Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

В лютому 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про витребування майна. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Звєрьковою Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 4525 від 02.11.2010 року набув право власності на квартиру [ADDRESS] . У відповідності до вимог закону, позивачем була проведена державна реєстрація квартири. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12.12.2012 року, позов Компанії «ТІ.І.І. Крісто ЛТД» Кіпр до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки був задоволений. В рахунок погашення заборгованості [PERSON] за договором позики від 11.02.2011 року з урахуванням штрафних санкцій в розмірі 1042694,05 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS] , що належала позивачу та визнано право власності на зазначену квартиру за Компанією «ТІ.І.І. Крісто ЛТД» Кіпр. Не погоджуючись із вказаним рішенням в 2016 році позивач звернувся до Апеляційного суду м. Києва із апеляційною скаргою. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 29.08.2018 року, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12.12.2012 року було скасовано, а справа закрита, в зв`язку із припиненням діяльності Компанії «ТІ.І.І. Крісто ЛТД» Кіпр. Однак, Компанією «ТІ.І.І. Крісто ЛТД» Кіпр 16.11.2016 року було здійснено продаж спірної квартири, та, відповідно до договору купівлі-продажу, новим власником квартири стала [PERSON] . Позивач зазначає, що є власником спірного нерухомого майна. Його майнові права на спірне нерухоме майно, яке вибуло з володіння позивача поза його волею, надають йому право на витребування спірного майна з володіння відповідачки, незалежно від її добросовісності, оскільки, внаслідок скасування рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12.12.2012 року, скасовано підставу набуття Компанією «ТІ.І.І. Крісто ЛТД» Кіпр права власності на вказане нерухоме майно, тобто відпала і правова підстава переходу на це майно права власності від останнього до відповідача. З огляду на викладене, а також зважаючи на те, що судове рішення на підставі якого спірна квартира вибула із власності позивача було згодом скасоване, позивач вимушений звернутись за захистом своїх прав та просить суд в порядку ст. 388 ЦК України, витребувати нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] у [PERSON] на його користь. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 22.02.2019 року, у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24.04.2019 року, у справі закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29.05.2019 року, позов було задоволено. Витребувано нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] у [PERSON] на користь [PERSON] . Стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в сумі 9605 грн. 00 коп. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 30.08.2019 року, заяву представника відповідача [PERSON] - адвоката Дубова Геннадія Олексійовича про перегляд заочного рішення у справі № 752/3394/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування майна, було задоволено. Скасовано заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29.05.2019 року у справі № 752/3394/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування майна, та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11.10.2019 року, у справі закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач та його представники в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з викладених в позові підстав. Одночасно зазначили, що квартира вибула із володіння позивача поза його волею, та судове рішення, на підставі якого було в подальшому зареєстроване право власності було скасовано, а відтак наявні підстави в порядку ст. 388 ЦК України, витребувати квартиру із володіння відповідача. Представник відповідача та сама відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі та просиди в їх задоволенні відмовити, посилаючись на підстави, які викладені в письмовому відзиві. Одночасно зазначили, що під час розгляду справи, рішення у якій було скасовано, був присутній представник [PERSON] , який позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення, а відтак доводи сторони позивача про те, що квартира вибула з його власності поза його волею не відповідають дійсності. Крім того, на момент укладення 16.11.2016 року договору купівлі-продажу, на підставі якого відповідачем було набуте прав власності на квартиру, рішення суду перебувало в законній силі та його скасування майже через шість років після ухвалення автоматично не свідчить про відсутність волевиявлення власника щодо відчуження належного йому майна. Позивач був обізнаний з фактом вибуття із його власності спірного нерухомого майна, а відтак підстави для витребування майна у добросовісного набувача - відповідача у справі відсутні. Крім того, стороною відповідача було заявлено про застосування до позовних вимог строку позовної давності. Суд, вислухавши пояснення позивача, його представників, відповідача її представника , допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.» Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст.12 ЦПКУкраїни, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Звєрьковою Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 4525 від 02.11.2010 року набув право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.10-11), а також у відповідності до вимог закону позивачем була проведена державна реєстрація квартири (а.с.12-13). Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12.12.2012 року у справі № 2601/21713/12, позов Компанії «ТІ.І.І. Крісто ЛТД» Кіпр до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки був задоволений. В рахунок погашення заборгованості [PERSON] за договором позики від 11.02.2011 року з урахуванням штрафних санкцій в розмірі 1042694,05 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02.11.2010 року, а саме визнано право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 151,50 кв.м за Компанією «ТІ.І.І. Крісто ЛТД»(T.E.E. KRISTO LTD) Кіпр (Аматунос,5 Пірілідайз Білдінг (PIRILIDES BUILDING), 4 поверх, 3105, Лімасол, Кіпр) з поточною ціною реалізації предмета іпотеки 967 739 грн. Зобов`язано Комунальне підприємство Київське міське бюро технічної інвентаризації права власності на об`єкти нерухомого майна вчинити реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за Компанією «ТІ.І.І. Крісто ЛТД»(T.E.E. KRISTO LTD) Кіпр (Аматунос,5 Пірілідайз Білдінг (PIRILIDES BUILDING), 4 поверх, 3105, Лімасол, Кіпр). Стягнуто із [PERSON] на користь Компанії «ТІ.І.І. Крісто ЛТД»(T.E.E. KRISTO LTD) Кіпр (Аматунос,5 Пірілідайз Білдінг (PIRILIDES BUILDING), 4 поверх, 3105, Лімасол, Кіпр) 3219 грн. судового збору. З тексту зазначеного рішення суду вбачається, що під час розгляду справи був присутній представник відповідача [PERSON] , який позов визнав в повному обсязі, подану ним заяву про визнання позову підтримав, посилаючись на відсутність можливості відповідача виконати зобов`язання перед Компанією «ТІ.І.І. Крісто ЛТД» Кіпр за договором позики через складний матеріальний стан. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 29.08.2018 року, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12.12.2012 року було скасовано, а справа закрита, в зв`язку із припиненням діяльності Компанії «ТІ.І.І. Крісто ЛТД» Кіпр (а.с.14-17). Відповідно до даних ЄДРСР, ухвалою Верховного Суду від 22.07.2019 року, поновлено [PERSON] строк на касаційне оскарження постанови Апеляційного суду м. Києва від 29 серпня 2018 року у справі № 2601/21713/12. Відкрито касаційне провадження у справі № 2601/21713/12 за касаційною скаргою [PERSON] на постанову Апеляційного суду м. Києва від 29 серпня 2018 року. Витребувано із Голосіївського районного суду м. Києва матеріали цивільної справи № 2601/21713/12. В ході розгляду справи встановлено, що Компанією «ТІ.І.І. Крісто ЛТД» Кіпр 16.11.2016 року було здійснено продаж спірної квартири, та відповідно до договору купівлі-продажу новим власником квартири стала відповідач у справі - [PERSON] (а.с.8-9). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 16.11.2016 року, Компанія «ТІ.І.І. Крісто ЛТД» Кіпр в особі [PERSON] (продавець) передав у власність [PERSON] (покупець) квартиру [ADDRESS] . За домовленістю сторін продаж квартири здійснено за 4680000,00 коп. (а.с.90-91) Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Як зазначається у п. 16 Узагальнення судової практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.09.2015 р. «Про практику застосування cудами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок» у процесі розгляду спорів про витребування житлового будинку із чужого незаконного володіння судам необхідно вирішувати питання, пов`язані з розмежуванням добросовісного та недобросовісного набувача з урахуванням положень статей 330, 388, 390 ЦК, ППВСУ від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" та ППВССУ від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав". Набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, в якої він придбав річ, не мала права її відчужувати. Отже, набувач є добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння (стаття 388 ЦК). Набувач визнається недобросовісним, коли він знав чи повинен був знати про неправомірність свого володіння (стаття 390 ЦК). Таким чином, набувач є недобросовісним, якщо річ набута ним злочинним шляхом. Добросовісність володіння, набуття майна створюють ще одну важливу перевагу для незаконного володільця речі, а саме: коли від недобросовісного набувача майно може бути витребуване в усіх випадках, то від добросовісного законного набувача - у разі коли майно загублене, викрадене або вибуло з володіння власника (іншої особи, якій він передав майно у володіння) іншим шляхом поза їхньою волею (стаття 388 ЦК). Якщо річ було продано особою, яка одержала її за договором від власника, добросовісному набувачеві, то від останнього власник не може витребувати свою річ, оскільки у цьому випадку річ вибула як з володіння власника, так і з володіння його контрагента за договором з їх власної волі, тому право власника на витребування своєї речі з незаконного володіння обмежується інтересами добросовісного набувача. Отже, власник майна не може витребувати його з незаконного володіння іншої особи за сукупності трьох умов: а) набувач має бути добросовісним набувачем - він не повинен знати, що купує майно не у власника; б) майно має бути придбане набувачем за гроші, тобто повинно бути саме купленим; в) власник має втратити володіння цим майном з власної волі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей (Лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав" від 28.01.2013 р. N 24-150/0/4-13). Відповідно до ст. 620 ЦК України, у разі невиконання боржником обов`язку передати кредиторові у власність або у користування річ, визначену індивідуальними ознаками, кредитор має право витребувати цю річ у боржника та вимагати її передання відповідно до умов зобов`язання. Кредитор втрачає право на витребування у боржника речі, визначеної індивідуальними ознаками, у разі, якщо ця річ вже передана третій особі у власність або в користування. Якщо річ, визначену індивідуальними ознаками, ще не передано, переважне право на її одержання має той з кредиторів, зобов`язання на користь якого виникло раніше, а коли це неможливо визначити, - кредитор, який першим пред`явив позов. Суд вважає, що стороною відповідача в ході розгляду справи доведено те, що [PERSON] , в розумінні ч. 5 ст. 12 ЦК України, є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки, доказів її обізнаності про те, що вона купує майно не у власника, матеріали справи не містять. Також, суд враховує, що відповідач придбала окремий об`єкт нерухомості - квартиру [ADDRESS] за відплатним договором за 4680000,00 коп. Спірна квартира вибула з володіння Компанії «ТІ.І.І. Крісто ЛТД» Кіпр з власної волі останнього, та в період відчуження квартири зазначена компанія на законних підставах володіла спірною квартирою, якою в подальшому і розпорядилась. Окремо слід звернути увагу на те, що позивач дійсно був власником спірної квартири та, в зв`язку з наявністю боргових зобов`язань перед Компанією «ТІ.І.І. Крісто ЛТД», позов останньої про звернення стягнення на предмет іпотеки було задоволено та представником відповідача, який діяв на підставі довіреності, яка на час розгляду даного спору у встановленому законом порядку чинною не визнавалась. Дійсно в 2018 році рішення суду у справі про звернення стягнення на предмет іпотеки було скасовано, однак, суд при вирішенні даного спору приймає до уваги те, що доводи сторони позивача про те, що квартира вибула з його власності поза його волею та він не був обізнаний про це не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, а навпаки спростовані стороною відповідача, якою було зазначено про те, що в ході розгляду справи в той період часу від імені [PERSON] діяв його представник на підставі довіреності, яка під час розгляду справи була чинною, який висловив позицію щодо визнання позову компанії, та неможливість повернення боргу в зв`язку із скрутним матеріальним становищем [PERSON] . Допитаний в ході розгляду справи свідок [PERSON] суду пояснив, що він на підставі належним чином оформленої довіреності представляв інтереси [PERSON] у справі № 2601/21713/12 за позовом Компанії «ТІ.І.І. Крісто ЛТД» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Ним, як уповноваженою особою відповідача, дійсно подавалась заява про визнання позову, оскільки, у відповідача на той час була наявна заборгованість перед позивачем, в зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за укладеним договором позики. Свідок зазначив, що [PERSON] був обізнаний про розгляд справи судом та ухвалене у ньому рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру, яка належала йому на праві власності. На думку суду, в ситуації, яка склалась між сторонами, факт скасування майже через шість років після ухвалення та вступу в законну силу рішення суду у справі № 2601/21713/12, відповідно до якого в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за договором позики від 11.02.2011 року з урахуванням штрафних санкцій в розмірі 1042694,05 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS] , що належала на праві власності [PERSON] , - беззаперечно не свідчить про відсутність волевиявлення власника щодо відчуження належного йому майна, а також те, що це майно вибуває з його власності поза його волею, оскільки, в ході розгляду справи було достовірно встановлено, що на час прийняття рішення у справі [PERSON] для участі у справі забезпечив явку свого представника, який діяв від його імені на підставі належним чином оформленої довіреності, яка у встановленому законом порядку на час розгляду даної справи недійсною не визнавалась. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити про те, що згідно із ч. 1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона - відчужувач - зобов`язана передати майно другій стороні - покупцю, а покупець зобов`язаний прийняти майно та сплатити його вартість, вказану у договорі. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Судом встановлено, що зобов`язання за договором купівлі-продажу від 16.11.2016 року, на виконання вимог ст. 525 ЦК України, продавцем (власником на час укладення договору) та покупцем, - були виконані в повному обсязі, зокрема, продавцем Компанією «ТІ.І.І. Крісто ЛТД» було передано у користування покупцю [PERSON] спірну нерухомість, а остання, в свою чергу, вжила заходів до вселення в квартиру та прийняття її у користування, а тому спірна квартира вже передана у власність третій особі та з огляду на положення ч. 2 ст. 620 ЦК України, в даному випадку позивач має право на відшкодування заподіяних збитків з Компанії «ТІ.І.І. Крісто ЛТД», а не на витребування майна з чужого володіння - відповідача [PERSON] . Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що проаналізувавши в сукупності надані сторонами докази, судом не встановлено законних та достатніх підстав для витребування майна в порядку ст. 388 ЦК України, та, зважаючи на встановлені законом принципи справедливості та об`єктивності під час ухвалення рішення в цілому, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову по суті, клопотання сторони відповідача про застосування до позовних вимог строків позовної давності судом не вирішувалось. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed