Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

[PERSON] у позовній заяві та уточнивши позовні вимоги в подальшому, просила визнати за нею право власності на ? (одну другу) частину жилого будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] її матері [PERSON] В обгрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що будинок станом на 15.04.1991 року мав статус колгоспного двору, головою якого був її батько [PERSON], а мати [PERSON] була членом колгоспного двору, тобто, їх частки у праві власності були рівними. Після смерті [INFO] її матері [PERSON] вона, як спадкоємець першої черги за законом, подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини, до складу якої поряд з іншим майном входив і будинок [ADDRESS] в цілому, оскільки після смерті [INFO] [PERSON], її мати [PERSON], як дружина померлого та спадкоємець першої черги за законом, успадкувала належну йому ? (одну другу) частину цього будинку, але свідоцтво про право на спадщину їй нотаріусом видано лише на належну [PERSON] ? (одну другу) частину будинку, а у видачі свідоцтва про право на спадщину на іншу ? (одну другу) частину цього ж будинку, яку її мати успадкувала після смерті батька, відмовлено, так як право власності на неї на ім»я [PERSON] при його житті не було зареєстровано. У судове засідання позивач [PERSON], третя особа [PERSON], представник відповідача не з»явилися, але від них надійшли заяви, в яких вони просили справу розглянути: позивач та третя особа - без їх участі, відповідач - без участі його представника та в яких: позивач зазначила, що позовні вимоги підтримує, третя особа - що проти задоволення позову не заперечує, а відповідач зазначив, що позовні вимоги визнає ( а.с.25,39, 41). За таких обставин суд визнав можливим справу розглянути без участі позивача, третьої особи та представника відповідача, та відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, без фіксування судового засідання звукозаписувальним технічним засобом. Приймаючи до уваги визнання відповідачем позову, що відповідно до ст.174 ЦПК України є однією з підстав для його задоволення, дослідивши письмові докази, суд приходить до слідуючого висновку. Главами 84-89 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Відповідно до ст. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Це знайшло також підтвердження і в ч.2 пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику в справах про спадкування", відповідно до якої за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. В той же час, у ч.3 пункту 23 цієї ж постанови ПВСУ зазначено, що в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки зверненню позивача [PERSON] з даним позовом до суду передувало її звернення до нотаріуса з заявою для оформлення спадщини і у прийнятті такої заяви їй нотаріусом не відмовлено, а постановою державного нотаріуса Другої Чернігівської державної нотаріальної контори від 26.03.2015 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину (постанова на а.с.19), тобто, відсутність у позивача умов для одержання в нотаріуса свідоцтва про право на спадщину підтверджена відмовою нотаріуса у видачі їй такого, право на спадщину та оформлення права на спадщину відповідно до норм ЦК України мають різні значення, тому відповідно до ч.3 пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику в справах про спадкування" позов [PERSON] підлягає розгляду в суді. Копіями свідоцтв про народження, про укладення шлюбу та копією паспорта підтверджується, що батьками позивача [PERSON], дошлюбне прізвище якої «[PERSON]», є [PERSON] та [PERSON] (а.с.6, 4-5). Довідками Данинської сільської ради Ніжинського району від 05.05.2015 року №№ 173, 174 на а.с.30, 29, та від 16.03.2015 року № 93 на а.с.15 підтверджується, що жилий будинок [ADDRESS] згідно даних по господарських книг Данинської сільської ради станом на 15.04.1991 року мав статус колгоспного двору, головою якого був [PERSON], а членом колгоспного двору була його дружина [PERSON] та що згідно земельно-кадастрової книги за даним господарством рахується земельна ділянка загальною площею 0,54 га., з яких 0,008 га. для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд, а 0,46 га. - для ведення особистого селянського господарства, яка зареєстрована за [PERSON] та яка не приватизована. Визначення поняття колгоспного двору міститься в ст.7 Конституції СРСР 1936 року, відповідно до якого колгоспний двір - це родинно-трудове об'єднання осіб, все або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. У сільській місцевості облік членів господарств всіх суспільних груп визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12.05.85 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25.05.90 року № 69. Згідно із Вказівками, суспільна група господарства визначалася залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Як видно з висновку про технічний стан жилого будинку № 24 по вул. Червоних Партизан у с.Данине Ніжинського району на а.с. 10, його було збудовано в 1962 році. Відповідно до роз»яснень, що викладені у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (з послідуючими змінами) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні і розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Норма щодо належності майна колгоспного двору його членам на праві сумісної власності та щодо рівності часток членів колгоспного двору була закріплена і в ст.ст.120, 123 ЦК УРСР (в ред.1963 року). Зазначене дає підстави вважати, що частки [PERSON] та [PERSON] були рівними, тобто, становили по 1/2 (одній другій) частині в кожного. [PERSON] помер [INFO] (копія свідоцтва про смерть на а.с.8). Підпункт «г» п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25.05.98 року № 15, містить роз»яснення щодо порядку спадкування і в ньому зазначено, що згідно зі ст.4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» з 01 липня 1990 року застосовуються загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору, тобто, спадкування після смерті останнього члена колгоспного двору, що мало місце до цієї дати і було закріплено у ст.563 ЦК УРСР, втратило чинність. Відповідно до зазначеного, на належну 1/2 (одну другу) частку [PERSON] відкрилася спадщина [INFO]. Спадкова справа до майна померлого [PERSON] не заводилася (повідомлення Другої Чернігівської державної нотаріальної контори на а.с.43 та інформаційна довідка зі Спадкового реєстру на а.с.44), але так як на день смерті [PERSON] у будинку [ADDRESS] проживала та була зареєстрована його дружина [PERSON], що підтверджується довідкою Данинської сільської ради Ніжинського району від 16.03.2015 року № 91 на а.с.16, то відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України вона вважається такою, що спадщину, до складу якої входить і ? (одна друга) частина зазначеного жилого будинку, прийняла, хоч своїх спадкових прав при житті не оформила, тобто, їй став належати будинок у цілому. На день смерті [PERSON], яка відповідно до копії свідоцтва про смерть на а.с. 9 померла [INFO], та протягом шести місяців з дня смерті у цьому будинку ніхто не проживав і не був зареєстрований, що підтверджується довідкою Данинської сільської ради Ніжинського району від 28.10.2014 року № 319 на а.с.31. Спадкоємцем за заповітом до майна померлої [PERSON] є третя особа [PERSON] (копія заповіту на а.с.32), яким 06.11.2014 року подано заяву про відмову від прийняття спадщини (а.с.47), а позивачем [PERSON], як спадкоємцем першої черги за законом, 06.11.2014 року подано заяву про прийняття спадщини (а.с.47), що убачається з копії спадкової справи, заведеної Ніжинською районною державною нотаріальною конторою до майна померлої [PERSON], тобто, відповідно до ст.ст.1273, 1275 ЦК України спадщина, яку мав прийняти спадкоємець за заповітом [PERSON], перейшла до позивача [PERSON], як до спадкоємця першої черги за законом, і 26.03.2015 року державним нотаріусом Другої Чернігівської державної нотаріальної контори їй видано свідоцтво про право власності на ? (одну другу) частину жилого будинку [ADDRESS], право власності на яку на ім»я спадкодавця [PERSON] було зареєстровано відповідно до свідоцтва на право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Данинської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області 29.08.2012 року на підставі рішення від 26.08.2012 року за № 26 (копія свідоцтва про право на спадщину на а.с.17), а у видачі свідоцтва про право на спадщину на іншу ? (одну другу) частину цього ж будинку, належну [PERSON], спадкоємцем після смерті якого була [PERSON], яка спадщину прийняла, але своїх спадкових прав не оформила, відмовлено, так як вищевказане рішення сільської ради було винесено після смерті [PERSON] і відповідно право власності на його ім»я на зазначену частину будинку при житті не було зареєстровано (а.с.19). Рішенням реєстратора КП «Ніжинське МБТІ» від 28.08.2012 року [PERSON] у реєстрації права власності на ім»я померлого [PERSON] на належну йому частину будинку відмовлено у зв»язку з припиненням цивільної правоздатності його, як фізичної особи (а.с.11). Відповідно до ст.2 Закону України від 01.07.2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а відповідно до ст.3 цього Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим законом, визнаються державою. Оскільки жилий будинок [ADDRESS] зареєстровано в погосподарській книзі Данинської сільської ради до набрання чинності зазначеним Законом, спадкодавець [PERSON] відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України вважається такою, що спадщину після смерті [PERSON] на належну йому ? (одну другу) частину цього будинку прийняла, а позивач [PERSON] вважається такою, що спадщину після смерті [PERSON] на цю ж частину будинку прийняла відповідно до ст.1269 ЦК України і так як відповідно до ст.25 ЦК України правоздатність фізичної особи в момент смерті припиняється, що не дає можливості позивачу одержати свідоцтво про право на спадщину у нотаріуса, то за таких обставин є підстави для визнання за позивачем права власності на ? (одну другу) частину жилого будинку у порядку спадкування, тобто, позовні вимоги слід задовольнити.

Outcome: approved