Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з позовною заявою до відповідача [PERSON], відповідно до якого просить встановити факт, що вони з квітня 2000 року по липень 2011 року проживали однією сім'єю та виділити їй незакінчений будівництвом будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку площею 0,0707 га (707 кв. м.) для будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд, які знаходяться по [ADDRESS], а відповідачу виділити будинок з господарськими спорудами, який знаходиться по [ADDRESS], посилаючись на те, що з відповідачем по справі вона познайомилася в лютому 2000 року. Він розповів їй про те, що проживає в м. Бердичіві, Житомирської області у нього є діти, але з дружиною вони розлучені. На той час вона вже була вдовою і проживала в [ADDRESS] в трикімнатній квартирі, яка належала їй на праві особистої власності. Позивач повірила відповідачу, що він бажає створити з нею сім'ю то з початку червня 2000 року вони почали жити однією сім'єю в її квартирі. До них у гості приїздили діти відповідача, однак ні сам відповідач, ні ніхто з дітей не сказав, що на той час він був ще одружений. Відповідач став наполягати, щоб вони почали будувати власний будинок, на що позивачка погодилася і, в кінці червня 2000 року вони придбали коробку під будинок в [ADDRESS]. Кошти в сумі 4 000 доларів, вони позичили у сестри позивачки - [PERSON]. Пізніше, щоб повернути борг сестрі позивачки, на вказану суму вона продала усі свої коштовності, які їй подарував її покійний чоловік. [PERSON] працювала медичною сестрою, а [PERSON] рахуючись підприємцем, та торгував продуктами на ринках, а також заробляли тим, що надавали послуги по проведенню ремонтних робіт в квартирах. В [INFO] року у них народився син - [PERSON], якого позивачка вимушена була записати на своє ім'я, оскільки відповідач наполягав, що їм потрібні гроші і краще буде, коли вона буде матір'ю одиначкою та буде отримувати за це допомогу від держави, на що позивачка погодилась лише тому, що вірила у те, що він дійсно турбується про їхнє спільне майбутнє. На той час їй стало відомо, що він розірвав шлюб зі своєю дружиною в 2003 році. У вересні 2004 року позивачка продала свою квартиру по [ADDRESS] за 12 000 доларів з метою покупки земельного наділу по [ADDRESS] саме для будівництва будинку спільному сину, як стверджував відповідач. Землю вони купили за 300 доларів у [PERSON], інші кошти з квартири, пішли на будівництво будинку по [ADDRESS]. Будували вони будинок по [ADDRESS] на протязі 5 років, а будинок по [ADDRESS] не закінчений будується по сьогоднішній день. В минулому році позивачка дізналася, що у відповідача є інша жінка в М. Бердичіві, Житомирської області до якої він збирається переїздити, продавши усе їхнє спільно нажите майно. Коли вона звернулась до відповідача з проханням добровільно розділити їхнє спільне майно, він категорично відмовився, оскільки вважає, що вона не має ніякого відношення до будівництва, в зв'язку з чим вигнав її з дитиною з дому та вона вимушена на даний час проживати у найманій квартирі. [PERSON] звернулася до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з позовною заявою про вступ в справу із самостійними вимогами на предмет спору до відповідача [PERSON], третя особа на стороні позивача: [PERSON]., відповідно до якого просить визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS], а в задоволенні позову [PERSON] відмовити, посилаючись на те, що в період з 21 січня 1984 року по 25 березня 2003 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Під час шлюбу у них народилося двоє дітей. Перебуваючи в зареєстрованому шлюбі із [PERSON] ними згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу незакінченого будівництвом житлового будинку від 06 червня 2000 року було придбано незакінчений будівництвом житловий будинок 63% готовності, що знаходиться в [ADDRESS]. Придбано незавершений будівництвом житловий будинок за спільні грошові кошти, заощаджені під час спільного проживання у шлюбі. Зароблені вони були в результаті здійснення підприємницької діяльності в м. Бердичеві, Житомирської області по реалізації запчастин до транспортних засобів. В судовому засіданні [PERSON] та її адвокат позовні вимоги підтримали та просить їх задовільнити. До позовної заяви [PERSON] просить застосувати наслідки спливу позовної давності, оскільки її позов заявлений через 9 років 11 місяців після того, як шлюб розірвано. Відповідач [PERSON]. проти позову [PERSON] заперечував, просив відмовити, пояснюючи, що ніякої сім'ї він з [PERSON] не створював, проживав у неї в квартирі а не співмешкав, будинки будував сам, позивачка ніякої участі в цьому не приймала. Відносно вирішення позовної заяви [PERSON] покладається на розсуд суду, зазначивши, що вони хоть і розійшлися але підтримували дружні стосунки. Третя сторона [PERSON] із самостійними вимогами на предмет спору та її адвокат в судове засідання не з'явилася, надали до суду заяву у якій просять позов розглянути у їх відсутність. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку про ухвалення рішення виходячи з наступного: Відповідно до договору купівлі-продажу від 28 вересня 2004 року підтверджено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] які діяли в від імені малолітньої дочки [PERSON] продали [PERSON] та [PERSON] квартиру під номером [ADDRESS]. Відповідно до договору купівлі-продажу незакінченого будівництвом житлового будинку від 06 червня 2000 року підтверджено, що [PERSON] придбав у [PERSON] незакінчений будівництвом житловий будинок 63% готовності, що знаходиться в [ADDRESS]. Відповідно до довідки за № 1379 від 23 грудня 2011 року виданою головою вуличного комітету, підтверджується те, що [PERSON] дійсно проживала з [PERSON] з 2000 року по [ADDRESS] однією сім'єю. Від сумісного проживання у них народився син. Земельну ділянку площею 707,0 кв. м. по [ADDRESS], зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі продажу, посвідченого 31 грудня 2003 року приватним нотаріусом Хмільницького нотаріального округу. Згідно витягу з рішення Хмільницької міської ради від 26 лютого 2004 року [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,707 кв. м. для будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд по [ADDRESS]. Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 385020 виданий 24 жовтня 2006 року. Відповідно до витягу з рішення за № 395 від 20 жовтня 2004 року [PERSON] затверджено акт державної технічної комісії про готовність до експлуатації закінченого будівництвом житлового будинку з надвірними побудовами по [ADDRESS] та надано дозвіл на оформлення та видачу свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок з надвірними побудовами по [ADDRESS], житловою площею - 130,8 кв.м., загальною площею - 284,2 кв. м. Згідно довідки № 387, виданою головою вуличного комітету підтверджено, те, що вона дійсно проживала з [PERSON] однією сім'єю з 5 червня 2000 року по 2001 рік по [ADDRESS]. Вони разом купили коробку будинку по [ADDRESS] і разом працювали на будівництві. Також суд бере до уваги наявні в матеріалам справи фотографії, які підтверджують факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю, ведення спільного господарства. Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов за № 1690 від 20 грудня 2011 року гр. [PERSON], що зареєстрована в [ADDRESS] за місцем реєстрації не проживає. Будинок 1965 року забудови, загальною площею 60 кв. м., житловою площею 44,7 кв. м., дві кімнати. Будинок використовується як дачний. В будинку немає електроенергії, газового та пічного опалення. Сам будинок потребує ремонту. Відповідно до рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області за № 2 -162/12 від 05 квітня 2012 року, доведено, що [PERSON]. є батьком [PERSON] [INFO] року народження, та він сплачує аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] року в розмірі 1/4 частини зі всіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 31 липня 2013 року визначена дійсна вартість нерухомого майна: будинок з господарськими спорудами по [ADDRESS] - 528 166 гривень; незакінчений будівництвом будинок з господарськими спорудами по [ADDRESS] м. Хмільника, Вінницької області - 114 855 гривень; земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,7070 га по [ADDRESS] - 68 030 гривень. Свідки допитані в судовому засідані зі сторони позивача та відповідача пояснили, що дійсно вони проживали разом, про те, що [PERSON]. будував будинок їм було відомо, однак за які кошти свідки конкретно відповісти не можуть. Відповідно до ст. 74 СК України, - якщо жінка та чоловік прожинаю однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, манно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм па праві спільної сумісноївласності якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Дана норма закону набрала чинності з 1 січня 2004 року. А до цього дані правовідносини регулювалися п.1 ст. 17 Закону України "Про власність", згідно якої, - майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Письмової угоди позивачка з відповідачем щодо набутого майна не укладала. Згідно п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України N 16 від 12 червня 1998 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України", - судам слід маги на увазі, що правила статей 22, 28, 29 КпШС не застосовують до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори мають вирішуватися згідно п. 1 ст. 17 Закону України "Про власність", відповідних норм Цивільного кодекс України і з урахуванням роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в п. 5 постанови від 22 грудня 1995 р. N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Згідно п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України N 20 від 22.12.95 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" - Розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повніші виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закон) "Про власність", ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України: майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст. 17. ст. 18. п. 2 ст. 17 Закону "Про власність": квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житловою фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодексу про шлюб та сім'ю. При відсутності доказів про те. що участь когось з у часників спільної сумісноївласності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. До членів сім'ї відносяться на лише особи, які перебувають у шлюбі (дружина), особи, які мають кровне споріднення (діти. батьки). Членами сім'ї можуть бути й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство ( ст.64 ЖК України, ст. 3 СК України). Якраз у позивача з відповідачем виникли з квітня 2000 року такі відносини вони постійно проживали разом, вели спільне господарство. Результатом цього було не лише набуття майна, але і народження сина. Та обставина, що відповідач до 25 березня 2003 року перебував у шлюбі не є перешкодою до встановлення даного факту, оскільки ніяких обмежень з приводу цього закон не обумовлював на той час. Позов [PERSON] про визнання права власності на спільне майно подружжя було подано до суду 26 лютого 2013 року. Даний позов, суд розцінює як такий, що поданий не об'єктивно, а такий, що поданий з метою зменшення долі [PERSON] Згідно із ст. ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частина 2 ст. 72 Сімейного Кодексу України передбачає, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Шлюб між сторонами було розірвано 25 березня 2003 року. Причин поважності пропуску строку позовної давності [PERSON] не навела і доказами не підтвердила. За змістом ч. 3-4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] без поважних причин пропустила строк позовної давності щодо вимоги про поділ майна, а [PERSON] наполягає на застосуванні судом позовної давності, суд вважає, що встановлені обставини є підставою для відмови у позові. Також відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати по справі. На підставі ст. 22, 24 КпШС України, ст. ст. 60, 61, 70, 72 СК України,

Outcome: approved