Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

Позивач 20.05.2016 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], за участю третьої особи на боці відповідача - ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», за яким просив стягнути з відповідача на його користь відшкодування шкоди у розмірі 57 469, 00 грн.. В обґрунтування позовних вимог відзначив, що 21.02.2016 р. приблизно о 05 годині ранку належний Відповідачу автомобіль марки «Mercedes-Benz» пошкодив приміщення Позивача у будинку [ADDRESS]. Зазначене приміщення Позивач орендує у Товариства з додатковою відповідальніс\-тю "Одеське спеціальне конструкторське бюро спеціальних верстатів" для здійснення тор\-гівлі товарами медичного призначення. Під час ДТП був травмований пасажир автомобілю. Тому, до завершення криміна\-льного розслідування за ознаками злочину, передбаченого ст. 286 КК (порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортни\-ми засобами), справа про адміністративне правопорушення розглядатися не буде. Внаслідок ДТП було знищено торговельне обладнання (вітрина, касовий апарат, системний блок комп'ютера, монітор) загальною вартістю 33 000,00 грн., а також товари медичного призначення на загальну суму 24 469,00 грн.. Крім того, належний позивачу магазин з 21.02.2016 року не функціонує до завершення ремонтних робіт. При цьому, з часу початку діяльності магазину 02.02.2016 року та по 21.02.2016 року виручка магазину склала 100 000 грн. (тобто за день виручка магазина складає 5 263, 13 грн.). Тобто, упущена вигода за 89 днів (з 21.02.2016 року по 18.05.2016 року) складає 468 418, 57 грн.. Таким чином, загальна сума прямих збитків та упущеної вигоди складає 525 887, 57 грн., проте позивач звертається до суду лише з вимогами про стягнення прямих збитків у розмірі 57 469, 00 грн. (33 000 грн. + 24 469, 00 грн.). Цивільна відповідальність власника зазначеного вище автомобілю була застрахо\-вана ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» за полісом АІ5080517 від 26.03.2015 р., але на цей час страхове від\-шкодування Позивачу не виплачене. За вказаних обставин ФОП [PERSON] звернувся до суду з відповідним позовом. У судовому засіданні представник позивача - [PERSON] (діє на підставі договору про надання правової допомоги від 05.05.2016 року) позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Додатково пояснив, що позивач є орендарем нежитлового приміщення, в який уночі в'їхав автомобіль відповідачки. Зазначив, що результати розгляду кримінального провадження за даними обставинами не мають значення, оскільки відшкодування шкоди здійснюється у рамках цивільних правовідносин за ст.. 1187 ЦК України. Автомобіль відповідачки знаходиться в Україні в режимі тимчасового ввозу, підтвердити це документально він не може, транспортний засіб є іноземним, проте поліс, за яким автомобіль застраховано, внесено в базу даних МТСБ. Вважає, що доказами того, що саме автомобіль відповідачки, який вказано у полісі, та який в'їхав у приміщення позивача, є фотокартки, надані до позову, хоча на них і не видно державних номерів транспортного засобу. Доказів на підтвердження розміру упущеної вигоди вони не надають, оскільки таких позовних вимог вони поки що не заявляють. Ними надано до позову накладні (а.с.14-15), в яких зазначено яке саме устаткування, було в приміщенні (стелажі, зі склом та дверцями), його вартість, проте оригінали даних документів представник позивача не надав. Зазначив, що все вказане устаткування пошкоджене та подальшому використанню не підлягає. Проте, окрім фотокарток у них інших доказів на підтвердження вказаних обставин немає. Вони звертались до страхової компанії як потерпілі. При цьому користуючись принципом диспозитивності, мають право отримати відшкодування шкоди від власника транспортного засобу. Зазначив, що відповідачка не заперечує факт, що її автомобіль був учасником ДТП та за рулем автомобіля був її син. При цьому немає доказів, що сама відповідачка була закордоном на той момент. Представник відповідача - [PERSON] (діє на підставі ордеру від 07.09.2016 року серії ОД№171812) у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, підтримала пояснення, надані у письмових заперечення від 25.10.2016 року (а.с.50) та просила відмовити у задоволенні позову ФОП [PERSON]. Додатково пояснила, що під час ДТП відповідачка взагалі була за межами країни та у позовній заяві позивач не вказує яка сама особа здійснювала керування автомобілем під час ДТП, а також не вказує чи мала ця особа посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб. Позивач вказує, що існує кримінальне провадження, проте відносно якої особо воно заведено не зрозуміло. Відсутні докази, що позивач визнаний потерпілим у даному кримінальному провадженні. Відповідачка не була учасником ДТП, цей автомобіль вона передала у тимчасове користування своєму сину, позивач звернувся з аналогічними позовом і до сина відповідачки. На думку представника, [PERSON] є неналежним відповідачем по справі. Представник третьої особи - ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» у судове засідання не з'явився, до суду 21.07.2016 року надійшли письмові заперечення, за якими позов ФОП [PERSON] не визнали та просили відмовити (а.с.34-36). При цьому зазначили, що вважають вимоги ФОП [PERSON] передчасними, правові відносини у сфері страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», в якому визначена процедура та порядок отримання потерпілими особами страхового відшкодування. Виплата страхового відшкодування відбувається лише у разі визнання ДТП страховим випадком. Згідно із пунктом 36.3 Закону України № 1961-1V якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг нього строку припиняється до дані, коли страховику стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. Враховуючи що вина [PERSON] не доведена в рамках кримінального провадження або адміністративного порушення, вважає, що звернення з цивільним позовом є передвчасним до винесення звинувачувального рішення та набуття ним законної сили. Відсутні правові підстави вважати дорожньо-транспортну пригоду, яка сталась 21.02.2016 року у [ADDRESS] - страховим випадком. Також у запереченнях зазначила про розгляд справи за відсутності представника товариства. Суд, з урахуванням вимог ст.. 169 ЦПК України, за згодою осіб, які брали участь у справі, ухвалив слухати справу за відсутності представник третьої особи - ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія». Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з слідуючого. Судом встановлено, що 21.02.2016 р. приблизно о 05 годині ранку належний Відповідачу автомобіль марки «Mercedes-Benz» пошкодив приміщення Позивача у будинку [ADDRESS]. Зазначене приміщення Позивач орендує у Товариства з додатковою відповідальніс\-тю "Одеське спеціальне конструкторське бюро спеціальних верстатів" для здійснення тор\-гівлі товарами медичного призначення, що підтверджується договором №1/[PERSON] оренди нежитлового приміщення від 22.01.2016 року (а.с.9-12, свідоцтвом про право власності ТОВ «Одеське спеціальне костррукторське бюро спеціальних верстатів» індексний № 866256 від 01.03.2013 року (а.с.8). Унаслідок ДТП було знищено було пошкоджене приміщення, яким користується позивач, торговельне обладнання, а також товари медичного призначення, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з відповідним позовом про відшкодування шкоди. Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. З огляду на зазначені положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 23, 599, 1166-1168 ЦК України факт завдання фізичній особі шкоди каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник). Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Згідно частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною 2 ст. 1187 ЦК України встановлено відповідальність за завдання шкоди особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У відповідності до п.4 постанови пленуму ВССУ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Згідно п. 5 постанови пленуму ВССУ N 4 від 01.03.2013 р. цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об'єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК, особою, яка її завдала (наприклад, коли пасажир, відчиняючи двері автомобіля, що не рухався, спричинив тілесні ушкодження особі, яка проходила поруч). Відповідальність у таких випадках має нести винна у завданні шкоди особа, якою є водій автомобіля чи особа, яка на відповідній правовій підставі керувала автомобілем та з вини якої сталась ДТП. Тобто, якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Згідно висновку ВСУ у постанові від 20.01.2016 року, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Таким чином, з огляду на зазначені положення ЦК України відшкодування шкоди майну потерпілого, завданої джерелом підвищеної небезпеки, здійснюється безпосередньо особою, яка завдавачем шкоди. Порядок визначення шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, врегульовано главою 82 ЦК України, крім того, відповідні роз'яснення надано у постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27 березня 1992 року N 6, відповідно до яких при визначенні розміру шкоди враховується розмір майнової шкоди, спричиненої майну або особистим немайновим правам потерпілого. Під шкодою, що має бути відшкодована, розуміють знешкодження або зменшення блага потерпілого внаслідок порушення його матеріальних прав або приниження нематеріальних благ (життя, здоров'я тощо). Вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої майну особи в результаті ДТП, та визначаючи розмір такої шкоди, судам слід звернути увагу на положення ст. 1192 ЦК України, згідно з яким з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати їй в натурі (передати річ того ж роду і тієї ж якості, полагодити пошкоджену річ, тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір таких збитків підлягає відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення втраченої речі. Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). У відповідності до п. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК. Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу ч.1ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пред'являючи позов до [PERSON], позивач обґрунтовує свої вимоги з посилання лише на, те що відповідачка є власницею вказаного автомобіля «Mercedes-Benz». При цьому, жодних доказів на підтвердження, що саме автомобіль відповідачки в'їхав в орендоване приміщення та з вини відповідачки було завдано шкоду майну позивача, [PERSON] не надає. Позов містить посилання на існування кримінального розслідування за ознаками злочину, передбаченого ст. 286 КК (порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортни\-ми засобами). При цьому, стосовно якої саме особи це провадження заведено невідомо, його номер та стан розгляду суду не повідомлено. З позовної заяви не вбачається та матеріали справи не містять відомостей стосовно того, хто саме здійснював керування автомобілем маркою «Mercedes-Benz» під час ДТП та на підставі яких документів особа використовувала даний транспортний засіб. Належних пояснень відносно даних обставин представником позивача суду не надано, як не надано доказів, що позивач є потерпілим за даною кримінальною справою. Матеріали справи не містять беззаперечних та допустимих доказів, на підставі яких суд може зробити висновок, що шкоду має відшкодовувати саме [PERSON] як власниця автомобіля. З наданих позивачем фотокарток неможливо встановити номер транспортного засобу та інші деталі, яким б надали змогу ідентифікувати, що автомобіль, який спричинив ДТП, належить саме відповідачці. При цьому, належність вказаного автомобілю відповідачці та визнання нею факту, що вона передала автомобіль у тимчасове користування своєму сину, не свідчить про заподіяння шкоди саме сином відповідачки під час керування її автомобілем, не є підставою для визнання її винною у завданих збитках та покладені обов'язку на відшкодування шкоди. Крім того, позивачем необґрунтовано та не доведено належним чином розмір шкоди, про відшкодування якої заявлено позов. Позивач [PERSON] у позові посилається на те, що унаслідок ДТП було знищено торговельне обладнання (вітрина, касовий апарат, системний блок комп'ютера, монітор) загальною вартістю 33 000,00 грн., а також товари медичного призначення на загальну суму 24 469,00 грн., на підтвердження чого надав копії накладних (а.с.14-15). Проте жодних інших доказів, підтверджуючих розмір завданих збитків, відповідного акту про пошкодження цього майна відповідачем не надано, оригіналів відповідних накладних для огляду суду не представлено. У зв'язку з чим суд позбавлений можливості встановити відповідність заявленого позивачем розміру збитків дійсним. Відповідно до ст.. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог ФОП [PERSON], а тому відмовляє у їх задоволенні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed