Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-09 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом, остаточно уточнивши який, зазначили відповідачами Державного реєстратора Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської області Волос Олену Володимирівну, Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа Банк», Обласне комунальне підприємство «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської області, в якому просять: скасувати рішення державного реєстратора Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської області Волос Олени Володимирівни від 11.06.2019 , індексний номер 47301721, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), про державну реєстрацію за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк», код ЄДРПОУ: 00039019, права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , та державну реєстрацію права власності Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», код ЄДРПОУ: 00039019, на квартиру за адресою: [ADDRESS] , за записом про право власності № 31951208 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з припиненням права власності Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» («Альфа-Банк», код ЄДРПОУ 23494714), на квартиру за адресою: [ADDRESS] ; визнати право власності за [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , у розмірі Ѕ частки та за [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , у розмірі Ѕ частки на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 45.0 кв.м. В обґрунтування своїх позовних вимог вказали наступне. 01.07.2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 131/457/08. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 131/457/08 від 01.07.2008 року між АКБ «Укрсоцбанк» (далі за текстом «Банк»), правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», та [PERSON] , [PERSON] було укладено іпотечний договір № 131/387-І-131/457/08 від 01.07.2008 року, за умовами якого іпотекодавці передавали банку в іпотеку належну їм на праві спільної часткової власності квартиру загальною площею 45,0 кв.м., житловою площею 27,5 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] (позичальник) є колишньою дружиною позивача [PERSON] та колишньою невісткою позивача [PERSON] . Весь цей час вона завіряла [PERSON] та [PERSON] , що кредит сплачує у повному обсязі і у позивачів в цьому не було жодного сумніву, адже банк жодного разу не надіслав їм повідомлення про існуючу заборгованість. У 2017 році до [PERSON] із Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області поштою була надіслана повістка, у якій зазначено, що у Саксаганському районному суді м. Кривого Рогу Дніпропетровської області розглядається цивільна справа № 214/519/17 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. 16 жовтня 2018 року по цій справі було винесено рішення, яким в задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] , про звернення стягнення на предмет іпотеки, було відмовлено. В мотивувальній частині цього рішення чітко зазначено, що 13.02.2009 року на адресу позичальника та майнових поручителів - іпотекодавців [PERSON] та [PERSON] за вих. 37-05/252 було направлено вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором в строк 11.03.2009 року, оскільки у вимозі зазначена сума основного боргу за договором у розмірі, що включає як прострочену заборгованість по кредиту, так і поточну по тілу кредиту. Таким чином, суд встановив, що пред`явивши до позичальника та іпотекодавців вимогу про дострокове погашення кредитної заборгованості, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, банк змінив строк виконання, як основного зобов`язання, так і забезпечуваного його в силу положень п. 6.3. іпотечного договору, який був визначений графіком та договором, тому з моменту настання строку на дострокове повернення коштів, у кредитора виникає право звернутись до суду як з вимогою про стягнення боргу, так і з вимогою про звернення стягнення на заставне (іпотечне) майно, якщо заставодавець (іпотекодавець) не є позичальником. Суд також встановив, що у справі, яка була предметом розгляду, позивач міг пред`явити позов до іпотекодавців протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання, тобто починаючи з 12.03.2009 року - після закінчення строку, визначеного банком на погашення заборгованості згідно вимоги, в той час як до суду з позовом до іпотекодавців [PERSON] та [PERSON] банк звернувся 25.01.2017 року. Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Це рішення набрало законної сили 16.11.2018 року. П. 4.5. статті 4 іпотечного договору № 131/387-І-131/457/08 зазначено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із нижче перерахованих способів, включаючи п. 4.5.1. на підставі рішення суду, та інші способи перелічені через «або». Тобто відповідач 2, при звернені у 2017 році до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки і вибрав свій спосіб захисту. Що вказує на те, що банк скористався своїм способом звернення на предмет іпотеки. У липні 2019 року [PERSON] пішла сплачувати комунальні послуги та працівник банку повідомив їй, що названий нею комунальний код не підходить. Після чого вона змінила код і платіж пройшов. В вересні місяці ситуація повторилася. В жовтні місяці [PERSON] звернулася за призначенням субсидії, а їй відмовили у зв`язку з тим, що вона вже не є власницею своєї квартири (яка була у іпотеці у АТ «Укрсоцбанк»), а її власником якраз є той самий АТ «Укрсоцбанк», крім того вона та її син [PERSON] вже навіть зняті з реєстрації у цій квартирі. Після чого [PERSON] звернулася за допомогою до адвоката та зробила витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (далі - витяг), який повністю підтверджує факт зміни власника квартири заявника. У витязі зазначено, що 06.06.2019 року державним реєстратором Волос Оленою Володимирівною, Обласне комунальне підприємство «Софіївське бюро технічної інвентаризації», Дніпропетровська область на підставі Іпотечного договору № 131/378-І-131/547/08, серія та номер: № 1890, виданий 01.07.2008, видавник: Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Чорна О.С.; Договір кредиту, серія та номер: № 131/457/08, виданий 01.07.2008, видавник: сторони: АКБСР «Укрсоцбанк», [PERSON] ; вимога/іпотечне повідомлення про дострокове погашення заборгованості, серія та номер: № К/И/УСБ/Б, виданий 05.03.2019, видавник: АТ «Укрсоцбанк», право власності на квартиру, яка розташована у [ADDRESS] , зареєстровано на Акціонерне Товариство "Укрсоцбанк". 25 жовтня 2019 року [PERSON] звернулася до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви. 28 жовтня 2019 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ухвалив заяву представника [PERSON] про забезпечення позову задовольнити, накласти арешт на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк». 28 жовтня 2019 року до відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Саксаганської районної в місті ради було подано адвокатський запит про надання інформації: чи зареєстрована [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , і якщо знята з реєстрації, то на якій підставі. 01.11.2019 року на цей адвокатський запит була надана інформація, що [PERSON] знята з реєстрації місця проживання 01.10.2019 року за заявою нового власника за документами, що свідчать про відчуження майна. Окрім того, АТ «Укрсоцбанк» у Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу до [PERSON] та [PERSON] 18.10.2019 року було подано позов про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням (справа № 214/7890/19). Оскільки іпотечний договір між сторонами було укладено 01.07.2008 року, застосуванню до спірних правовідносин підлягає Закону України «Про іпотеку» в редакції від 12 травня 2006 року. Зазначене узгоджується із правовою позицією Великої палати Верховного суду, викладеною в постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 199/1276/17. Відповідно до статті 36 цього Закону сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати в тому числі: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. При цьому згідно із частинами першою та другою статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Сторони договору досягли згоди про можливість позасудового врегулювання питання про задоволення вимог іпотекодержателя, що випливає з пунктів 4.2 та 4.5.3 договору іпотеки. Разом із тим, відповідно до пункту 4.5.3 звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання можливе у порядку, встановленому статтею 37 Закону, тобто шляхом укладання договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Отже, передбачений вищевказаною нормою договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, повинні відповідати загальним положенням про договір, установленим розділом II книги п`ятої ЦК України. При дотриманні цих умов іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки з дотриманням умов звернення стягнення та порядку реалізації, передбачених Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрації обтяжень». Тобто, у разі звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, при реєстрації прав власності на таке майно, правовстановлюючим документом повинен бути договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на предмет іпотеки було зареєстровано державним реєстратором на підставі договору іпотеки, а не на підставі вищезгаданого договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Отже, позасудова передача предмету іпотеки у власність іпотекодержателю здійснюється лише в добровільному порядку та за згодою сторін на підставі складання окремого договору. Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 727/1593/16-ц. Відповідно до п. 1.10 іпотечного договору, предмет іпотеки залишається в користуванні, володінні іпотекодавця відповідно до його функціонального призначення та технічних можливостей. Сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їхні посадові й службові особи повинні діяти порядком та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України. Правовідносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-IV (надалі - Закон №1952-IV). На підставі того, що державна реєстрація права власності спірної квартири за власником АТ «Укрсоцбанк» проводилася 06.06.2019 року, то слід застосовувати редакцію Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 04.02.2019 року. Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державній реєстрації, відповідно до ч. 4 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Частина 1 ст. 18 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлює, що державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Крім того, відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» (у редакції від 12.05.2006 року) є три різні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса та договір про задоволення вимог іпотекодержателя. За приписом пункту 61 постанови Кабінету Міністрів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 25.12.2015 № 1127 для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Таким чином, обов`язковою умовою державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки є підтвердження фактичного отримання боржником та іпотекодавцем, якщо ці особи є відмінними, письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушень та її невиконання в 30-денний строк. Вказує, що таку вимогу іпотекодержателя іпотекодавці (позивачі по справі) не отримували. Зазначає, що оскільки відповідачем державним реєстратором Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської області Волос Оленою Володимирівною прийнято рішення та проведено державну реєстрацію права власності за АТ «Укрсоцбанк» на належну позивачам [PERSON] та [PERSON] квартиру, яка розташована за адресою [ADDRESS] , з численними порушеннями, а саме без надання іпотекодержателем Договору про задоволення вимог іпотекодержателя, державним реєстратором не було враховано наявність суперечностей між іпотекодавцями та іпотекодержателем та недодержано умову про отримання іпотекодавцями письмової вимоги про усунення порушень. У зв`язку з чим змушені звернутися до суду за захистом своїх прав. Зважаючи на приписи ст.ст. 2, 3, 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пункти 51, 52 Порядку ведення державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011р. № 1141, вважають, що відновленням становища, яке існувало до порушення, є також поновлення в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про право власності позивачки. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.Згідно із ч. 1 ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи справу № 520/17304/15-ц (провадження № 14-94цс19), у своїй постанові від 27.03.2019р., зазначила про те, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права власності на квартиру має розглядатися як спір, який пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на квартиру іншою особою, за якою зареєстроване відповідне право. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої внесений відповідний запис у Державному реєстрі (п. 36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 р. у справі № 823/2042/16). Тому вважають що для захисту права власності на квартиру позивачі вірно звернулися з позовом до особи, за зверненням якої зареєстроване право власності. Зважаючи на вищевикладене АТ «Укрсоцбанк» є співвідповідачем по справі. Під час розгляду справи первісний відповідач АТ «Укрсоцбанк» був замінений його правонаступником - АТ «Альфа-Банк». У судовому засіданні заявлялися клопотання про відкладення розгляду справи, долучення доказів, які задоволені, а також про заміну статусу учасників, у задоволенні якого відмовлено. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала повністю. У судовому засіданні представник позивачів позов підтримала. Позивачі та представник позивачів у судове засідання 10 вересня 2020 року не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, подали до суду заяви, в яких просять розглядати справу за їх відсутністю, позов підтримують в повному обсязі. Представник відповідача АТ «Альфа-банк» у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що наявність рішення суду не є перешкодою для реєстрації права власності в досудовому порядку. Представник відповідача АТ «Альфа-Банк» у судове засідання 10 вересня 2021 року не з`явився, подав до суду заяву, в якій просить суд розглядати справу за його відсутності, проти задоволення позову заперечує у повному обсязі. Відповідач державний реєстратор Обласного комунального підприємства «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської області Волос О.В. у судове засідання 10 вересня 2021 року не з`явилась, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки в судове засідання заяв не надавала, відзив у встановлений строк не подала. Раніше подавала заяву про розгляд справи за її відсутності, зазначивши, що позов визнає. Відповідач обласне комунальне підприємств «Софіївське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської області у судове засідання не з`явивя, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки в судове засідання заяв не надавав, відзив у встановлений строк не подавав. 25.09.2020 року представник відповідача АТ «Альфа-Банк», який є правонаступником АТ «Укрсоцбанк», Курдюмов М.М. надав до суду письмові пояснення, в яких вказав, що 01.07.2008 року між АТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №131/457/08. В забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] по кредитному договору між АТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] , [PERSON] було укладено іпотечний договір № 131/387-І-131/457/08. Згідно договору іпотеки в іпотеку було передано квартиру [ADDRESS] . Згідно пп. 1.1. кредитного договору передбачений графік погашення заборгованості по кредиту кожного місяця до 30.06.2023 р. А також порядок нарахування та сплати процентів за кредитом щомісяця. Пунктом 4.4. кредитного договору передбачена можливість кредитора банку вимагати від позичальника дострокового погашення заборгованості по кредитному договору у випадку виникнення прострочених платежів згідно графіку. За ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до пп. 2.4.3 п. 2.4 договору іпотеки, іпотекодержатель має право у разі невиконання іпотекодавцем основного зобов`язання (умов кредитного договору), задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. За п. 4.1. договору іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем Основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення на предмет іпотеки. Частиною 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням ляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше непередбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Згідно пп. 4.5.3. по 4.5 договору іпотеки іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із таких способів як шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку встановленому статтею 37 ЗУ «Про іпотеку» Відповідно до ч. 3 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частиною 1 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. За ч. 2 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. ЗУ «Про іпотеку» в редакції станом на дату укладання договору іпотеки, визначив відповідне застереження в Договорі іпотеки як договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» в редакції, що діяла станом на дату укладання договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частиною 1 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» в редакції на дату укладання договору іпотеки передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно ч. 2 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» в редакції, що діяла на дату укладання договору іпотеки договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення на предмет іпотеки. Тобто ч. 1 та ч. 2 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» в редакції на дату укладання договору іпотеки рівне договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто це є договір про задоволення вимог іпотекодержателя. За ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» в редакції, що діяла на дату укладання договору іпотеки іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Отже, в договорі іпотеки зазначене пряме іпотечне застереження, яке в законодавстві України передбачалося як на час укладання договору іпотеки так і передбачається на даний час, але у більш розширеному змісті. Звертає увагу, що рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 16.10.2018 року у справі № 214/519/17 відмовлено у задоволені позовних вимог у зв`язку із застосуванням строків давності. Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк» (термін) виконання зобов`язання (статті 530, 631 ЦК України). Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦПК України - боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи той факт, що заборгованість по кредитному договору не погашена - в жодному разі не може йти мова про припинення зобов`язання в розумінні статті 599 ЦК України. Поряд з тим, згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якою заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Верховний суд України в постанові від 29 червня 2016 року № 6-192цс16 зазначає, що: «Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального права. Суб`єктивне матеріальне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими особами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.» Таким чином, фактично позовна давність є лише суб`єктивним правом кредитора. В свою чергу, сплив позовної давності, в жодному разі, не зменшує обсяг відповідальності боржника за кредитним договором. Постановою ВП ВС від 21.03.2018 р. у справі №760/14438/15-ц визначається наступна позиція: «Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.» Враховуючи викладене, у нашому випадку даний закон не може застосовуватися з наступних причин: Предмет іпотеки не відчужувався згідно судового рішення, а був набутий ішотекодержателем у власність в рахунок виконання зобов`язань по кредитним договорам, крім того на це була згода іптекодавця, яка визначена іпотечним застереженням в договорі іпотеки. Стягнення на предмет іпотеки було звернуто у позасудовому порядку у відповідності до умов іпотечного застереження, добровільно погодженого сторонами при укладанні договору іпотеки (відповідна позиція також визначена у постанові Верховного Суду від 12.07.2018 р, справа №372/977/16-ц, провадження №61-30624св18 та у постанові Верховного суду від 13.06.2018 р. справа №645/5280/16-ц). В діях державного реєстратора відсутні будь-які порушення чинного законодавства України. При проведенні реєстраційних дій щодо реєстрації права власності на Предмет іпотеки за іпотекдержателем відповідачем не було порушено жодних норм чинного законодавства України, а саме. Згідно ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України У Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Пунктом 14 ч. 1 ст.27 ЗУ «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться зокрема на підставі інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Як зазначалося вище у даних поясненнях, норми ЗУ «Про іпотеку зокрема ст. ст. 36-37 цього закону передбачають, що застереження в договорі іпотеки про задоволення вимог іпотекодержателя є договором про задоволення вимог іпотекодержателя, а відповідно є підставою для набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. Відповідно до п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затвердженого постановою КМУ № 1127 від 25.12.15 (далі- Порядок) для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателеміпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, птсьмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Зазначені вище документи були надані реєстратору, в державному реєстрі речових прав відбувається на них посилання. Статтею 24 ЗУ «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачений вичерпний перелік підстав, які надають можливість державному реєстратору відмовити у державній реєстрації прав на нерухоме майно, жодної підстави на які в позові посилається позивач в даній статті немає. Крім того частиною 5 ст. 24 «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що відмова в державній реєстрації прав з підстав, не передбачених частиною цієї статті, заборонена. Зазначає, що дії державного реєстратора не суперечать нормам права, а чинне законодавство навпаки забороняло йому відмовити у державній реєстрації права власності на нерухоме майно. Жодних порушень при захисті свого права шляхом набуття права власності на Предмет іпотеки АТ « Укрсоцбанк» не допустило, також жодних порушень не допустив і державний реєстратор. Обґрунтування позовних вимог не ставить не оспорює жодних інших дій відповідача, окрім того, що спростовано даним відзивом. Вказує, що відсутні будь-які підстави для задоволення позовних вимог та просить суд відмовити у їх задоволені. 22.03.2021 року від представника АТ «Альфа-Банк» надійшли додаткові письмові пояснення. У додаткових поясненнях представник вказує, що як вбачається з матеріалів справи 05.032019 року АТ «Укрсоцбанк» направив листи на адреси боржника [PERSON] , іпотекодавця [PERSON] та [PERSON] . Укрпоштою були направлені повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням. Однак, кур`єру двічі не вдалося вручити вимогу позивачці. Проте, неотримання за вказаними адресами письмових повідомлень іпотекодержателя про усунення порушень Кредитного договору не вказує на неналежне виконання АТ «Укрсоцбанк» своїх зобов`язань за Іпотечним договором. Вважає, що адресати (в т.ч. і позивачі) просто не бажали отримати направлене їй письмове повідомлення іпотекодержателя. Викладене обґрунтовується наступним. Відповідно до п. 7.2 Кредитного договору та п. 6.2 Іпотечного договору - усі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином. випадку якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграмою або вручені особисто за нижчезазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата особистого вручення, або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача. Разом з тим, Постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року №270 затверджено Правила надання послуг поштового зв`язку, надалі по тексту - «Правила поштового зв`язку» Пункт 99 цих Правил поштового зв`язку визначає: «99 Рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі у приміщенні об`єкта поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу». В пункті 102 Правил поштового зв`язку визначено, зокрема: «102. В об`єкті поштового зв`язку вручаються: рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, не вручені адресатам під час доставки додому». Таким чином, поштові відправлення, спочатку були доставлені адресатам (в т.ч. і позивачам) на вказані у листах адреси. Однак, адресати свідомо проігнорували отримання кореспонденції. Зазначена ситуація є доволі типовою. Верховний суд у постанові від 29.08.2018 року по справі № 755/5691/16-ц (провадження № 61-901 св 17) зазначив: «Судами установлено, що 21 квітня 2015 року відповідачем на адресу позивача-боржника (іпотекодавця) та поручителів, яка була зазначена в договорі направлено письмові вимоги про погашення боргу за кредитним договором з пропозицією погасити заборгованість в 30-денний строк. Відомості щодо зміни адреси реєстрації (фактичного місця проживання) відповідачів матеріали справи не містять. Вимоги були відправлені поштою рекомендованим, цінним листом з повідомленням, з описом вкладення, проте не були отримані позивачем та повернуті поштою «за закінченням встановленого строку зберігання». Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено своїх позовних вимог, а ТОВ ФК «Народна позика» вжито всіх заходів для повідомлення боржника належним чином про заборгованість». Також Верховний Суд в Постанов від 22.05.2019 року по справі № 490/3505/17 зазначив, що «якщо іпотекодавець узгодив з іпотекодержателем процедуру надсилання повідомлень, які необхідні будуть при виконанні умов договору іпотеки, він повинен діяти добросовісно, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. 1 березня 2017 року ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» направило на адресу реєстрації місця проживання ОСОБА І та місцезнаходження іпотечного майна вимоги щодо дострокового погашення заборгованості № 0103/5 та № 0103/3, в яких боржника повідомлено про укладення Договору про відступлення права вимоги № 48 від 24 лютого 2017 року, його умови, наявний розмір заборгованості (257 465,08 Євро, що в еквіваленті складає 7 300 828,62 грн) та зазначено про вимогу виконати в повному обсязі свої зобов`язання перед ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» у зазначеному розмірі, а в разі невиконання ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» вимушено буде звернути стягнення на заставне майно, яке належить ОСОБА І - а саме нежитлові приміщення кафе, загального площею 1 060,2 кв.м по АДРЕСА 3 згідно з договором іпотеки від 27 березня 2008 року № 1769. Поштові конверти з адресою відправника - ТОВ «ФК «Дніпрофінасгруп» 05 квітня 2017 року повернулися на адресу закінченням терміну зберігання». Отже ОСОБА І чергу свідчить про недобросовісність іпотекодавця очікуванні таких дій (стаття 13 ЦК України). Висновки за результатом перегляду справи Верховним Судом: «За таких обставин суди зробили неправильний висновок про те, що відсутність у матеріалах справи відомостей про отримання ОСОБА 1 письмової вимоги від іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності є підставою для скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.» Аналогічний висновок щодо наслідків неотримання боржниками письмових повідомлень від банківської установи викладено і в Постанові Верховного Суду від (04.07.2018 року по справі №522/2732/16-ц (провадження №14-240це18): «Зважаючи на викладене, колегія суддів суду касаційної інстанції погодилася з висновками судів попередніх інстанцій про те, що документи, на підставі яких реєстратором приймалося рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА 7, відповідали пункту 46 Порядку 868, статтям 19, 24 Закону № 1952-IV, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, оскільки від отримання нотаріально посвідченої заяви про усунення порушень зобов`язання ОСОБА 3 відмовився, що підтверджено відміткою працівника кур`єрської служби і позивачами вказана обставина не спростована. Так як вимога (повідомлення про усунення порушень позичальником Іпотекодавцем у відведений тридцятиденний строк виконана не була, АТ «Укрсоцбанк» 06.06.2019 року, тобто через 31 день з дати направлення вимоги звернулося до державного реєстратора із заявою щодо реєстрації права власності на предмет іпотеки. При цьому державним реєстратором в повній відповідності до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» було вчинено реєстраційні дії в тій послідовності та порядку як це передбачено вказаною статтею, а саме, спочатку державний реєстратор зареєстрував заяву в базі даних заяв, потім вчинив інші передбачені даною статтею дії, і аж потім прийняв рішення про державну реєстрацію. Відповідно до правил статей 2, 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів у правомоченої особи. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Зокрема в абз. 3 ч.3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, та їх обтяжень» в редакції яка набрала законної сили 16.01.2020 року, зазначено: «Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав)». Із змісту вказаної норми вбачається, що суд не вправі постановити рішення про скасування рішення державного реєстратора, без одночасного зазначення про припинення речового права (права власності) за попереднім власником, та поновлення речового права (права власності) за позивачем. Як вбачається з позовної заяви, позивач не заявляє вимогу про припинення права власності за АТ «Альфа-Банк» (який с правонаступником АТ «Укрсоцбанк). В той же час, згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином вважає, що поряд із пред`явленням позову про скасування державної реєстрації та поновлення за іпотекодавцем права власності на іпотечне майно, позивач зобов`язаний заявити позовної вимоги про припинення права власності АТ «Альфа-Банк» який є правонаступником АТ «Укрсоцбанк), а не заявлення такої вимоги слід вважати неналежним способом захисту, що є підставою для відмови в позові. Такі ж висновки викладені в постановах Верховного Суду від 18.11.2020 у справі № Зважаючи на викладене, у даній справі створюються умови, коли для вирішення одного 154/883/19-ц, від 03.09.2020 у справі № 914/1201/19, від 23.06.2020 у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30.06.2020 у справі № 922/3130/19, від 14.07.2020 у справі № 910/8387/9, від 20.08.2020 у справі № 916/2464/19, від 16.12.2020 року № 676/58/17, від 25.01 2021 року № 664/220/19. Зважаючи на викладене, у даній справі створюються умови, коли для вирішення одного спору потрібно ініціювати два і більше процесів. Однак рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті і ефективно захищати порушене право чи інтерес. Якщо для реалізації рішення суду потрібно ще раз звертатися до суду и отримувати ще одне рішення - (про визнання права власності за позивачем), то це означає, що обраний спосіб захисту є неефективним. На думку відповідача, у справах такої категорії, повинен діяти принцип «Один спір одна процес», а тому, з врахуванням положень ч. 3 ст. 26 Закону № 1952, позивач поряд з вимогою про скасування державної реєстрації та припинення права власності за відповідачем повинен заявити вимогу про поновлення права власності за позивачем, в іншому випадку спір про право буде вирішено тільки частково, а одна із сторін в майбутньому змушена буде повторно звертатись до суду з позовом про визнання, зміну або припинення речового права (права власності) з метою внесення відповідних даних в державні реєстри речових прав на нерухоме майно. Відповідач вказує, що позивачі заявляють позовні вимоги про скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності та їх обтяжень і визнання права власності на нерухоме майно підприємства "Софіївське бюро технічної інвентаризації" Волос Олени Володимирівни , однак здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 48 ЦПК України у редакції). Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі №552/638117 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63). У справах за позовом іпотекодавця до державного реєстратора спірні правовідносини виникають здебільшого саме між позивачем та іпотекодержателем через невиконання договірних зобов`язань і реалізацію прав іпотекодержателя щодо предмета іпотеки нерухомого майна позивача (постанови Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 815/6956/15, від 24 квітня 2018 року у справі N 825/47817, від 29 травня 2018 року у справі № 826/19487/14, від 30 травня 2018 року у справі № 826/9417/16, від 6 червня 2018 року у справі № 804/3509/17, від 16 жовтня 2018 року у справі № 804/14296/15, від 14 листопада 2018 року № 826/1656/18, від12 грудня 2018 року у справі No 372/51/16-ц). Спір про скасування рішення чи запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16(пункт 36). Відповідач вважає, що зміст і характер відносин між учасниками справи, та обставини прави підтверджують, що спір у позивачки щодо реєстрації права власності за іпотекодержателем з приводу права власності на нерухоме майно виник саме між нею та іпотекодержателем. Отже позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності не може бути вернена до державного реєстратора, якого позивачка визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений взагалі. На підставі цього просить відмовити позивачам у задоволені позовних вимог. 22.04.2021 року представником позивачів адвокатом Кузьменко А.В. до суду було надано письмові пояснення щодо направлення листів боржнику та майновому поручителю. В яких вказано, що в направлених Укрпоштою повідомленнях про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням вказані телефони адресатів, які ніколи не належали та не належать позивачам. Відповідно до пункту 21 Постанови Кабінету Міністрів «Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку» № 270 від 5 березня 2009 року адресат реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу інформується про надходження адресованого йому повідомлення через смс-повідомлення, повідомлення що підтримується засобами Інтернету, або повідомлення у паперовому вигляді за встановленим оператором поштового зв`язку зразком. На офіційному сайті Укрпошти також вказані правила інформації про надходження реєстрованого поштового відправлення, а саме таке повідомлення надсилається адресату у вигляді смс-повідомлення за номером мобільного телефону, зазначеним на поштовому відправлені у випадку, якщо телефон адресата зазначено, що також передбачено п. 91 Постанови Кабінету Міністрів «Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку» № 270 від 5 березня 2009 року. В свою чергу, пункт 110 Постанови Кабінету Міністрів «Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку» № 270 від 5 березня 2009 року, зазначає, що у разі коли адресат протягом трьох робочих днів після інформування його за телефоном (через Інтернет) або вкладення до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу (за винятком рекомендованих листів з позначкою "Судова повістка") не з`явився за одержанням такого відправлення, поштового переказу, він інформується повторно шляхом вкладення до абонентської поштової скриньки повідомлення з відміткою "Повторне" або інформується за телефоном шляхом надіслання смс-повідомлення (через Інтернет). Зазначає, що АТ «Альфа-Банк», вказуючи невірний телефон адресатів, розуміли, що адресати ці повідомлення отримати не повинні, так як смс-повідомлення про надходження цих листів буде доставлено власнику номеру телефону [NUMBER] , який було зазначено при направленні листа. Напевно, саме тому позивачі і не підозрювали про наявність таких повідомлень на їх ім`я. Зважаючи на вищевикладене, позивачі повністю не згодні з твердженням АТ «Альфа-Банк» про те, що вони проігнорували отримання кореспонденції, тому що про наявність листів від відповідача вони не знали саме із вини банку. Ці порушення є істотними, а не формальними, як вважає відповідач АТ "Альфа-Банк", оскільки у разі завчасного отримання повідомлення про усунення порушення, позивачі мали право на їх усунення та збереження майна. Посилання АТ «Альфа-Банк» на Постанову Верховного Суду від 04.07.2018 року по справі № 522/2732/16-ц є взагалі недоречним, так як в цій справі була саме відмова від отримання листа, а у випадку позивачів вони такі листи не отримували взагалі. Щодо посилання на Постанови Верховного Суду № 755/5691/16-ц від 29.08.2018 року та Постанови № 490/3505/17 від 22.05.2019 року, то в свою чергу, звертає увагу суду на Постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 711/6908/18 (провадження № 61-11825св19) від 09.09.2020 року, в якому зазначено, що доказів про належне повідомлення позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідачем не подано, оскільки відповідно до інформації з офіційного сайту ПАТ «Укрпошта» щодо відстеження поштового відправлення за № 1400039464014, поштове повідомлення було повернуто за зворотною адресою через закінчення встановленого терміну зберігання. З наведеного слідує, що реалізація предмета іпотеки повинна проводитися на підставі договору іпотеки з дотриманням положень статті 35 Закону України «Про іпотеку» та пункту 61 Порядку. Вважає, що відповідачем не надано суду належних доказів направлення іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення кредитного зобов`язання. Разом із тим, відповідно до кредитного договору передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, про що письмово повідомляється іпотекодавець. Таким чином, укладаючи 01.07.2008 року іпотечний договір, позивачі не узгоджували з іпотекодержателем умови щодо автоматичного звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ним права власності у порядку реєстрації такого права державним реєстратором, а значить, таку згоду вони не надавали, а надали лише згоду на задоволення забезпеченої іпотекою вимоги у порядку, визначеному статтею 37 Закону України «Про іпотеку», тобто в порядку укладення окремого договору про задоволення таких вимог, який і міг бути єдиною підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем. Ураховуючи відсутність укладеного між сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто у спосіб, визначений статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на момент укладення договору), ненадання такого договору реєстратору та залишення нею без перевірки наявності чи відсутності факту виконання відповідних умов правочину, з яким закон пов`язує можливість переходу права власності, дії реєстратора щодо реєстрації за банком права власності на спірну квартиру, не можна вважати законними. Правова позиція щодо аналогічних правовідносин зазначена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 199/1276/17. Слід зазначити, що чинна на момент укладення іпотечного договору редакція статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачала необхідність укладення окремого договору з цього приводу, чого зроблено не було. Відповідні зміни до статті 37 Закону України «Про іпотеку», якими передбачалася можливість реєстрації права власності за іпотекодержателем на підставі самого іпотечного застереження, внесені 25 грудня 2008 року, а отже, не поширюються на правовідносини, які виникли між сторонами. Правова позиція щодо аналогічних правових відносин зазначена в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2020 року у справі № 303/4230/18 (провадження № 61-22266св19). У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні письмові докази: свідоцтво про право на житло (Т.1 а.с. 18), витяг про реєстрацію права власності ( Т.1 а.с. 19), іпотечний договір (Т.1 а.с. 20-21), рішення (Т.1 а.с. 22-24), відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Т.1 а.с. 25-27), звіт про оцінку майна (Т.1 а.с. 30), статут АТ «Альфа Банк» (Т.1 а.с. 90-120), витяг з єдиного державного реєстру юридичних осіб (Т.1 а.с. 121-124, 144-145), повідомлення ( Т.1 а.с. 170, 226), відомості про відправлення листа та чек (т.1, а.с.171, 227), відомості (Т.1 а.с.172, 228), описи (Т.1а.с.173, 174, 175, 229, 230, 231), іпотечний договір (Т.1 а.с.176-183), тарифи (Т.1а.с. 190), договір кредиту (Т.1 а.с. 184-189), тарифи (графік погашення кредитної заборгованості (Т.1 а.с. 192-193), детальний розпис сукупної вартості кредиту (Т.1 а.с. 196-197), додаткова угода до договору (Т.1 а.с. 198), графік погашення кредитної заборгованості (Т.1 а.с. 199), детальний розпис сукупної вартості кредиту (Т.1 а.с. 200-202), рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (Т.1 а.с. 203), повідомлення (Т.1 а.с. 226), листи-повідомлення (т.1 а.с.232, 233, 234), звіт про незалежну оцінку майна (Т.2 а.с. 8-36). Суд,

Outcome: partial