Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-24 00:00:00

20 січня 2016 року позивач звернувся з вищезазначеним позовом до суду, посилаючись на те, що 27 грудня 2013 року йому було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України. В подальшому йому неодноразово вручалися обвинувальні акти відносно нього за ознаками вказаного вище кримінального правопорушення, які ухвалами Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області поверталися прокурору Новомосковської міжрайонної прокуратури у Дніпропетровській області як такі, що не відповідають вимогам КПК України. 10 серпня 2015 року постановою прокурора Новомосковської міжрайонної прокуратури Дніпропетровської області кримінальне провадження закрито у зв'язку із відсутністю складу злочину. Таким чином, він витратив більше 19 місяців, щоб довести, що ніякого злочину він не вчиняв. Вважає, що незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності, внаслідок допущених відносно нього порушень зі сторони прокуратури, йому спричинена моральна шкода, справедливим розміром відшкодування якої, на його думку, є сума у розмірі 235 000 грн., з якої 135 000 грн. це відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням права на досудове слідство протягом розумного строку, а 100 000 грн. відшкодування моральної шкоди за незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності органом прокуратури. Просить стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на його користь суму грошової компенсації моральної шкоди в розмірі 235 000 грн. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, та просили їх задовольнити. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі, просила в їх задоволенні відмовити, посилаючись на обставини, викладені в письмових запереченнях на позовну заяву. Прокурор Санталова В. Р. як представник третьої особи прокуратури Дніпропетровської області та як прокурор Новомосковської місцевої прокуратури, який вступив у справу, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила в їх задоволенні відмовити, посилаючись на обставини, викладені в письмових запереченнях. Проти обставин притягнення позивача до кримінальної відповідальності, зазначених ним в позовній заяві, не заперечувала. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши зібрані письмові докази, дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Як встановлено в судовому засіданні, 27 грудня 2013 року позивачеві було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.\~2 ст. 382 КК України, у кримінальному провадженні № 42013040000000235 від 29\~жовтня 2013 року. 14 лютого 2014 року позивачеві був вручений обвинувальний акт від 14 лютого 2014 року. До суду вказаний обвинувальний акт стороною обвинувачення передано 17\~лютого 2014 року. 25 лютого 2014 року обвинувальний акт від 14 лютого 2014 року ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області повернуто\~ прокурору як такий, що не відповідає вимогам КПК України. 17 березня 2014 позивачеві повідомлено про початок досудового розслідування у вказаному вище кримінальному провадженні. 17 березня 2014 року прокурором затверджений у новій редакції обвинувальний акт і 24 березня 2014 року зазначений обвинувальний акт вручено позивачеві. 27 березня 2014 року обвинувальний акт від 17 березня 2014 року відносно позивача передано до суду. 12 травня 2014 року ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області обвинувальний акт від 17 березня 2014 року повернуто прокурору як такий, що не відповідає вимогам КПК України. 26 травня 2014 року позивачеві повідомлено про початок досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні. 27 травня 2014 року прокурором складено обвинувальний акт відносно позивача за ч. 2 ст. 382 КК України та 28 травня 2014 року складено реєстр матеріалів досудового розслідування. 28 травня 2014 року обвинувальний акт вручений позивачеві. 16 червня 2014 року ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області обвинувальний акт від 27 травня 2014 року повернуто прокурору у зв'язку з невідповідністю вимогам КПК України. 30 липня 2014 року апеляційний суд Дніпропетровської області своєю ухвалою скасував ухвалу суду від 16 червня 2014 року і призначив новий судовий розгляд. 31 жовтня 2014 року обвинувальний акт від 27 травня 2014 року ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області повернутий прокурору як такий, що не відповідає вимогам КПК України. 05 грудня 2014 року позивачеві повідомлено про початок досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні. 09 грудня 2014 року стороною захисту у вказаному кримінальному провадженні від прокурора Вірич М.Ф. отримано обвинувальний акт відносно [PERSON], датований 27 травня 2014 року, як і попередній обвинувальний акт, який був складений прокурором Васенко Р. О. 30 грудня 2014 року обвинувальний акт від 27 травня 20104 року, складений прокурором Вірич М. Ф., в порядку ст. 291 КПК України, направлено до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області. 19 січня 2015 року ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області обвинувальний акт відносно позивача повернуто прокурору у зв'язку з невідповідністю вимогам КПК України. 26 лютого 2015 року апеляційний суд Дніпропетровської області своєю ухвалою апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2015\~року, якою матеріали обвинувального акту щодо позивача повернуто прокурору для приведення у відповідність вимогам ст. 291 КПК України - залишив без змін. 27 травня 2015 року повідомлено про початок досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні. 28 травня 2015 року [PERSON] вручений обвинувальний акт. Постановою прокурора Новомосковської міськрайонної прокуратури від 10\~серпня 2015 року кримінальне провадження. внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42013040000000235 від 29 жовтня 2013 року закрито у зв'язку із відсутністю складу злочину. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Як роз'яснено у п. 3, 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної немайнової (шкоди)" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Згідно із ч. 1, 2, 6, 7 ст.ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Відшкодування моральної шкоди, та її порядок встановлюється Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" (далі - Закон).\~ Відповідно до ст. 1 та п. 5 ст. 3 Закону відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині 1 статті 1, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Згідно з п. 2 ст. 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення. Частинами 5, 6 статті 4 Закону визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. За роз'ясненнями, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Аналізуючи вищевикладені обставини суд прийшов до висновку про те, що дійсно позивачу було завдано моральної шкоди та її необхідно відшкодовувати. Так, позивач раніше ніколи не притягувався до кримінальної відповідальності, під час досудового розслідування співробітники міліції, слідчий неодноразово приїжджали за місцем роботи позивача, що негативно відображалося на діловій репутації позивача. Під час допитів, у судових засіданнях працівники прокуратури в очі казали йому, що він скоїв злочин і повинен відповідати за це, що викликало у позивача страждання та переживання. Співробітники позивача та його сусіди почали ставитися до нього з підозрою, деякі перестали вітатися. Через притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності він став знервований, погіршився сон, став підозрілий у стосунках з людьми, погіршився стан здоров'я його нервової системи в травні 2015 року був госпіталізований з нервовим стресом. Позивач, фактично, був позбавлений повноцінно та адекватно сприймати події, в результаті чого він та його рідні були позбавлені можливості ведення звичного способу життя. Внаслідок допущенних відносно позивача порушень зі сторони прокуратури в житті [PERSON] виникли значні перешкоди можливостям активної та повноцінної життєдіяльності, якими були обумовлені тривалі негативні зміни психоемоціональної та соціальної сфер його існування, в результаті чого йому були спричинені інтенсивні негативні психоемоціональні переживання, тобто моральні страждання. Він був позбавлений можливості взяти в кредит грошові кошти на побутові потреби, виїхати за межі місця проживання та країни у відпустку, оскільки мав побоювання, що його зупинять на кордоні і розцінять його дії, як спробу втечі. Така моральна шкода, завдана відповідачу, відповідно до ст. 1176 ЦК України має бути відшкодована державою у розмірі встановленому законом. Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2203цс15 від 02 грудня 2015 року, яка згідно з ч. 1 ст. 3607 ЦПК України є обовязковою для судів. Статтею 8 Закону України "Про державний бюджет України на 2016 рік" установлено з 1 січня 2016 року мінімальну заробітну плату на рівні 1 378 грн. З урахуванням обставин притягнення позивача до кримінальної відповідальності та завдання йому моральної шкоди, розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру однієї заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством. Як вбачається з матеріалів справи та змісту позовної заяви [PERSON], останній перебував під слідством з 27 грудня 2013 року до 10 серпня 2015 року, тобто 19 повних місяців, а тому розмір відшкодування моральної шкоди становить 26\~182\~грн. (1 378 грн. (мінімальна заробітна плата) х 19 (кількість місяців) і ця сума підлягає стягненню на користь позивача. Також, позивач посилається на те, що крім незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності моральна шкода завдана йому і тим, що відносно нього було порушено право на досудове розслідування протягом розумного строку. Так, вперше позивачу було повідомлено про підозру 27 грудня 2013 року, а постанова про закриття кримінального провадження за реабілітуючими обставинами винесена лише 10 серпня 2015 року, тобто досудове розслідування у справі тривало більше, ніж півтора роки. За весь цей час позивач не перешкоджав проведенню досудового розслідування, своєю поведінкою сприяв його проведенню, не переховувався від органів досудового розслідування та суду. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] завдана моральна шкода також і внаслідок порушення прокуратурою відносного нього права на досудове розслідування протягом розумного строку, і ця шкода так само підлягає відшкодуванню відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України, розмір якої суд оцінює в 2\~000\~грн. Вирішуючи питання про розмір такої компенсації суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім доля розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. У зв'язку з викладеним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню і на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної Казначейської служби України сума в розмірі 28\~182\~грн., що відповідатиме вимогам Бюджетного кодексу України та ст.\~176\~ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому, суд вважає за необхідне судовий збір віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial