Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-06 00:00:00

Позивач [PERSON] акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду із позовною заявою до [PERSON], [PERSON], третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] про звернення стягнення на майно. В своєму позові позивач посилався не те, що між позивачем [PERSON] акціонерним товариство комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №DZL0GA000000057 від 20.08.2008 року, згідно до якого третя особа отримав кредит у розмірі 29 647,79 доларів США. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,0% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20.08.2023 року. [PERSON] не сплачує своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості у звязку з цим станом на 24.12.2013 рік утворилась заборгованість в розмірі 86 882,36 доларів США, що за курсом 7.99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 24.12.2013 р. складає 694 190, 09 грн., виходячи з цього заборгованість складається з 26 168,63 доларів США заборгованість за кредитом; 18 082,50 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 693,80 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 33 770,38 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобовязань; 31,29 доларів США - штраф (фіксована частина); 4 135,77 штраф (процентна складова). В забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором [PERSON] акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» і відповідачі [PERSON] та [PERSON] 20.08.2008 р. уклали договір іпотеки № DZL0GA00000057, згідно до нього відповідач надала в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру, загальною площею 54,40 кв.м., яка розташована за адресою: м. Дніпродзержинськ, пр. Комсомольський, 16А-69. З урахуванням уточнень до позовних вимог, позивач [PERSON] акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» просить суд у рахунок заборгованості за кредитним договором № DZL0GA000000057 від 20.08.2008 року в розмірі 86 882,36 доларів США, що за курсом 7.99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 24.12.2013 р. складає 694 190, 09 грн. звернути стягнення на квартиру загальною площею, 54.40 кв.м., яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпродзержинськ, пр. Комсомольський, 16А-69, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки [PERSON] акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі продажу будь - яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухомого майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухомого майно, отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організація незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Виселити відповідачів [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], з квартири, загальною площею, 54.40 кв.м. яка розташована за адресою: м. Дніпродзержинськ, пр. Комсомольський, 16А-69 із зняттям з реєстраційного обліку та судові витрати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, посилався на обставини викладені в позові. Просить суд в рахунок заборгованості за кредитним договором № DZL0GA000000057 від 20.08.2008 року в розмірі 86 882,36 доларів США, що за курсом 7.99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 24.12.2013 р. складає 694 190, 09 грн. звернути стягнення на квартиру загальною площею, 54.40 кв.м., яка розташована за адресою: м. Дніпродзержинськ, пр. Комсомольський, 16А-69, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки [PERSON] акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі продажу будь - яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухомого майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухомого майно, отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організація незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Виселити відповідачів [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], з квартири, загальною площею, 54.40 кв.м. яка розташована за адресою: м. Дніпродзержинськ, пр. Комсомольський, 16А-69 із зняттям з реєстраційного обліку та судові витрати. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в задоволені позову, у звязку з відсутністю підстав для задоволення. Відповідач [PERSON] до суду не зявився, хоча був повідомлений належним чином, причини не явки до суду не повідомив. Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча був повідомлений належним чином причину не явки не повідомив. Вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши докази по справі, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 20 серпня 2008 року між позивачем ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №DZL0GA00000057, згідно до якого останній отримав кредит у розмірі 29 647,79 доларів США. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,0% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20.08.2023 року. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших атів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Так, ст. 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язань внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язань; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Непогашення відповідачем кредиту та несплата відсотків за користування кредитом є діями, які істотно порушують умови договору та вимоги ст. 525 ЦК України, яка передбачає недопустимість односторонньої відмови від виконання зобов'язань. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановленим договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідачів штрафів суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами спірного договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення, а також сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за правопорушення, зокрема - несвоєчасне повернення кредиту, процентів за користування кредитом та комісій. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня в цьому разі є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, а тому підстави для стягнення штрафів відсутні. За таких обставин загальна сума заборгованості за кредитним договором № DZL0GA00000057 від 20.08.2008 року складає в розмірі 86 882,36 доларів США, тобто є 26 168,63 доларів США заборгованість за кредитом; 18 082,50 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 693,80 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 33 770,38 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобовязань. В забезпечення виконань зобовязань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачами [PERSON] та [PERSON] 20.08.2008 р. був укладений договір іпотеки № DZL0GA00000057, згідно до якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру, загальною площею 54,40 кв.м., яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, м. Камянське (Дніпродзержинськ), [ADDRESS]. Відповідно до ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Згідно до ст.35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Відповідно до процедури продажу, визначеної ст. 38 Закону України «Про іпотеку», дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Так, п. 27 договору іпотеки від 20.08.2008 року передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, на підставі договору купівлі-продажу в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотеко держателя ,і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця, у тому числі отримати з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно. Отже сторонами іпотеки досягнуто домовленості з усіх його умов, у тому числі щодо способу звернення стягнення на предмет іпотеки, що узгоджується з нормами матеріального права. Виходячи з вище наведеного позовні вимоги [PERSON] акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволенню. 07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 статті 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови. Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню. Зазначений висновок міститься в постановах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року (№ 6-58цс15), 09 вересня 2015 року (№ 6-483цс15), 18 листопада 2015 року (6-1385цс15), 25 листопада 2015 року (6-1249цс15) який є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права в силу ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України. В частині позовних вимог [PERSON] акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» щодо виселення відповідачів, суд вважає відмовити з огляду на наступне. Згідно до довідки про склад сімї, яка видана директором ТОВ «Толока» в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON]. За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку", у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Окрім цього, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України "Про іпотеку". Відповідно до ч.3 статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України "Про іпотеку". Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 39 цього Закону України, в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Ч. 1 ст.40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Згідно до ч.2 ст.109 ЖК України, громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане ними за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норми статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки та яке було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла надається інше постійне житло. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постановах від 18 березня 2015 року в справі № 6-39цс15, 24 червня 2015 року в справі № 6-447цс15, від 1 липня 2015 року в справі № 6-875цс15, а також 16 грудня 2015 року 6-1469цс15, які в силу ст.360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, є обов'язковою для застосування судами, що також відповідно до ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Таким чином, як встановлено в судовому засіданні, в іпотеку передано квартиру, яка є власністю [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 21 липня 2008 року, тобто те, що квартиру придбано не за рахунок отриманих кредитних коштів, тому відсутні підстави для задоволення вимоги позивача про виселення відповідачів без надання їм іншого постійного житла. При зверненні до суду позивачем сплачено суму судового збору в розмірі 3 654, 00 грн. та 121,80 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати, а тому, сплачені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.

Outcome: partial