Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Курашовецької сільської ради про відшкодування матеріальної шкоди та упущеної вигоди. Свої вимоги мотивував тим, що 24.02.2011 року 3 сесією 6 скликання Курашовецької сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області було прийнято рішення №29 про надання йому в оренду із земель водного фонду (ставка) терміном на 5 років, загальною площею 4,5995 га. На виконання вищевказаного рішення 22.03.2011 року між ним та Курашовецькою сільською радою в особі сільського голови [PERSON] був укладений договір оренди землі, згідно якого йому в оренду була передана земельна ділянка загальною площею 4,5995 га, в тому числі під: пасовищем - 0,2849 га, гідротехнічними спорудами - 0,1719 га, під болотом - 0,3484 га, та під водою (став) - 3,7944 га. В подальшому згідно акту прийому-передачі земельної ділянки, вказана земельна ділянка була йому передана на 5 років для риборозведення. Проте, з середини 2012 року сільська рада почала чинити йому перепони в користуванні вищевказаною земельною ділянкою і ставком. Так, рішенням 12 сесії 6 скликання Курашовецької сільської ради від 13.09.2012 року №98 рішення про надання в оренду гідротехнічної споруди та земель водного фонду було відмінено. 22.10.2012 року постановою Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області вказане рішення було визнано протиправним та скасовано. В подальшому сільський голова відмовився внести зміни до договору. Постановою Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 16.12.2013 року його дії були визнані неправомірними. Однак і після цього сільська рада перешкоджає йому користуватися земельною ділянкою згідно вище вказаного договору оренди. Він же на виконання умов договору витратив чималі кошти. Так ним в квітні 2011 року був зариблений ставок на загальну суму 21500 грн. За 2011-2012 р.р., він потратив на корм для годування риби 5000 грн. З часу зариблення ставка і по сьогоднішній день, в зв'язку з не допуском його до користування ставком він недоотримав прибутку в сумі 30000 гривень упущеної вигоди, яку він міг би отримати при нормальній господарській діяльності. Тому, просить стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду в сумі 26500 гривень та упущену вигоду в розмірі 30000 гривень. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав за обставин викладених у позовній заяві. Додатково суду пояснив, що зариблення ставка здійснював з дозволу сільського голови [PERSON], який в подальшому разом з місцевим населенням почав чинити йому перешкоди у користуванні ставком. Внаслідок чого загинуло дві тонни двісті вісімдесят кілограм риби, яку із-за не допуску його до ставка він не мав можливості виловити та реалізувати. Представник відповідача Саволюк М.О. позов не визнав, подав суду письмові заперечення (а.с.32-39), які в судовому засіданні підтримав. Додатково суду пояснив, що на момент зариблення ставка у позивача не було договору оренди ставка, а договір оренди землі від 22.03.2011 року не був зареєстрований, тобто позивач самовільно провів зариблення водного об'єкту та приступив до його незаконного використання, а тому будь-яких правових наслідків відповідач немає нести. Також, зазначив, що сільська рада не чинила позивачу перешкод в користуванні ставком, він протягом 2011-2013 р.р., розводив та продавав рибу. Припустив, що загибель риби могла відбутися через недотримання позивачем технології зариблення. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, свідків, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Так, відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (частина 2 статті 22 Кодексу). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (абзац 1 частини 3 статті 22 Кодексу). Отже, поняття "збитки" включає в себе так звану упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Згідно ч.1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Відповідальність за порушення зобов'язання у вигляді відшкодування збитків настає за наявності таких умов: протиправної дії чи бездіяльності особи; заподіяння збитків в результаті такої дії чи бездіяльності особи; причинного зв'язку між протиправною дією чи бездіяльністю особи та заподіяними збитками; вини боржника. Судом встановлено, що рішенням 3 сесії 6 скликання Курашовецької сільської ради від 24 лютого 2011 року №29 [PERSON] надано в оренду землі водного фонду терміном на 5 років загальною площею 4,5995 га. На підставі цього рішення 22 березня 2011 року між [PERSON] та Курашовецькою сільською радою в особі сільського голови [PERSON] укладено договір оренди землі (а.с.6,7), згідно якого в оренду передається земельна ділянка під пасовище - 0,2848 га, гідротехнічні споруди - 0,1719 га, під болотом - 0,3484 га, під водою (став) - 3,7944 га. Згідно акту прийому передачі земельної ділянки від 2011 року, сільський голова Курашовецької сільської ради від імені орендодавця - Курашовецької сільської ради передав орендарю [PERSON] вказану вище земельну ділянку в оренду терміном на 5 років для риборозведення. (а.с.10). 04.04.2012 та 05.04.2012 року позивачем в присутності членів комісії в став, який знаходиться в урочищі "Біля Карнатовича" було запущено малька товстолоба в кількості 2500 штук та малька коропа в кількості 7500 штук. (а.с.45-48) . Однак, 13 вересня 2012 року 12 сесія 6 скликання Курашовецької сільської ради приймає рішення №98, яким відміняє своє рішення 21 сесії 5 кликання Курашовецької сільської ради за №180 від 25 лютого 2010 року про надання в оренду гідротехнічної споруди та рішення 3 сесії 6 скликання Курашовецької сільської ради №29 від 24 лютого 2011 року про надання в оренду земель водного фонду (а.с 24). Постановою Мурованокуриловецького районного суду від 22 жовтня 2012 року вище вказані рішення визнані протиправними та скасовані.(а.с.14-15). В подальшому відділ Держкомзему у Мурованокуриловецькому районі відмовив позивачу в реєстрації договору оренди землі, в зв'язку з відсутністю у договорі всіх істотних умов. Позивач звернувся до Курашовецького сільського голови [PERSON] з проханням внести зміни до договору. Однак, листом №02-10/24 від 11 лютого 2013 року Курашовецький сільський голова відмовив позивачу у внесенні змін до спірного договору та підписання нового договору, оскільки це питання виноситься на збори села. Такі дії сільського голови постановою Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 16.12.2013 року були визнані неправомірними. Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про оренду землі», орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, ГК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. (ст.13 Закону України "Про оренду землі") Відповідно до ст.18 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації, що також передбачено п.42 Договору оренди земельної ділянки від 22 березня 2011 року. Частиною 1 ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі, скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладання договору. Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін договору оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. У момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладання якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору. Отже як свідчать матеріали справи позивач приступив до використання земельної ділянки без державної реєстрації договору оренди землі від 22 березня 2011 року, тобто не набувши цивільних прав за договором оренди свідомо та самочинно провів зариблення ставка. Згідно накладних №38 від 12.04.2011 року та №46 від 04.04.2012 року (а.с.41,42) 12 квітня 2011 року [PERSON] було закуплено зарибка в кількості 500 кг по ціні 21 гривня за 1 кг на загальну суму 10500 грн та 04 квітня 2012 року зарибка коропа 300 кг по ціні 22 грн за 1 кг на суму 6600 грн, товстолоба 200 кг по ціні 22 грн за 1 кг на суму 4400 гривень на загальну суму 21500 гривень. На початку вересня 2011 року позивачем також було придбано чотири тонни пшениці в якості корму для риби, що підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON], який суду показав, що на початку вересня 2011 року продав позивачу за 5000 гривень пшеницю та свідок [PERSON], який допомагав позивачу перевозити з с.Галайківці в с.Курашівці чотири тонни пшениці в якості корму для риби. З акту огляду ставка від 14 квітня 2013 року вбачається, що цього ж числа на ставку с.Курашівці біля Карнатовича було виявлено мертву рибу коропа, товстолоба і білого амура в кількості дві тонни двісті вісімдесят кілограм (а.с.49). Позивач вважає, що риба загинула внаслідок неправомірних дій відповідача - через недопуск його до користування ставком. Такі дії відповідача, на думку позивача, призвели до недоотримання ним прибутку в сумі 30 000 гривень у вигляді упущеної вигоди. Проте позивачем в ході розгляду справи не доведено, що Курашовецька сільська рада перешкоджала йому в користуванні водним об'єктом (ставком). Так, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] - мешканка с.Курашівці суду показала, що з 2009 року до початку 2013 року [PERSON] постійно користувався ставком, який знаходиться неподалік її будинку, ставив сітки, виловлював та продавав рибу, збирав гроші з мешканців села за вилов риби. Вона та інші мешканці села неодноразово купляли у нього рибу. Підтвердила, що на зборах села обговорювалось питання про розірвання з [PERSON] договору оренди землі, однак ніколи мешканці села не ставили питання про заборону [PERSON] користуватися ставком. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що з 2011 року з дозволу [PERSON] неодноразово їздив до нього на став ловити рибу. Отже з показів свідків вбачається, що позивач мав доступ та користувався водним об'єктом (ставком). Посилання позивача на прийняття Курашовецькою сільською радою рішення про відміну своїх рішень про надання йому в оренду гідротехнічної споруди біля тракторної бригади та земель водного фонду, а також про відмову сільського голови внести зміни до договору оренди землі від 22.03.2011 року на думку суду не є доказом протиправних дій або бездіяльності відповідача, що призвели до загибелі риби. Крім того, в судовому засіданні позивач вказував на те, що перешкоди у користуванні ставком чинилися йому сільським головою [PERSON] та мешканцями села. Таким чином позивачем не доведено, що йому були заподіяні збитки саме в результаті дій чи бездіяльності відповідача. Також не доведено наявності причинного зв'язку між протиправними діями або бездіяльністю відповідача та збитками позивача, оскільки, по-перше, не доведено протиправність дій відповідача; по-друге, не доведено, що зазначені збитки заподіяні саме в результаті дій або бездіяльності відповідача. Щодо вини, то у цивільному праві діє презумпція вини особи, яка вчинила правопорушення. При цьому, у відповідності до ч.2 ст.614 ЦК України, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Позивачем не надано доказів вчинення правопорушення відповідачем, а тому на відповідача не може бути покладено обов'язок доводити відсутність вини у вчиненні правопорушення, наявність якого не доведена. Вищевикладене свідчить про відсутність усіх умов, за наявності яких на відповідача може бути покладено обов'язок по відшкодуванню збитків Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач не довів належними засобами доказування наявності всіх умов, необхідних для застосування цивільно-правової відповідальності, а саме: не довів протиправності поведінки відповідача, не довів самого факту заподіяння збитків, причинного зв'язку між поведінкою відповідача та збитками, які на думку позивача, йому були заподіяні. За таких обставин позовні вимоги позивача є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. На підставі викладено,

Outcome: dismissed