Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-15 00:00:00

У листопаді 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір, який складається з заяви про надання кредиту, умов надання банківських послуг, правил користування платіжною карткою, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 5000 грн. з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. За умовами вказаного договору відповідач взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту, відсотки та комісію за користування кредитними коштами у порядку та розмірах, встановлених договором. Позичальник зобов'язання за кредитним договором не виконує, в зв'язку з чим, за ним виникла заборгованість, яка складається з заборгованості за кредитом, по процентам за користування кредитом, по комісії, пені та штрафів. У зв'язку з зазначеним позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 20460 грн. 36 коп. та судові витрати, понесені ним при зверненні до суду. У судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в задоволенні позову просить відмовити у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності. З'ясувавши обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідивши письмові докази по справі в підтвердження вказаних обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 06.07.2005 року між сторонами був укладений кредитний договір, на підставі якого відповідачу було надано кредит у розмірі 5000грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. З матеріалів справи вбачається, що сторони укладали правочин у формі підписання заяви про надання відповідачу банківських послуг у вигляді кредитної картки "MasterCard", яка використовується для ініціалізації перерахунку коштів з рахунку платника з метою оплати товарів та послуг, перерахунку коштів на рахунки інших осіб. Невід'ємною частиною укладеного договору є додатки до нього і, зокрема, Умови та Правила надання банківських послуг, з якими відповідач був ознайомлений, про що свідчать його підписи під відповідним текстом вищевказаної заяви (а.с.9-10). Позивач свої зобов'язання за договором виконав, відповідач зобов'язання за кредитним договором не виконав, станом на 30 вересня 2013 року заборгованість за кредитним договором склала - 20460,36 грн., яка складається з наступного: 5005,59 грн. - заборгованість за кредитом, 14004,28 грн. - заборгованість зі сплати процентів за користуванням кредитом, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 950,49 грн. - штраф (процентна складова). Відповідно до п.9.12 Умов та правил надання банківських послуг, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна позовна давність в один рік встановлено п.1 ч.2 ст.258 ЦК України відносно неустойки. Відповідно до п.7 ч.11 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. На дану обставину, а саме на те, що кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, незалежно від наявності заяви про застосування строку позовної давності, звернено увагу і в роз'ясненнях , що містяться в п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів , що виникають із кредитних правовідносин" від 30 березня 2012 року. Відповідно до п.9.12 Умов та правил надання банківських послуг, сторонами було визначено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Договір між сторонами було укладено 06 липня 2005 року, а тому з урахуванням п.9.12 Умов договір діяв 24 місяці, тобто до 06 липня 2007 року. Разом з цим з матеріалів справи вбачається, що ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулось до суду з даним позовом згідно штемпелю вхідної кореспонденції суду 13 листопада 2013 року, тобто з пропуском трирічного строку для пред'явлення позову. В своїй позовній заяві ПАТ КБ "Приватбанк" не ставило питання про поновлення пропущеного строку позовної давності, поважних причин пропуску строку не зазначено. При цьому сама по собі умова договору про дію договору до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем не може розглядатися як доказ установлення строку дії договору, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Відповідач надав до суду заяву про застосування позовної давності. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що право Банку на отримання суми боргу по кредитному договору від відповідача є доведеним, але таке право не підлягає захисту у зв'язку з пропуском Банком строку позовної давності, тому суд приходить до висновку про відмову з задоволенні позову у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Outcome: dismissed