Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-06 00:00:00

Позивачі 05.12.2019 року звернулися до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з зазначеним позовом (а.с. 2-6), який згодом уточнювали (а.с. 23-27), остаточно просили суд визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги мотивують тим, що вони проживають у квартирі за адресою - [ADDRESS] , яка знаходиться на балансі Комунального підприємства «Міська житлово-технічна інспекція» Нікопольської міської ради. У вказаній квартирі, окрім них зареєстровані відповідачі по справі - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, наданої ОСББ «Надія-25» від 25.11.2019 року. Відповідачі з 01.09.2007 року не проживають за вищевказаною адресою, не користуються житловим приміщенням та не несуть жодних витрат щодо утримання вказаного житла, чим створюють для них матеріальні труднощі та позбавляють права отримати субсидію. Факт не проживання відповідачів у вищевказані квартирі підтверджується Актом про не проживання, складеним за підписом сусідів та засвідченим керівником ОСББ «Надія-25» від 25.11.2019 року. Фактичне місце проживання відповідачів їм невідоме, вони не спілкуються. Враховуючи, що відповідачі протягом більше ніж 10 років без поважних причин не проживають за вищезазначеною адресою, не користуються квартирою, участі у сплаті комунальних платежів та утриманні квартири не несуть, вважають, що відповідачі на підставі ст.ст. 71,72 ЖК України втратили право користування спірною квартирою, тому вони звернулися до суду з даним позовом. Ухвалою про відкриття провадження від 02.06.2020 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову - Виконавчий комітет Нікопольської міської ради. Відповідачам був наданий строк 15 днів з дня отримання ними такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. В матеріалах справи наявний відзив [PERSON] на позовну заяву [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, поданий до суду 20.07.2020 року (а.с.47-48), зі змісту якого вбачається, що [PERSON] заперечує проти даного позову, оскільки у спірну квартиру його не пускають, мотивуючи, що у квартирі проживає інша сім`я і для нього місця немає. Кошти на утримання квартири він пропонував, але брати їх позивачі категорично відмовились. В матеріалах справи також наявна відповідь на відзив, подана [PERSON] та [PERSON] до суду 23.07.2020 року (а.с. 58-62), згідно якої позивачі зазначили, що відзив на позов [PERSON] неаргументований та є таким, що не відповідає дійсності. Відповідач [PERSON] жодного разу з 01.09.2007 року не висував вимог щодо вселення його у квартиру та не звертався з пропозицією надати кошти на її утримання. З вказаного часу відповідач у квартирі не мешкає, не приймає участі у її утриманні, не сплачує комунальні платежі, його речей у квартирі немає, що підтверджується відповідний актом від 27.11.2019 року. Відповідач у відзиві особисто підтверджує фактичне місце свого проживання за іншою адресою. Вважають, що будь-яких підстав, передбачених законом для збереження за відповідачем [PERSON] права користування спірною квартирою немає. Просять задовольнити позові вимоги у повному обсязі. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. У судовому засіданні представник позивачів, [PERSON] вимоги позову та пояснення [PERSON] підтримала у повному обсязі, пояснила, що відповідачі не проживають у спірній квартирі протягом тривалого часу без поважних причин, тому є всі підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування цією квартирою. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги в частині визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою не визнав, заперечував щодо їх задоволення, оскільки він є інвалідом ІІ групи, можливості зареєструватися за іншою адресою він не має. Зазначив, що не проживає у спірній квартирі з позивачами, через те, що боїться позивача [PERSON] та собаку, яка проживає в квартирі. Також просив його заяву, подану на адресу суду 28.04.2021 року не розглядати. Відповідача [PERSON] було сповіщено про розгляд справи в порядку прощеного провадження з викликом сторін оголошенням на сайті Судової влади України, згідно вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Причина неявки суду не відома. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, кожен окремо були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, причини неявки суду не відомі, заяв про відкладення справи чи про розгляд справи за їх відсутності суду надано не було. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Представник третьої особи Служби у справах дітей Нікопольської міської ради - Городничий О.Л. у судовому засіданні при прийнятті рішення поклався на розсуд суду. Представник Комунального підприємства «Міська житлово-технічна інспекція» Нікопольської міської ради у судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявна заява директора [PERSON] про розгляд справи без участі їх представника, проти задоволення позовних вимог не заперечують (а.с. 72). Вислухавши учасників процесу, допитавши у судовому засіданні свідка [PERSON] та вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно договору найму житла від 08.07.2016 року КП „Міська житлово-технічна інспекція Нікопольської міської ради надала [PERSON] (основному квартиронаймачу) та членам її сім`ї, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] у користування житло (квартира, житловою площею 40,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). Також згідно рішення Виконавчого комітету Нікопольської міської ради за № 599 від 09.07.2013 року, за [PERSON] було закріплено право на користування житловою площею за адресою - [ADDRESS] (а.с. 95), як за неповнолітнім, який на той час мав статус «дитини, позбавленої батьківського піклування». Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої ОСББ «Надія-25» від 25.11.2019 року, за адресою - [ADDRESS] , зареєстровані - [PERSON] - винаймач, [PERSON] - донька, [PERSON] - донька, [PERSON] - син, [PERSON] - онука, [PERSON] - племінниця, [PERSON] - племінник, [PERSON] - племінник (а.с. 8). За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, відповідач [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою - [ADDRESS] (а.с. 31). За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, відповідач [PERSON] , [INFO] зареєстрованою не значиться (а.с. 32). За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, відповідач [PERSON] , [INFO] була зареєстрована у [ADDRESS] , знята з реєстрації 12.03.2009 року, змінила прізвище на « [PERSON] », за цим прізвищем не значиться (а.с. 33). Згідно відповіді начальника Нікопольського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), А. Богданової, по відділу та за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян, актовий запис про шлюб та про зміну імені на гр.. Недолю ( [PERSON] , [INFO] - відсутній (а.с. 35). У відповідності до акту про не проживання за адресою - [ADDRESS] , складеного ОСББ «Надія-25» від 27.11.2019 року, зареєстровано вісім мешканців, але [PERSON] , [INFO] , у період з 01.09.2007 року по теперішній час за даною адресою не проживає (а.с. 9). У відповідності до акту про не проживання за адресою - [ADDRESS] , складеного ОСББ «Надія-25» від 27.11.2019 року, зареєстровано вісім мешканців, але [PERSON] , [INFO] , у період з 01.09.2007 року по теперішній час за даною адресою не проживає (а.с. 10). У відповідності до акту про не проживання за адресою - [ADDRESS] , складеного ОСББ «Надія-25» від 27.11.2019 року, зареєстровано вісім мешканців, але [PERSON] , [INFO] , у період з 01.09.2007 року по теперішній час за даною адресою не проживає (а.с. 11). У відповідності до акту про не проживання за адресою - [ADDRESS] , складеного ОСББ «Надія-25» від 27.11.2019 року, зареєстровано вісім мешканців, але [PERSON] , [INFO] , у період з 01.09.2007 року по теперішній час за даною адресою не проживає (а.с. 12). В обґрунтування позову позивачі та їх представник посилалися, що відповідачі у спірній квартирі без поважних причин не проживають, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей відповідачів у квартирі також не має. Реєстрація відповідачів у цій квартирі створює позивачам перешкоди в користуванні та розпоряджанні своїм майном. Крім того, позивачі вимушені нести додаткові витрати за відповідачів при оплаті комунальних послуг. У добровільному порядку вирішити даний спір не представляється за можливе. Відповідно до ст. 61 ЖК України порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного житлового фонду регулюється нормами ЖК та положеннями укладеного договору найму. За змістом ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки, але членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, які входили до складу сім`ї наймача, перестали бути членами його сім`ї, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Аналіз змісту зазначеної норми закону свідчить, що умовою реалізації членом сім`ї наймача його права на користування житлом є набуття ним права на проживання та фактичне використання житла для особистого проживання. До того ж право члена сім`ї наймача на користування житловим приміщенням залежить від дії договору найму, укладеним між основним наймачем та наймодавцем. За змістом ст. ст.71,72 ЖК України у випадку відсутності члена сім`ї наймача в житловому приміщенні понад шість місяців, він може бути визнаний таким, що втратив право користування таким житлом, якщо відсутні підстави для збереження його права. Будь-яких обставин та підстав передбачених законом для збереження права [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] на користування житлом за адресою - [ADDRESS] , судом не встановлено, оскільки вони усиновлені та мешкають за межами України. З огляду на наведене, суд прийшов до висновку про можливість задоволення позовних вимог [PERSON] у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] , [PERSON] у своїх інтересах та в інтересах малолітньої [PERSON] щодо визнання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житлом за адресою - [ADDRESS] . Що стосується позовних вимог в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житлом за адресою - [ADDRESS] , суд не вбачає підстав для їх задоволення з огляду на наступне. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, зокрема Довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ № 218945, виданою 22.11.2019 Комунальним закладом «Обласний клінічний центр Медико-соціальної експертиз» ДОР» (а.с. 49) та Індивідуальної програми реабілітації інваліда № 1540, виданої 28.10.2020 року Психічною МСЕК № 4», відповідач [PERSON] має ІІ групу інвалідності, яка встановлена йому з 01.12.2019 року та переглянута 01.12.2020 року до 01.12.2021 року. Загальна тривалість перебування на інвалідності з 2015 року, причина інвалідності з дитинства. Відповідач [PERSON] має обмеження до самообслуговування, до спілкування, до трудової діяльності, до навчання, до професійного навчання, до здобуття освіти. Не здатний до трудової діяльності. Також судом встановлено, що право користування житловою площею квартири за адресою - [ADDRESS] було закріплено за [PERSON] відповідно до рішення Виконавчого комітету Нікопольської міської ради Дніпропетровської області за № 599 від 09.07.2013 року (а.с. 95). Крім того, судом встановлено, що відповідач [PERSON] власного житла не має, зареєструватися за іншою адресою не має можливості, за його особистими поясненнями проживати у спірній квартирі він боїться, оскільки у квартирі [PERSON] тримає собаку породи Американський Стаффордшиський терьєр. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтвердила, що в квартирі проживає собака цієї породи. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. При цьому, вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання має вирішуватися судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ст. 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У відповідності ст. 4 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», Соціальний захист інвалідів є складовою діяльності держави щодо забезпечення прав і можливостей інвалідів нарівні з іншими громадянами та полягає у наданні пенсії, державної допомоги, компенсаційних та інших виплат, пільг, соціальних послуг, здійсненні реабілітаційних заходів, встановленні опіки (піклування) або забезпеченні стороннього догляду. У відповідності до ст. 29 цього ж закону, Особи з інвалідністю забезпечуються житлом у порядку і на умовах, передбачених чинним законодавством і з урахуванням положень цього Закону. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Крім того, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті. Враховуючи викладене та встановлені судом обставини по даній справі, суд вважає, що не може бути вирішено питання визнання особи такою, що втратила право користування будь-яким житлом без оцінки законності такої втрати користування, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. У даній справі, визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житлом, в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього, як соціально захищеної державою особи на житло та з урахуванням того, що внаслідок такого заходу [PERSON] може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком. Зі справи вбачається, що [PERSON] набув право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набув охоронюване законом право користування житлом як член сім`ї наймача, заперечує проти визнання його таким, що втратив право користування цим майном, при цьому називає причини, з яких не має можливості проживати у спірній квартирі, які суд вважає поважними та такими, що заслуговують на увагу. Крім того, визнання [PERSON] таким, що втратив право користування вказаною квартирою який є особою з інвалідністю II групи, може призвести до виникнення негативних для нього наслідків, пов`язаних з відсутністю в особи житла, а з урахуванням його стану здоров`я та доходів у вигляді пенсії по інвалідності та її розміру, навіть наймання житла буде надмірним тягарем. У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме у статті 2 ЦПК України , згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України ( стаття 5 цього Кодексу ). Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. За таких обставин, оцінюючи надані сторонами та досліджені безпосередньо в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою за адресою - [ADDRESS] слід відмовити з причини їх необгунтованості, оскільки відповідач набув право користування та реєстрації у цій квартирі на законних підставах, заперечує проти визнання його таким, що втратив право користування житлом, не проживає у спірній квартирі з причини, які визнані судом поважними, при цьому є особою з інвалідністю ІІ групи, іншого постійного житла, у якому б мав можливість зареєструватися, не має. Відтак, суд вважає, що відсутні підстави для визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Outcome: partial