Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-13 00:00:00

03 вересня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з уточненою позовною заявою до ДП «НДІВН» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що він працював у відповідача з 16 травня 1975 року по 03 квітня 2012 року, з 24 жовтня 2005 року по день звільнення займав посаду фрезерувальника шостого розряду на ділянці механічної обробки. 03 квітня 2012 року він був звільнений з посади на підставі ст. 38 КЗпП України. На час звільнення відповідач не виплатив всіх сум, а тому просить стягнути заборгованість по заробітній платі у розмірі 1 861 грн. 17 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 03.04.2012 року по день винесення рішення в розмірі 60169 грн. 20 коп., моральну шкоду у розмірі 1 500 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 400 грн. Позивач, [PERSON], в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. Представник відповідача, Клочкова О.М., яка діє на підставі договору про надання юридичних послуг №36 від 01.09.2014р (а.с.19), в судове засідання не з'явилася, про час, дату та місце судового розгляду повідомлена належним чином. Представник відповідача, Лауніконіс В.П., яка діє на підставі довіреності №7 від 07.02.2014р. (а.с.20), в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову, зазначила, що відносно даного підприємства в даний час відкрита справа про банкрутство та триває ліквідаційна процедура. У відповідності до ухвали Господарського суду Донецької області від 20 грудня 2011 року Господарським судом була винесена ухвала, яка набрала законної сили та якою затверджено реєстр вимог кредиторів, до якого включено заборгованість по заробітній платі [PERSON] В зв'язку з цим, вважає, що справу в частині стягнення заробітної плати слід закрити, оскільки вже є рішення між тими самими сторонами про той самий предмет. Щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, вважає, що в даній частині позовні вимоги не підлягають задоволенню, в зв'язку з тим, що по відношенню до підприємства відкрита процедура банкрутства та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Підприємство також не мало можливості сплачувати кошти, у зв'язку з тим, що на рахунки був накладений арешт. Вважає, що вини підприємства немає, а тому слід в цій частині позову відмовити. Щодо моральної шкоди, також вважає, що позивач не обгрунтував вказану вимогу, а тому підстав для її задоволення немає. Окрім того, позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду з даним позовом, в зв'язку з чим в задоволенні вимог щодо стягнення середнього заробітку та моральної шкоди слід відмовити. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд позов задовольняє частково, виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що у відповідності із записами в трудовій книжці [PERSON], він працював у відповідача в період з 16 травня 1975 року по 03 квітня 2012 року. Звільнений з підприємства згідно наказу № 16 від 03 квітня 2012 року. Станом на 07 серпня 2014 року заборгованість по заробітній платі становить 1 861 грн. 17 коп., що підтверджується довідкою № 03-25 від 18 серпня 2014 року (а.с.5). Наведені обставини сторонами не оспорюються та ними визнаються. В ч. 1 ст. 116 КЗпП України, вказується що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як вбачається із ухвали Господарського суду Донецької області від 22 серпня 2011 року, щодо відповідача порушено справу про банкрутство. Ухвалою суду від 20 грудня 2011 року затверджено реєстр боржників, до якого включений і позивач [PERSON] із боргом, який складає суму заборгованості по заробітній платі - в сумі 1861 грн. 17 коп. Разом з тим, на думку суду затвердження реєстру заборгованості по заробітній платі не є остаточним рішенням суду про стягнення цієї заборгованості, а тому суд ставиться критично та не приймає до уваги доводи відповідача, що справа в цій частині підлягає закриттю. Враховуючи викладене, суд стягує з підприємства на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 1 861 грн. 17 коп. Відносно строку звернення до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та моральної шкоди, то у відповідності із рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року по справі № 1-5/2012 р. в частині ст.ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України, про застосування тримісячного строку звернення до суду щодо стягнення моральної шкоди, наведений строк обраховується з моменту фактичного розрахунку із працівником. В даному випадку фактичний розрахунок досі не проведений, що стверджується довідкою № 03-34 від 01 жовтня 2014 року. Крім того, у відповідності із п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. До того ж, частиною п'ятою ст. 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" передбачено, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати, аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю та життю громадян, авторської винагороди, на невикористані та своєчасно не повернуті кошти Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. За структурою КЗпП України ст. 117, якою визначено підстави виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відноситься до розділу VII "Оплата праці" вказаного Кодексу. Отже, виплата за затримку розрахунку при звільненні, яка пов'язана з трудовими правовідносинами, є оплатою праці, а тому положення наведенного вище Закону України на ці правовідносини не поширюються. В зв'язку з цим, суд приходить до висновку, що оскільки фактичний розрахунок із позивачем на день звернення його до суду із позовом не проведений, відсутність вини відповідача у її невиплаті не доведена, середній заробіток за весь час затримки розрахунку підлягає до виплати. В п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" зазначається, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). Вираховуючи середній заробіток за весь час затримки розрахунку, суд виходив із довідки відповідача, з якої вбачається, що розмір середньоденної заробітної плати позивача становив 98 грн. 80 коп. (а.с.55). За період з 03.04.2012 року по 08.10.2014 рік, кількість робочих днів становить 630. Тобто за період затримки розрахунку при звільненні, відповідно до приписів ст. 117 КЗпП України відповідач повинен сплатити позивачу середній заробіток в розмірі 60 169 грн. 20 коп. 98,8 грн. х 630 дн. = 60 169 грн. 20 коп. У відповідності до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником, або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Щодо застосування законодавства про моральну шкоду, суд приходить до висновку, що оскільки несплата заробітної плати триває по даний час, правопорушення є триваючим, а тому норми ст. 237-1 КЗпП України розповсюджуються на дані правовідносини. Практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні, зокрема в рішенні «Зубко та інші проти України» від 26 квітня 2006 року, визнавалося таким, що підпадає під захист ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод: рухоме і нерухоме майно, матеріальні і нематеріальні права, зокрема акції, патенти, відшкодування згідно з рішенням суду, право на пенсію, право землевласника на орендну плату, економічні права, пов'язані з веденням підприємницької діяльності, право займатись професійною діяльністю, правомірні очікування щодо певного стану речей у майбутньому, право вимоги. Враховуючи, що сплата заробітної платні і її розмір обов'язково зазначається в трудовому договорі чи контракті, її можливо вважати активом, а порушення роботодавцем умов виплати заробітної платні - порушенням права власності відповідно до ст.1 Першого протоколу. При цьому, позов працівника до суду про стягнення заробітної плати також вважається активом і прирівнюється до «майна» у значенні, закладеному в ст. 1 Першого протоколу. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідач порушив право на отримання позивачем законної винагороди за виконану роботу у вигляді заробітної плати, що в сенсі ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції з прав людини є також порушенням права на мирне володіння майном. Внаслідок такого порушення позивач не мав можливості вести нормальний спосіб життя, змушений був докладати додаткових зусиль для матеріального забезпечення себе та своєї родини, що призвело до душевних страждань. Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що заявлений позивачем розмір завданої моральної шкоди не відповідає характеру правопорушення, глибині фізичних та душевних страждань позивача. А тому на думку суду розмір моральної шкоди має складати 500 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на правову допомогу. Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст. 1 Закону України від 20.12.2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. З матеріалів справи встановлено, що представник позивача Клочкова О.М. приймала участь у судових засіданнях по цій справі: 25 вересня 2014 року - 16 хвилин (а.с.52-53), 02 жовтня 2014 року - 2 хвилини (а.с.57), а всього 18 хвилин. Згідно ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» розмір мінімальної заробітної плати з січня 2014 року був встановлений - 1 218 гривень на місяць, тобто граничний розмір витрат за надання правової допомоги складає 1 136 грн. 80 коп. (1218 х 40% : 60 хв. х 18 хв. = 146,16 грн.). Частиною 1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Згідно ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий та немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Згідно ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає один відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, за подання до суду позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору складає 0,2 розміру мінімальної заробітної плати. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 863 грн. 90 коп. на користь держави, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial