Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі представника Спіжавки А.Ю. , звернулася до суду із позовом до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Чернівецької районної державної адміністрації Чернівецької області про позбавлення батьківських прав та призначення опікуна. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідач є матір`ю [PERSON] , [INFO] , в інтересах якого подано даний позов. Відомості про батька неповнолітнього [PERSON] у його актовому записі про народження записані за вказівкою матері, на підставі ст. 135 СК України. Через систематичне зловживання спиртними напоями та недбале ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 17.09.2019 неповнолітнього [PERSON] було відібрано від його матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав та передано дитину Заставнівській районній державній адміністрації як органу опіки та піклування. Розпорядженням Заставнівської РДА №311-р від 04.12.2019 опікуном неповнолітнього [PERSON] було призначено його бабусю [PERSON] та покладено на неї обов`язок виховувати дитину та піклуватися про неї. Вказані обов`язки позивачка, як опікун, виконує у повній мірі та на належному рівні. Натомість відповідачка, маючи можливість усвідомити протиправність своєї поведінки та виправити її після відібрання сина, не виправила ситуацію та не змінила свого способу життя в повній мірі. Впродовж тривалого часу і по сьогоднішній день вона практично із сином не спілкується, про його стан здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток не піклується, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду та лікування, повністю самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків та свідомо нехтує ними. З вказаних підстав позивачка просить позбавити відповідачку батьківських прав по відношенню до сина [PERSON] , [INFO] , а також встановити піклування над неповнолітнім [PERSON] , призначивши її його піклувальником. Представник відповідачки Павчук С.І. , заперечуючи проти заявлених позовних вимог, звернувся до суду із відзивом на позовну заяву, в якій вказав, що посилання позивачки на те, що [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків є такими, що не відповідають дійсності, а позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. В обґрунтування своїх доводів зазначив, що обсяг участі [PERSON] у вихованні та утриманні її сина [PERSON] не був наслідком умисних та свідомих дій, а був спричинений об`єктивними обставинами та умисними діями [PERSON] та іншими родичами. Зі свого боку, відповідачка після відібрання у неї сина докладала зусиль, щоб побачитись із дитиною, відвідувала його в школі та по місцю його проживання у с.Брідок, підтримувала з ним зв`язок в телефонному режимі, покращила житлові умови у своєму будинку, скарг від жителів села на неї та її теперішнього чоловіка немає. Відповідачка не бажає припинення стосунків із сином [PERSON] , а навпаки хоче, щоб дитина зростала і виховувалась у повноцінній сім`ї, разом зі своїми братами та сестрами, в атмосфері любові і поваги. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник Спіжавка А.Ю. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, обґрунтувавши їх вищенаведеним та наполягали на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] та її представник Павчук С.І. в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов. На запитання суду щодо обізнаності [PERSON] про наслідки відібрання дитини та позбавлення батьківських прав, представник відповідача Павчук С.І. зазначив, що [PERSON] була ознайомлена із можливими наслідками. Представник органу опіки та піклування Чернівецької районної державної адміністрації Чернівецької області Калин М.В. в судовому засіданні підтримала висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до її сина [PERSON] , посилаючись на те, що [PERSON] після відібрання сина, не виправила ситуацію та не вжила заходів для встановлення контакту з дитиною. Також зазначила, що на час розгляду справи [PERSON] не має статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, а тому не отримує соціальну допомогу. Заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши письмові докази по справі, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] є матір`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 17.02.2009, виданого виконавчим комітетом Брідоцької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області, про що зроблено відповідний актовий запис №02 (а.с.7) Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 04.09.2018 батьком [PERSON] в свідоцтві про народження зазначено [PERSON] , відомості про якого записані відповідно до ч.1 ст.135 СК України за вказівкою матері. 22.12.2018 відповідач уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », про що складено актовий запис №03, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 22.12.2018 року серії [NUMBER] , виданим виконкомом Чуньківської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області. У вказаному шлюбі у відповідачки [PERSON] спільно з [PERSON] народилося четверо дітей: син [PERSON] [INFO] , дочка [PERSON] [INFO] , син [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] [INFO] . Відповідачка та її чоловік ніде не працюють, родина фактично проживає за рахунок державної допомоги на дітей та, зі слів відповідачки, з тимчасових неофіційних заробітків її чоловіка [PERSON] . Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 17.09.2019 неповнолітнього [PERSON] було відібрано від його матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав та передано дитину Заставнівській районній державній адміністрації як органу опіки та піклування. Вказане рішення набрало законної сили 29.10.2019 (а.с.8-13). Підставою для ухвалення рішення про відібрання дітей від відповідачки відповідно до рішення у справі № 716/1620/18 стали істотні для справи обставини, що були встановлені судом, а саме: свідоме нехтування [PERSON] своїх батьківських обов`язків, а також реальна загроза здійснення протиправних дій по відношенню до сина [PERSON] з боку близького оточення матері (її чоловіка [PERSON] ). Оскільки факт щодо систематичного насильства над малолітнім [PERSON] були покладені в основу рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 17.09.2019, прийнятого на користь та в інтересах малолітнього, відповідні факти в розумінні ч.5 ст. 82 ЦПК України мають преюдиційне значення для розгляду спору в цій справі. Відповідно до розпорядження Заставнівської районної державної адміністрації №275-р від 30.10.2019 неповнолітньому [PERSON] , [INFO] , було встановлено статус дитини, позбавленої батьківського піклування (а.с.14). Розпорядженням Заставнівської РДА №311-р від 04.12.2019 опікуном неповнолітнього [PERSON] призначено його бабусю [PERSON] та покладено на неї обов`язок виховувати дитину та піклуватися про неї (а.с.15). Згідно акту обстеження матеріально - побутових умов проживання [PERSON] від 26.01.2021 (а.с.18) та довідки Брідоцького старостинського округу Чернівецького району Чернівецької області №17 від 26.01.2021 (а.с.23) неповнолітній [PERSON] на даний час проживає разом зі своєю бабусею [PERSON] у належному їй житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS]. Будинок у доброму стані, має чотири кімнати, загальною площею 96 м.кв. В характеристиці учня 6 класу опорного закладу - «Вікнянський ЗЗСО І-ІІІ ступенів», зазначено що [PERSON] проживає в сім`ї бабусі, яка опікується онуком та забезпечує його всім необхідним для повноцінного розвитку, бере активну участь у навчальному процесі. В свою чергу, мати [PERSON] за час навчання сина лише один раз відвідала школу, на день народження, коли [PERSON] виповнилося 11 років. Протягом навчального процесу батьківські збори та виховні заходи не відвідувала, навчанням та здоров`ям дитини цікавилася зрідка виключно у телефонному режимі (а.с.16). Згідно висновку про стан здоров`я, фізичний та розумовий розвиток дитини від 27.01.2021 - [PERSON] , [INFO]., є здоровим (а.с.17). Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, суд виходить з наступного. Відповідно до частини 1 статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (статті 51 Конституції України). Згідно з принципом 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання у сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Статтею 12 вищезгаданого Закону визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку мережі дитячих закладів. Відповідно до статті 14 указаного Закону, діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Згідно з частинами 4 - 6 статті 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. З наданого суду висновку Заставнівської РДА, як органу опіки та піклування, щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] та доцільності призначення опікуна за № 01-39/21-141 від 12.02.2021 та висновку виконавчого комітету Вікнянської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області від 08.04.2021 вбачається, що з моменту відібрання дитини [PERSON] не піклується про стан здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток сина, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду та лікування. Практично не спілкується із сином, не відвідує його за місцем проживання і навчання. При проведенні бесіди з дитиною з`ясовано, що [PERSON] категорично проти повернення в сім`ю матері. В дитини ще й досі спостерігається психологічна травма з того періоду, коли він проживав із сім`єю. Зі слів хлопчика матір не приїжджає до нього, не відвідує його, не цікавиться навчанням, захопленнями, не вітає сина зі святами тощо. Навіть на його день народження, яке відбулось 09.02.2021 матір не приїхала до сина, обмежившись лише телефонним дзвінком. Фактично на сьогоднішній день єдиною особою, яка має бажання і можливість стати опікуном [PERSON] є його рідна бабуся [PERSON] , яка з грудня 2019 року по сьогоднішній день є опікуном над дитиною, та з покладеними на неї державою обов`язками справляється на належному рівні. Дитина забезпечена всім необхідним для всебічного та гармонійного розвитку. Претензій до опікуна з боку служби у справах дітей немає. Відповідно до вказаних висновків орган опіки та піклування визнав за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , а також призначити опікуном дитини його бабусю по материній лінії [PERSON] , [INFO] , зважаючи на те, що минуло більше року після прийняття Заставнівським районним судом Чернівецької області рішення про відібрання дитини, однак причини, які перешкоджали належному вихованню дитини матір`ю не усунуті: мати не вживає дієвих заходів для повернення сина, не виконує рекомендації соціальних служб для створення сприятливих умов проживання та виховання дитини в комфортних умовах сімейного затишку, не звернулася до суду із заявою про повернення їй дитини, поведінка матері розцінена як ухилення від виконання батьківських обов`язків по вихованню сина (а.с.93-94, 95-100). Оцінюючи обґрунтованість вказаних висновків органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав та відповідність такого висновку інтересам дитині, суд враховує роз`яснення, викладені у пунктах 15 та 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» за змістом яких, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійний характер, як кожен, так і в сукупності, можна розцінити як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Будучи допитаною в судовому засіданні відповідачка [PERSON] суду пояснила, що вона зі свого боку докладає зусилля, щоб підтримувати зв`язок із сином [PERSON] , проте останній її ігнорує. При цьому зазначила, що, починаючи з 2019 року по липень 2020 року вона жодного разу сина не відвідувала ні по місцю його проживання ні в навчальному закладі, проте періодично в телефонному режимі спілкувалася з його класним керівником. Також вказала, що матеріальної допомоги на утримання сина не надавала у зв`язку із відсутністю у неї такої можливості, при цьому запевнила, що якщо він повернеться в її сім`ю, вона зможе його утримувати. На запитання суду щодо вжиття нею заходів для встановлення контакту з дитиною, відповідачка вказала, що нею такі заходи не вживалися. Її теперішній чоловік не заперечує проти повернення сина [PERSON] . Щодо її обізнаності з приводу насилля з боку її чоловіка [PERSON] по відношенню до її сина [PERSON] , стверджувала, що син про це їй нічого не повідомляв, виявлений у дитини поріз був спричинений по необережності, будь-яких принижень в його адресу не було. Із наданого стороною відповідача акту обстеження умов проживання сім`ї [PERSON] від 03.08.2020 вбачається, що її сім`я, яка складається із 6 чоловік, проживає у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , який складається із двох житлових кімнат, кухні і коридора. Житлові умови в будинку задовільні, у кімнатах розміщене одне двох-поверхове ліжечко, одне для немовляти та два розкладних дивана, також є один стіл для письма. Сім`я забезпечена крупами та продуктами харчування, діти чисті, нагодовані та оглянуті (а.с.68). Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд враховує наступне. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою, десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Також у справі «М. С. проти України» у рішенні від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, та у рішенні «Мамчур проти України», № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (§ 76). На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Відповідно до пункту 49 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідно до пункту 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України" втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є "необхідним у демократичному суспільстві" для забезпечення цих цілей. З урахуванням наведеного, суд при вирішенні справи вважає визначальними пояснення неповнолітнього [PERSON] , який на час розгляду справи досяг 12 - річного віку та був допитаний в судовому засіданні щодо їх взаємовідносин з матір`ю, її ставлення до нього та висловив думку з приводу заявлених позовних вимог. Так, допитаний в судовому засіданні неповнолітній [PERSON] пояснив, що він протягом останніх 2-3 років проживає разом із бабусею [PERSON] , з якою у нього склалися теплі відносини, в її житловому будинку, що розташований в [ADDRESS] та навчається у Вікнянській ЗЗСО І-ІІІ ступенів. За час проживання із бабусею він покращив свої навчальні досягнення. На запитання суду чи бажає він проживати із матір`ю - пояснив, що категорично не хоче повертатися до матері, оскільки вона не захищала його від знущань вітчима, який в її присутності застосовував до нього фізичну силу. Крім того, матір не проявляла до нього інтересу вже декілька років. Зрідка вона телефонує до нього, проте він не бажає з нею спілкуватись. Факт небажання дитини повертатися в сім`ю до матері [PERSON] підтверджується також листом районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Заставнівської РДА №277/01-04 від 20.10.2020, з якого вбачається, що в ході роботи з неповнолітнім було з`ясовано, що дитина і надалі має бажання проживати з бабусею (а.с.71). Окрім того, у судовому засіданні в якості свідка була допитана також позивачка [PERSON] , яка підтвердила, що її донька [PERSON] жодним чином не цікавиться сином [PERSON] , дитина з часу відібрання від матері всеціло перебуває на її утриманні та під її опікою. Протягом року матір лише один раз відвідала сина на його день народження та подарувала йому гроші та солодощі. Також зазначила, що питання про відібрання дитини від матері постало після того, як дитина приїхала до неї в синцях та гематомах та відмовилася повертатися назад додому, мотивуючи тим, що вона зазнає систематичних знущань з боку вітчима. [PERSON] , в свою чергу, категорично заперечувала насилля. За час проживання дитини у бабусі відповідачка матеріальним утриманням дитини взагалі не займалася, хоча дитина потребує такої допомоги. Згідно із статтею 150 Сімейного кодексу України батьки: 1) зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; 2) зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; 3) зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; 4) зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Отже, аналізуючи поведінку [PERSON] через призму виконання нею батьківських обов`язків відносно її сина [PERSON] , передбачених статтею 150 СК України, як у період до відібрання його від неї, так і протягом 1 року 9 місяців після ухвалення рішення суду про відібрання дитини, суд розцінює таку поведінку відповідачки як свідоме її ухилення від виконання нею батьківських обов`язків в умовах, коли вагомих об`єктивних перешкод для належного їх виконання [PERSON] немає. У поведінці матері вбачається байдужість до стану здоров`я дитини, її утримання, виховання та розвитку. До такого висновку суд дійшов з огляду на те, що [PERSON] після відібрання у неї сина протягом року лише одного разу відвідала його у навчальному закладі, не спілкується з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не налагодила з ним емоційний контакт, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не піклується про стан його здоров`я, хоча б мала це робити, визнала, що аліменти стягнуті з неї рішенням суду вона дитині не сплачує, тобто по своїй вині ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. На підставі викладеного, а також враховуючи відмову хлопчика повертатися в сім`ю, де його ображають, та в якій він не має захисту від насильства і жорстокого поводження, суд дійшов переконливого висновку про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON] , що повністю відповідає інтересам та бажанню дитини. Суд звертає увагу відповідачки на те, що відповідно до ч. 1 ст. 169 Сімейного кодексу України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. В такому разі, судом буде перевірено, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини (ч.4 ст. 169 Сімейного кодексу України). З урахуванням наведеного, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки в ході судового розгляду підтверджено факт свідомого ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків, покладених на неї ст. 150 СК України, відносно малолітньої дитини. Одночасно, із висновку Заставнівської РДА за № 01-39/21-141 від 12.02.2021 та висновку виконавчого комітету Вікнянської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області від 08.04.2021 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , може виконувати обов`язки опікуна над малолітньою дитиною та орган опіки та піклування вважає за можливе призначити її опікуном над дитиною [PERSON] , [INFO] , що буде відповідати інтересам дитини, оскільки вона з покладеними на неї державою обов`язків справляється на належному рівні, ознайомлена з правовими наслідками встановлення опіки та має бажання виховувати онука [PERSON] . Згідно ст.ст. 55, 59 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки. Піклування встановлюється над неповнолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, цивільна дієздатність яких обмежена. Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над малолітньою особою та піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вони позбавлені батьківського піклування. Беручи до уваги те, що малолітній [PERSON] позбавлений батьківського піклування, [PERSON] здійснює належний догляд за ним, дбає про його добробут, приділяє належну увагу вихованню, забезпечує належні умови для проживання свого онука, за станом здоров`я може виконувати обов`язки опікуна, суд вважає за можливе встановити опіку над [PERSON] , [INFO] , призначивши його опікуном [PERSON] . На підставі викладеного, ст.ст. 8, 12, 14, 17 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 150, 155, 157, 164, 165, 180-184 Сімейного кодексу України, ст. 27 Конвенції «Про права дитини»,

Outcome: approved