Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася у суд із позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи без самостійних вимог: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Свої позовні вимоги мотивує тим, що між нею та [PERSON] була домовленість про придбання від [PERSON] незавершеного будівництвом житлового будинку 12% готовності. Позивачкою виплачено кошти за домовленою сумою, у яку [PERSON] оцінила своє нерухоме майно. В 1999 році саме позивачка домовилася з [PERSON] про купівлю-продаж будинку незавершеного будівництвом житлового будинку 12% готовності та земельної ділянки за адресою [ADDRESS] . Нею були проведені розрахунки придбання нерухомості від [PERSON] . Між ними була домовленість про те, що в подальшому буде укладено договір купівлі-продажу нерухомості. Позивачка мала намір оформити будинок та земельну ділянку на себе, а в подальшому переоформити на свою дочку - [PERSON] або її дітей. Відповідачем [PERSON] повідомлено позивачку про існування договору купівлі-продажу, за яким саме він придбав незавершений будинок [ADDRESS] , про що їй відомо не було. Позивачка посилається на приписи ст.ст.203, 215, 230, 233 ЦК України і просить суд визнати вказаний правочин недійсним. У свою чергу представником відповідача [PERSON] - адвокатом Нечаєвим В.В. подано до суду відзив на позовну заяву. Відзив мотивує тим, що [PERSON] заявлена вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу, однак не зазначено підстави за якої необхідно визнати його недійсним. Зокрема застосовано дві взаємовиключні посилання на ст.230 та ст.233 ЦК України. Факт того, що між [PERSON] та [PERSON] була домовленість, нічим не підтверджується, а факт того, що [PERSON] передавала якісь кошти за нерухоме майно [PERSON] також нічим не підтверджується. Доводити факт обману та умислу повинна [PERSON] , а не [PERSON] . Та обставина, що подружжям [PERSON] було придбано спірне майно, встановлена рішеннями судів, які набрали законної сили. При укладенні спірного Договору сторони ДОСЯГЛИ згоди зі всіх істотних умов Договору та виконали його у повному обсязі. Оскільки [PERSON] не довела наявність прав на спірне майно, то позовні вимоги не підлягають задоволенню. Крім того, як зазначає адвокат Нечаєв В.В., спірний договір був укладений 29.12.1999 року. У зв`язку з тим, що позовна заява була подана 16 березня 2020 року, адвокат Нечаєв В.В. констатує, що позивач пропустив строки позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Заявлення стороною по справі в суді наслідків спливу строків давності є підставою для відмови в задоволенні позову. У судовому засіданні позивачка [PERSON] повністю підтримала заявлені позовні вимоги та просила суд такі задовольнити. Пояснила, що в 1999 році саме вона домовилася з [PERSON] про купівлю-продаж будинку незавершеного будівництвом житлового будинку та земельної ділянки за адресою [ADDRESS] . Нею були проведені розрахунки придбання нерухомості з [PERSON] , після чого вона з [PERSON] досягли домовленості про те, що в подальшому буде укладено договір купівлі-продажу нерухомості. Позивачка мала намір оформити будинок та земельну ділянку на себе, а в подальшому переоформити на свою дочку або її дітей. Відповідач [PERSON] жодних правовстановлюючих документів щодо придбання будинку не показував з 1999 року, а тому їй не було відомо на яких підставах, коли і за яких умов, на кого було оформлено спірний будинок, який нею було придбано у 1999 році. Просила визнати недійсним договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку та земельної ділянки у [ADDRESS] , укладений 29.12.1999 року між [PERSON] та [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] - адвокат Нечаєв В.В., який діє на підставі ордеру на надання правничої допомоги від 29.05.2019 року, у судовому засіданні повністю заперечив відносно заявлених позовних вимог позивачки [PERSON] та просив у задоволенні таких відмовити з підстав, які наведені у відзиві на позовну заяву. Представник третіх осіб без самостійних вимог на стороні позивача [PERSON] та [PERSON] - адвокат Рацин Ю.Ю., який діє на підставі ордерів про надання правової допомоги від 15.06.2020 року, у судовому засіданні висловив свою думку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивачки [PERSON] . Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, повідомлена про час та місце проведення судового засідання, заяв та клопотань про відкладення розгляду справи від неї не надходило. Третя особа без самостійних вимог на стороні позивача [PERSON] у судове засідання не з`явилася, однак нею на адресу суду 23.06.2020 року надіслано письмові пояснення з приводу обставин справи. Допитана у судовому засіданні на вимогу позивача свідок [PERSON] суду показала, що у 1999 році посвідчувала спірний договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку та земельної ділянки. Під час посвідчення договору було встановлено особи сторін, перевірено їхню дієздатність та належність будинку та земельної ділянки продавцю, роз`яснено права продавцю та покупцю. Було з`ясовано, що з позивачкою проведено розрахунок за придбання будинку. Продавець хотіла укласти договір купівлі-продажу саме із покупцем [PERSON] . Заслухавши учасників судового процесу, покази свідка, повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, дослідивши письмові докази, які містяться у матеріалах справи, суд прийшов до наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст. 12 ЦПК України). Судом встановлено, що 29.12.1999 року [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу, що зареєстровано нотаріусом Виноградівської державної контори Боричок К.В. у реєстрі № 3765, придбав у власність від [PERSON] незавершеного будівництвом житлового будинку та земельної ділянки за адресою [ADDRESS] . Позивач наполягає на визнанні недійсним договору купівлі-продажу від 29.12.1999 року, за яким [PERSON] продала, а [PERSON] купив незакінчений будівництвом жилий будинок 12% готовності та земельну ділянку 0,07 га, що знаходиться в [ADDRESS] номер, новий 9). При цьому, позивач вказує, що у 1999 році саме вона домовилася з [PERSON] про купівлю-продаж будинку незавершеного будівництвом житлового будинку 12% готовності та земельної ділянки за адресою [ADDRESS] . Нею були проведені розрахунки придбання нерухомості від [PERSON] . В подальшому позивачка мала намір оформити будинок та земельну ділянку на себе, а потім переоформити на свою дочку - [PERSON] або її дітей. У позові позивач посилається на норми ст.ст.203, 215, 230, 233 ЦК України. Відповідно до ч.4, ч.6 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У судовому засіданні встановлено, що рішенням Виноградівського районного суду від 04.11.2011 року у справі №2-1079/11 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Встановлено, що станом на день вирішення справи «спору про майно, що є спільною власністю сторін, не має». Рішенням Виноградівського районного суду від 22.11.2012 року по справі № 703/4284/12 здійснено поділ спірного будинку, а саме визнано право власності на 1/2 частину за кожним із подружжя на незавершений будівництвом майном. Цим же рішенням суду встановлено, що за спільно прожитий у шлюбі час було набуто незакінчений будівництвом жилий будинок 12 % готовності та земельну ділянку 0,07 га. Даний житловий будинок та земельна ділянка являється об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Будинок було добудовано у 2004 році і на даний час він складається з 3-х окремих підвальних приміщень, 4-х житлових кімнат, 2-х коридорів, газової та ванної кімнати. 04.11.2011 року, шлюб між сторонами у справі було розірвано. Рішенням Виноградівського районного суду від 16.07.2015 року по справі № 703/5491/12 здійснено реальний поділ спірного будинку, кожному із подружжя виділено певні частини приміщень у відповідності до варіанту II висновку судової будівельно-технічної експертизи. В цьому ж рішенні суду було зафіксовано, що за час перебування у шлюбі спільно вони добудували будинок, який розташований в [ADDRESS] . Недобудований будинок було придбано на підставі договору купівлі-продажу № 3765 від 29.12.1999 року. На підставі цього ж договору сторонами було придбано земельну ділянку розміром 0,07 га. Рішенням Виноградівського районного суду від 22.11.2012 року у справі № 703/4284/12 визнано за нею та відповідачем по 1/2 частки у спільній сумісній власності на вищеназваний житловий будинок та земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку. За даним рішенням суду здійснено розподіл нерухомого майна на частки у спільній сумісній власності, однак щодо визначення даних часток в натурі сторони згоди не дійшли, а відповідач здійснює позивачу та дітям перешкоди у користуванні частиною будинку, де розміщенні ванна кімната та туалет, а також дитяча кімната. Відповідач самовільно закривши хол на замок визначив, без погодження з позивачем, свою частину у майні, позбавивши її доступу до дитячої кімнати та ванни з туалетом. Враховуючи інтереси позивача та дітей, позивачка в позовній заяві пропонує здійснити розподіл житлового будинку виділивши їй у власність другий поверх будинку з коридором на першому поверсі, а позивачу перший поверх. 29.12.1999 року подружжя придбало незавершений будівництвом (12% готовності) житловий будинок в [ADDRESS] , що стверджується Договором від 29.12.1999 року серії АВІ №232717. У ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ч. 7 цієї ж статті вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. На виконання ухвали суду від 13.04.2020 року у справі №299/820/20 на адресу суду із Закарпатського обласного державного нотаріального архіву надіслано належним чином завірену копію договору купівлі-продажу та документи, на підставі яких від посвідчувався державним нотаріусом Виноградівської державної нотаріальної контори Боричок К.В. 29.12.1999 року за реєстром №3765 між [PERSON] та [PERSON] . За загальним принципом, визначеним ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, який набрав чинності з 01.01.2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, оскільки договір купівлі-продажу, про визнання недійсним якого просить позивачка, був укладений 29.12.1999 року, застосуванню підлягають норми Цивільного Кодексу УРСР 1963 року. Статтею 57 цього Кодексу регламентовано питання недійсності угоди, укладеної внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких обставин. Згідно із ст. ст. 48-58 ЦК УРСР особа, яка вважає, що його права порушені, має право звернутися до суду з позовом про визнання відповідної угоди недійсною. При цьому, ст. 153 ЦК УРСР передбачено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. За змістом ст. 4 Закону України "Про власність", який був чинним на момент укладення спірного договору купівлі-продажу, власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої не забороненої законом діяльності, зокрема передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування, а також у довірчу власність іншим особам. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови від 28 квітня 1978 року "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними", в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. При цьому, наявність підстав для визнання угоди недійсною повинен доказати позивач. Відповідач не зобов`язаний доводити відсутність таких обставин. Аналогічні положення містяться і в діючому ЦК України. Так, відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Як вказано в ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Позивачем [PERSON] заявлена вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу, однак не зазначено підстави за якої необхідно визнати його недійсним. Зокрема застосовано дві взаємовиключні посилання на ст. 230 та 233 ЦК України. Крім того, факт того, то між [PERSON] та [PERSON] була домовленість, нічим не підтверджується; факт того, що [PERSON] передавала якісь кошти за нерухоме майно [PERSON] нічим не підтверджується. Згідно із ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої статті 229 ЦК України). Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року N 6-93цс16 та від 27 квітня 2016 року N 6-372цс16. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"). Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Зазначені в позовній заяві обставини, на які покликалася позивач, як на підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу, в судовому засіданні свого підтвердження не знайшли. Договір купівлі-продажу від 29.12.1999 року укладений в письмовій формі, посвідчений нотаріально. При укладенні спірного договору сторони ДОСЯГЛИ згоди зі всіх істотних умов Договору та виконали його у повному обсязі. Тобто, повністю дотримано всіх вимог до договору, передбачених цивільним законодавством. Хибними є посилання позивача на ст.230 ЦК України (правові наслідки вчинення правочину під впливом обману), оскільки вони під час судового засідання не доведені, адже, з аналізу норми статті 230 ЦК України вбачається, що в оману може ввести лише навмисно одна зі сторін правочину. Що стосується заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності до позовних вимог позивача, суд зазначає наступне. Як встановлено судом, оспорюваний договір був укладений 29.12.1999 року, тобто до набрання чинності ЦК України. Відповідно до п. 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01.01.2004 року, до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред`явлення якого виникло до 01 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше. Згідно зі ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до ст. 74 ЦК УРСР вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності. Згідно зі ст. 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Відповідно до ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Відповідно ч. 1 ст. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Щодо правочинів, укладених після 01.01.2004 року, ст.256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (пункт 5). Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (пункт 4). Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України від 01.12.2004 N 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам. З урахуванням наведеного, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких вона просить у позові, відповідачами не порушено, і суд відмовляє позивачу у позові по суті в зв`язку з безпідставністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає. Аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог. Тобто вимоги позивача у повному обсязі є необґрунтованими та недоведеними, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України. Сплачений судовий збір належить залишити за позивачем.

Outcome: dismissed