Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-28 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою, в якій зазначила, що за час її перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] останній без її згоди продав належне їм на праві сумісної власності нежитлове приміщення, а саме: будівлю корівника площею 1754,8 кв. м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] (по 1/2 частці), які надалі відчужили його [PERSON] . У зв`язку з наведеним, позивачка просить суд: визнати недійсним договір купівлі продажу ВРС № 197014 від 25.04.2012 р., відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] придбав 1/2 частку приміщення корівника, розташованого по [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Новоград-Волинського районного нотаріального округу Лінкевичем Б. А. і внесеного до державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № р. 533 та внесений до реєстру прав власності на нерухоме майно за № 30418522; визнати недійсним договір купівлі продажу ВРС № 197016 від 25.04.2012 р., відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] придбала 1/2 частку приміщення корівника, розташованого по [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Новоград-Волинського районного нотаріального округу Лінкевичем Б. А. і внесеного до державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № р. 536 та внесений до реєстру прав власності на нерухоме майно за № 30418522; визнати недійсним договір купівлі-продажу № 1613 від 13 лютого 2017 року, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] придбав 1/2 частку нежитлового приміщення корівника, розташованого по [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В. Я. і внесеного до державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 18992851 (індексний номер рішення 33838482); визнати недійсним договір купівлі-продажу № 5879 від 03 червня 2017 року, відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] придбав 1/2 частку нежитлового приміщення корівника, розташованого по [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В. Я. і внесеного до державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 20752517 (індексний номер рішення 35522225); витребувати на користь позивачки з володіння [PERSON] нежитлове приміщення будівлю корівника, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] подав заяву про визнання позову (т. 1 а.с. 49). [PERSON] подав відзив на позовну заяву, в якому, поміж іншого, зазначив, що грошові кошти, що були витрачені на придбання частки нежитлової будівлі, були особистою власністю [PERSON] , отже придбане ним майно не є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Також відповідач вказав, що, виходячи з позиції відповідачки, вона має право лише на частку спільного майна подружжя, тому вимоги про витребування усього майна є безпідставними (т. 1 а.с. 42-45). Також [PERSON] подав заяву про застосування строку позовної давності, обґрунтовану тим, що позивачка могла дізнатися про порушення свого права ще у квітні 2012 року (т. 1 а.с. 63). Однак, [PERSON] надалі визнав позов, що підтверджується його письмовою заявою (а.с. т. 2 а.с. 65) та поясненнями його представника, наданими у судовому засіданні. [PERSON] подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що він, як добросовісний набувач, вважає позов безпідставним, у зв`язку з чим просить відмовити в його задоволенні. Також в обґрунтування відзиву вказав, що позивачка пропустила строк позовної давності та не довела, що не знала та не могла дізнатися про порушення свого права. Крім того, зауважив, що позивачка обрала неправильний спосіб захисту, та що відсутність згоди одного з подружжя сама по собі не може бути підставою для визнання договору недійсним (т. 2 а.с. 158-164). У судове засідання з`явилися представник позивачки - [PERSON] , представник [PERSON] - [PERSON] , представник [PERSON] - [PERSON] та представник [PERSON] - [PERSON] У судовому засіданні представник позивачки - [PERSON] позов підтримав та повідомив, що про порушене право позивачка дізналася восени 2018 року. Представник [PERSON] - [PERSON] повідомив про визнання позову, а також зазначив, що про порушене право позивачці стало відомо восени 2018 року, коли він розповів останній про відкрите кримінальне провадження. Представник [PERSON] - [PERSON] просила відмовити в задоволенні вимог позивачки з підстав, зазначених у відзиві на позов. Представник [PERSON] - [PERSON] повідмила про визнання позову. Приватний нотаріус Лінкевич Б. А. подав заяву про розгляд справи за його відсутності (т. 3 а.с. 4). Приватний нотаріус Сєтак В. Я. подав заяву про розгляд справи за його відсутності (т. 2 а.с. 256). [PERSON] подала заяву про розгляд справи за її відсутності (т. 2 а.с. 206). [PERSON] подав заяву про розгляд справи за його відсутності (т. 2 а.с. 208). Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 15 січня 1983 року [PERSON] та [PERSON] , які є громадянами Литовської республіки, зареєстрували шлюб (а.с. 14-15). 10 березня 2011 року [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , уклав з [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , договір купівлі продажу, посвідчений приватним нотаріусом Новоград-Волинського районного нотаріального округу Лінкевичем Б. А., зареєстрований в реєстрі за № 355, за яким [PERSON] купив 1/2 частку нежитлової будівлі корівника за номером [ADDRESS] (т. 1 а.с. 99-100). 11 березня 2011 року [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , уклав з [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , договір купівлі продажу, посвідчений приватним нотаріусом Новоград-Волинського районного нотаріального округу Лінкевичем Б. А., зареєстрований в реєстрі за № 360, за яким [PERSON] купив 1/2 частку нежитлової будівлі корівника за номером [ADDRESS] (т. 1 а.с. 7). 25 квітня 2012 року був укладений договір купівлі продажу, відповідно до якого [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , продав, а [PERSON] придбав 1/2 частку нежитлової будівлі корівника, розташованого по [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Новоград-Волинського районного нотаріального округу Лінкевичем Б. А., зареєстрований в реєстрі за № 533 (т. 1 а.с. 138-139). Також 25 квітня 2012 року був укладений договір купівлі продажу, відповідно до якого [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , продав, а [PERSON] придбала 1/2 частку приміщення корівника, розташованого по [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Новоград-Волинського районного нотаріального округу Лінкевичем Б. А. зареєстрований в реєстрі за № 536 (т. 1 а.с. 165-166). У адресованих приватному нотаріусу Новоград-Волинського районного нотаріального округу Лінкевичу Б. А. заявах від 25 квітня 2020 року [PERSON] повідомив, що на час придбання та відчуження нежитлової будівлі корівника [ADDRESS] , [PERSON] у зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебував (т. 1 а.с. 157, 178). У вищезазначених договорах купівлі-продажу від 25 квітня 2012 року також зазначено, що відчужуване майно є особистою власністю [PERSON] , оскільки на час його придбання він в зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебував. Однак, вказане спростовується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу [PERSON] та [PERSON] від 15 січня 1983 року (т. 1 а.с. 14-15), а також відсутністю інформації про розірвання цього шлюбу. Відомостей про надання позивачкою, як дружини [PERSON] , згоди на продаж спірного майна матеріали справи не містять. 13 лютого 2017 року був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] придбав 1/2 частку приміщення корівника, розташованого по [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В. Я., зареєстрований в реєстрі за № 1613 (т. 1 а.с. 95-96). 03 червня 2017 року був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] придбав 1/2 частку приміщення корівника, розташованого по [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В. Я., зареєстрований в реєстрі за № 5879 (т. 1 а.с. 93-94). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про міжнародне приватне право" іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави. Загальні засади регулювання правовідносин з іноземним елементом встановлені Конституцією України, статті якої гарантують забезпечення, охорону і захист прав і свобод людини. У статті 26 Конституції України закріплено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 496 ЦПК України). Підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (ст. 497 ЦПК України). Суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, зокрема, у випадку, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача (п. 2 ч. 1 ст. 76 Закону України "Про міжнародне приватне право"). Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини (ч. 2 ст. 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства"). Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (ч.ч. 1-5 ст. 10 ЦПК України). Кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом (стаття 8 Загальної декларації прав людини). Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України (частина перша статті 26 Конституції України). Згідно зі статтею 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав. При визначенні права, що підлягає застосуванню, суд чи інший орган керується тлумаченням норм і понять відповідно до права України, якщо інше не передбачено законом (ч. 1 ст. 7 Закону України "Про міжнародне приватне право"). У відповідості до ст. 31 Договору між Україною та Литовською Республікою про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, ратифікованого Постановою ВР N 3737-XII ( 3737-12 ) від 17.12.93, право власності на нерухоме майно визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої знаходиться нерухоме майно. Оскільки спірні правовідносини виникли відносно нерухомого майна, яке розташоване на території України, судом застосовується законодавство України. Крім того, положення законодавства України в регулюванні вказаних відносин не суперечать положенням законодавства Литовської республіки (а.с. 209-211 т.1). Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Особливості правових підстав набуття права власності на об`єкти нерухомого майна іноземцями (особами без громадянства) встановлені нормами розділу V Закону України "Про міжнародне приватне право", положеннями Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України. Розділ V Закону України "Про міжнародне приватне право" визначає колізійні норми щодо речового права. Так, ст. 38 Закону передбачає загальні положення про право, що застосовується до права власності та інших речових прав: право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом (ч. 1). Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться (ч. 2). За частиною першою статті 39 цього Закону виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Також відповідно до частини другої статті 31 Закону України "Про міжнародне приватне право" форма правочину щодо нерухомого майна визначається відповідно до права держави, у якій знаходиться це майно, а щодо нерухомого майна, право на яке зареєстроване на території України, - права України. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (ч. 1 ст. 355 ЦК України). Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України). Тобто, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу. Отже, враховуючи той факт, що спірне майно набуте [PERSON] під час перебування у шлюбі з позивачкою, на нього поширюється статус спільного сумісного майна подружжя. Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч. 1 ст. 369 ЦК України). Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена (ч. 2 ст. 369 ЦК України). Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень (ч. 4 ст. 369 ЦК України). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, можна дійти висновку, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. З огляду на наведене, враховуючи той факт, що спірне майно було відчужено без згоди позивачки, суд вважає за потрібне визнати укладений договір купівлі-продажу від 25 квітня 2012, зареєстрований в реєстрі за № 533, а також договір купівлі-продажу від 25 квітня 2012, зареєстрований в реєстрі за № 536 недійсними. Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам роз`яснено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Отже, якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред`являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто, якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то правильним є визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. З огляду на наведене, суд вважає за потрібне відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу від 13 лютого 2017 року, який зареєстрований в реєстрі за № 1613, а також укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу від 03 червня 2017 року, який зареєстрований в реєстрі за № 5879. Також суд вважає за потрібне відмовити у задоволенні вимоги позивачки про витребування на її користь спірного майна, оскільки вона не є одноосібним власником цього майна. Стосовно заявлених відповідачами клопотань про застосування строку позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Відповідач для обґрунтування заяви про сплив строку позовної давності повинен довести суду, що перешкоджання розпочалося з цього моменту, а не пізніше, а матеріали справи мають містити докази, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям. На думку суду, у матеріалах справа відсутні докази, які б підтверджували, що позивачка знала про перешкоджання відповідачем реалізації її права власності на спірне майно, у зв`язку з чим суд не знайшов підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності. З огляду на наведене,

Outcome: partial