Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-20 00:00:00

23.11. 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфокс" в особі філії "Інфоксводоканал" про захист прав споживачів шляхом стягнення грошових коштів, визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що у зв'язку з переїздом в Одеську область вона купила житловий будинок, за адресою: [ADDRESS]. При укладені договору купівлі-продажу житлового будинку, минулий власник житлового будинку передав позивачці документи щодо водопостачання, які виявилися такими, що містять неправдиву інформацію, оскільки останній на протязі тривалого часу за воду відповідачу не сплачував, у зв'язку з чим утворилася значна заборгованість. З метою впорядкування відносин з відповідачем щодо новопридбаного будинку, позивачка звернулася до відповідача та уклала договір про надання послуг з водопостачання та водовідведення. Відповідач перед укладанням договору та відкриттям особового рахунку повідомив позивачку про необхідність погашення існуючого боргу минулого власника будинку, а у разі відмови від оплати пригрозив відключенням будинку від мережі водопостачання та водовідведення, таким чином змусивши позивачку внести на рахунок відповідача грошові кошти у сумі 10538,94 грн., без належної на те правової підстави, а також вчинивши протиправні дії щодо нарахування відповідачу заборгованості за водопостачання та водовідведення в розмірі 26326,37 грн. Посилаючись на вищевказані обставини, на правила ст.ст. 3, 27, 80, 88, 107, 118-120 ЦПК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ №630 від 21.02.2005 року, позивач просила стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в розмірі 10538,94 грн., як грошові кошти, що були сплачені позивачем раніше, і набуті відповідачем без належної правової підстави; визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування позивачу заборгованості за водопостачання та водовідведення в розмірі 26326,37 грн.; зобов'язати відповідача здійснити розрахунок заборгованості за договором про надання послуг з водопостачання та водовідведення №154868/ОВ-СДВ, № особового рахунку [NUMBER] від 19.09.2017 р. з урахуванням показань засобу обліку. Представник позивача у судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив позов задовольнити повністю. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, про причини відсутності суд не повідомив, подав відзив на позов через канцелярію суду. Вивчивши матеріали справи, встановивши необхідні факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що у зв'язку зі зміною місця проживання (переїзд з Автономної Республіки Крим до Одеської області) позивачка [PERSON] купила у [PERSON] житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 28.08.2017 р., посвідченого приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON] (а.с. 11 - 12) Минулий власник житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS], [PERSON], при укладені договору купівлі-продажу житлового будинку, передав позивачці документи щодо водопостачання, копії яких наявні в матеріалах справи. З метою впорядкування відносин щодо новопридбаного будинку, позивачка звернулася до ТОВ "Інфокс" в особі філії "Інфоксводоканал" з метою укладання договору про надання послуг з водопостачання і водовідведення. Від працівників філії "Інфоксводоканал" позивачка дізналася, що документи щодо водопостачання передані їй попереднім власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS], [PERSON], містять неправдиву інформацію, а саме, що за станом на момент звернення позивачки до філії "Інфоксводоканал" за [PERSON] числиться заборгованість за надання послуг водовідведення і водопостачання у загальній сумі 26326,37 грн. Працівники філії "Інфоксводоканал" перед укладанням договору та відкриттям особового рахунку повідомили позивачку про необхідність погашення існуючого боргу минулого власника будинку [PERSON] 19.09.2017 р. між позивачкою та ТОВ "Інфокс" в особі філії "Інфоксводоканал" був укладений договір про надання послуг з водопостачання та водовідведення№154868/ОВ-СДВ, відкрито особовий рахунок [NUMBER]). (а.с. 15 - 16) Платежем від 02.10.2017 року позивачка внесла на рахунок відповідача 7389,99 грн., що підтверджується квитанцією АБ "Південний", а платежем від 06.11.2017 позивачка внесла на рахунок відповідача 3148,95 грн., що підтверджується квитанцією ПАТ "ПриватБанк". Копії квитанцій наявні в матеріалах справи, відповідачем не заперечується факт отримання від позивача вказаних грошових коштів. Таким чином всього позивачкою було внесено на рахунок відповідача 10538,94 грн. (а.с. 19) Судом встановлено, що грошові кошти у загальній сумі 10538,94 грн. вносилися позивачем у зв'язку з погрозами відповідача щодо припинення водопостачання через заборгованість, утворену попереднім власником. Позивачкою в позові зазначено, а відповідачем не заперечується, що 22.11.2017 позивачкою отримано СМС-повідомлення наступного змісту: "Увага! За о/р 348340 борг 15787,43 грн. Заплановано відключення 33470 боржників згідно з реєстром на infoxvod.com.ua. Перевірте свою адресу та сплатіть борг з метою уникнення відключення. э0931700155". Із оглянутих у судовому засіданні письмових доказів встановлено, що відповідачем на веб-сайті infoxvod.com.uaдійсно розміщувався "Список адрес, переданих на відключення або примусове стягнення по причині несплати послуг водокористування більш ніж за 2 місяці (станом на 21.11.2017)", у пункті 26733 якого зазначено, що за адресою будинку позивачки рахується заборгованість 15787,43 грн. (а.с. 17 - 18) При з'ясуванні фактичних обставин справи судом встановлено, що трьохстороннього договору про переведення боргу передТОВ "Інфокс" в особі філії "Інфоксводоканал" з минулого власника [PERSON] на нового власника будинку [PERSON] не укладалося. Із відзиву на позов слідує, що відповідач вважає, що оскільки в умовах п. 7.4 Договору № 154868/ОВ-СДВ про надання послуг з водопостачання та водовідведення вказано, що умови договору застосовуються до відносин між сторонами, що настали до його укладення, а саме з 01.09.2014 р., то значить умовами даного договору встановлений обов'язок позивача [PERSON]. сплачувати за надані у вказаний будинок послуги з водопостачання та водовідведення починаючи з 01.09.2014 року. Позивачка [PERSON] зобов'язана сплачувати за спожиті нею послуги як власником будинку, ані законом, ані укладеним договором не передбачений обов'язок позивачки сплачувати за послуги, спожиті колишнім власником. Відтак, суд робить висновок, що вказані грошові кошти набуті відповідачем без належної правової підстави. Суд, надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, не погоджується із аргументами відповідача з огляду на наступне. Правовідносини, що виникли між сторонами з приводу надання і споживання житлово-комунальних послуг регулюються положеннями Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про захист прав споживачів», Цивільним Кодексом України. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Ст. 67 ЖК України передбачено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами, а згідно до ст. 68 ЖК України, наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений у п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно з ч.1, 2ст.32 Закону «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно, відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Обов'язки споживача визначені також п. 7 «Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковими територіями», затвердженими Постановою КМУ від 24.01.2006 року № 45, відповідно до якої власник та наймач квартири (орендар) зобов'язаний, зокрема: оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом та дотримуватись вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг. Відповідно до положень ст. 322 ЦК України на власника покладено тягар утримання майна. Суду доказів взяття на себе відповідачем обов'язку про сплату боргів попереднього власника не надано, крім того, відповідач не навів належних та допустимих доказів виникнення у відповідача зобов'язань по погашенню заборгованості за послуги водопостачання, яка виникла у попереднього власника. Таким чином позивач не зобов'язаний платити за борги попереднього власника, оскільки суд встановив, що він не брав на себе обов'язку про сплату таких боргів. Договори про надання ЖКП послуг не обтяжують майно, таким чином за відсутності умови по сплаті боргів попереднього власника в договорі по відчуженню нерухомого майна або відсутності договору про переведення боргу від минулого власника до нового власника, суд не може погодитися з позицією відповідача про покладення на позивача, який є новим власником будинку, боргів по ЖКП, що утворилися за час, коли позивачка ще не набула будинок у власність та користування. Однією з загальних засад цивільного законодавства, згідно зі ст. 3 ЦК України є свобода договору, тобто укладаючи договір про надання послуг із водопостачання та водовідведення, сторони вільно та на свій розсуд приймали даний правочин на певних встановлених умовах, узгодили ці умови і підписали договір без будь-яких зауважень, застережень, протоколу розбіжностей. При цьому, норма ч. 3 ст. 631 ЦК України дозволяє сторонам встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення, тобто, поширити дію його умов на фактичні правовідносини, що виникли до моменту їх юридичного оформлення. Проте у даному випадку суд звертає увагу, що договір не містить обов'язку позивачки оплатити борги попереднього власника [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Зміст зазначених у ст. 15 ЦК України підстав для захисту не розкривається, але він відображений у відповідних нормах, що регулюють ту чи іншу категорію правовідносин. Порушення цивільних прав відповідно до ст. 215 ЦК України може проявлятися, зокрема, в недотриманні сторонами в момент вчинення правочину вимог закону. З цією метою суд з'ясовує характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Існуючі способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб'єктивних прав. Разом з тим перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом. За положеннями статті 5 ЦПК України «Способи захисту, які застосовуються судом» здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник, при чому виробник послуг може бути і їх виконавцем. Згідно п.3 ч.2 ст. 21 Закону виконавець зобов'язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Пунктом 9 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ №630 від 21.02.2005 року, передбачено: у квартирі (будинку садибного типу) роботи з установлення засобів обліку води і теплової енергії (далі - квартирні засоби обліку) проводяться спеціалізованою організацією, виконавцем, виробником чи постачальником за рахунок коштів споживача. Квартирні засоби обліку беруться виконавцем на абонентський облік. Періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) квартирних засобів обліку проводяться за рахунок виконавця. Пунктом 10 Правил передбачено: справляння плати за нормативами (нормами) споживання за наявності квартирних засобів обліку без урахування їх показань не допускається, за винятком випадків, передбачених абзацом п'ятим пункту 15 цих Правил. Виконавець і споживач не мають права відмовлятися від врахування показань засобів обліку. Таким чином суд приходить до висновку, що відповідач повинен був обліковувати заборгованість позивачки з моменту укладання договору, тобто з 19.09.2017 р., та зобов'язаний здійснити перерахунок заборгованості позивачки згідно показань засобу обліку. Питання повернення безпідставно набутого майна визначаються ст.ст. 1212-1213 ЦК України. Відповідно до правового висновку ВСУ, викладеного за результатами розгляду справи №6-3090цс15 від 02.03.2016 р., згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Вина заподіювача шкоди є обов'язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов'язаннях. Натомість, для кондикційних зобов'язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов'язання. Характерною особливістю кондиційних зобов'язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов'язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов'язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним. Кондикційне зобов'язання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред'явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі. У статті 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Аналогічний висновок зробив і Верховний Суд України в постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14. Суд встановив, що позивач (платник грошових коштів) довів факт недобросовісності відповідача (набувача грошових коштів) та відсутність правових підстав для отримання відповідачем грошових коштів від позивача. Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд враховує, що на час подання позову, у відповідності до Закону України «Про судовий збір», в редакції Закону України № 484-19 від 22.05.2015 року, який набрав чинності з 01.09.2015 року, позивач [PERSON] як споживач, не була звільнена від сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved