мережі Інтернет за посиланням http://hrabro.com/82482. Разом з тим, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог, з огляду на таке. Відповідно до ч. 1\~ст. 277 ЦК України\~фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно зі ст.297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Як наголошено у п. 9,12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 « Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позов пред'явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі ст. 21 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації. У разі, коли редакція друкованого засобу масової інформації не має статусу юридичної особи, належним відповідачем є юридична особа, структурним підрозділом якої є редакція. Якщо редакція не є структурним підрозділом юридичної особи, то належним відповідачем виступає засновник друкованого засобу масової інформації. При опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора (наприклад, у редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інформації. Таким чином, істотною обставиною для вирішення цієї справи є встановлення факту авторства та поширення відповідної інформації саме відповідачем ТОВ «БАСКО», оскільки вказана юридична особа визначена [PERSON] у якості єдиного відповідача, до якого позивача має претензії правового характеру. За правилом ч.1 ст.61 ЦК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Представник відповідача у своїх запереченнях та у судовому засіданні заперечував ту обставину, що саме Товариство з обмеженою відповідальністю «БАСКО» є автором спірної зазначеної статті або є особою, яка її поширила шляхом розміщення на веб-сайті в мережі Інтернет, а, отже, зазначена обставина, на яку посилається позивач, підлягає доказуванню на загальних підставах. Разом з тим, на переконання суду, факт авторства, або поширення статті саме відповідачем ТОВ «БАСКО» [PERSON] належним чином доведено не було. Більше того, як вбачається з абзацу 3 тексту поданого позову: «Так як автора поширеної інформації та місце його проживання встановити не вдалось», та пояснень представника позивача у судовому засіданні, то сама [PERSON] визнає, що автор розміщеної статті їй невідомий, у звязку із чим лише ґрунтуючись на одних припущеннях позивач робить висновок, що саме ТОВ «БАСКО» могло бути автором і поширювачем спірної статті. Саме на недоведених в судовому засіданні припущеннях ґрунтує свій позов сторона позивача. Ці припущення не отримали свого доказового доведення за результатами розгляду справи судом, через що є безпідставними. Згідно зі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, враховуючи положення наведених норм, суд дійшов до висновку про не доведення обставини, на яку посилається позивач на обґрунтування позовних вимог, а саме: що саме ТОВ «БАСКО» є автором або поширювачем статті під назвою «Тотальная коррупция одесской таможни: пример инспектора Цветовой». Пленум Верховного Суду України у п. 15\~постанови від 27 лютого 2009 року\~№ 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»\~роз'яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. За наведених обставин, та з урахуванням позиції, викладеної у п.п. 9, 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суд вважає, що ТОВ «БАСКО» позивачем не доведено, що ТОВ «БАСКО» є належним відповідачем по зазначеній справі. При цьому, як вбачається з п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» №2 від 12.06.2009 року позов, заявлений до неналежного відповідача, не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Враховуючи, що позивачем наведене клопотання суду не заявлялося, представник позивача неодноразово наполягав на задоволенні позову, предявленого виключно до ТОВ «БАСКО», в суду відсутні повноваження із залучення до участі у справі належного відповідача за своєю ініціативою, з огляду на що суду належало розглянути справу за наведеним складом учасників. У такому випадку, навіть за неможливості встановлення авторства та за недоведеності особи поширювача спірної статті з вказаними відомостями позивач мав подати клопотання про залучення до участі в справі належного відповідача власника веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Втім, таким правом сторона позивача не скористалася, що відноситься до виключних повноважень саме такого учасника розгляду цивільного спору, реалізувавши своє право та наполягаючи на задоволенні предявленого позову до певної особи, вважаючи її порушником своїх прав та законних інтересів. Стосовно статусу позивача як публічної особи та меж можливої критики її діяльності. При вирішенні справ про захист честі і гідності за участю посадових осіб враховуються положення абз.6 п. 3 рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003 щодо проблем, пов'язаних з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових осіб та службових осіб. Межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Таким чином, оскільки позивач є посадовою особою, в силу цього користуються державними ресурсами, виділеними на його належне функціонування, її діяльність, як посадової особи, підлягає більш широкому допустимому колу критики. З огляду на наведене у досліджуваних правовідносинах позивач має розглядатися в якості публічної особи, межа допустимої критики щодо якої є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Позивач має право на захист свого приватного життя та діяльності за пунктом 2 статті 10 Європейської конвенції з прав людини, але межа цього захисту її репутації має бути такою, щоб забезпечити й вільне обговорення дій, в тому числі й владних рішень позивача як службової особи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених України. За всіх наведених обставин у своїй сукупності та системному аналізі позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими належним чином, а тому такими, в задоволенні яких необхідно відмовити у повному обсязі. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За правилом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права уразі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування шкоди. Відповідно до ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Outcome: dismissed