Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

25.11.2015р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення 3% річних та індексу інфляції. Ухвалою судді Батманової В.В. від 26.11.2015р. позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків (а.с. № 3 т. № 1). 03.12.2015р. позивачем подана апеляційну скаргу на ухвалу суду від 26.11.2015р. (а.с. №33-35) та ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.01.2016р., апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено частково, ухвалу Жовтневого районного суду про залишення позову без руху скасовано, передано питання на новий розгляд (а.с. №45-46 т. № 1). Ухвалою судді Батманової В.В., від 02.02.2016р. цивільну справу №201/17457/15-ц прийнято до провадження та призначено до судового розгляду (а.с. №50 т. № 1). В позовній заяві в редакції від 25.11.2015р. в обґрунтування позовних вимог представник позивача [PERSON] посилався на те, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.09.2015р. (провадження №22-ц/774/4050/15) за невиконання банком зобов'язань по договорам депозитних вкладів [NUMBER] від 30.08.2013р. та [NUMBER] від 02.09.2013р. стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] за договором банківського вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» № [NUMBER] від 30.08.2013р.: 201780 грн. 54 коп. - суму грошового вкладу, 36652 грн. 68 коп. - суму процентів по вкладу, 4842 грн. 73 коп. - три проценти річних, 38943 грн. 73 коп. - інфляційні нарахування, а всього 282219 грн. 68 коп.; за договором банківського вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» № [NUMBER] від 02.09.2013р.: 202887 грн. 67 коп. - суму грошового вкладу, 36753 грн. 24 коп. - суму процентів по вкладу, 4869 грн. 30 коп. - три проценти річних, 39157 грн. 38 коп. - інфляційні нарахування, а всього 283667 грн. 59 коп. Враховуючи, що на час звернення позивачем з позовом до суду, рішення суду апеляційної інстанції від 23.09.2015р. банком не виконано, [PERSON] просив суд стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» за договором банківського вкладу № [NUMBER] від 30.08.2013р.: 4710 грн. 06 коп. - 3% річних, 70623 грн. 35 коп. - інфляційні нарахування, а всього 75333 грн. 41 коп., за договором банківського вкладу № [NUMBER] від 02.09.2013р.: 4735 грн. 90 коп. - 3% річних, 71010 грн. 80 коп. - інфляційні нарахування, а всього 75746 грн. 70 коп. та витрати на правову допомогу в сумі 2400 грн. 11.03.2016р. до суду надійшла уточнена позовна заява представника позивача [PERSON] в якій представником були уточнені позовні вимоги (періоди нараховування та суми стягнення) в частині стягнення 3% річних, інфляційних нарахувань за порушення відповідачем строків зобов'язань з повернення банківських вкладів, а також доповнено позовною вимогою про стягнення пені згідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» за безпідставне користування коштами за період з 10.03.2015р. по 10.03.2016р. В подальшому представником позивача двічі (18.04.2016р. та 13.05.2016р.) було уточнено редакцію позовних вимог (періоди нараховування та суми стягнення) та згідно останніх уточнень від 13.05.2016р. позивач просив суд стягнути з відповідача за договором банківського вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» № [NUMBER] від 30.08.2013р.: 7562 грн. 62 коп. - 3% річних, 86967 грн. 61 коп. - інфляційні нарахування, 201781 грн. - пеню, а всього 296311 грн. 23 коп.; за договором банківського вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців»№ [NUMBER] від 02.09.2013р.: 7604 грн. 12 коп. - 3% річних, 87444 грн. 73 коп. - інфляційні нарахування, 202888 грн. - пеню, а всього 297936 грн. 85 коп., стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 2400 грн. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.06.2016р. позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] станом на 13.05.2016р. за договором банківського вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» № [NUMBER] від 30.08.2013р: 3% річних в розмірі 7562 грн.62 коп., інфляційні втрати в розмірі 86967 грн. 61коп.; за договором банківського вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» № [NUMBER] від 02.09.2013р.: 3% річних в розмірі 7604 грн.12 коп., інфляційні втрати в розмірі 87444 грн. 73 коп., а всього 189579 грн. 08 коп. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено (а.с 136-137 т. № 1). Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.08.2016р. апеляційні скарги [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.06.2016р. залишено без змін (а.с.186-189 т.№1). Ухвалою ВССУ від 22.11.2017р. касаційні скарги [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.06.2016р. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.08.2016р. залишено без змін ( а.с. № 90-92 т. № 2). Залишаючи без змін судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, суд касаційної інстанції виходив із того, що оскільки рішенням суду з відповідача на користь позивача стягнуто грошові суми і таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, тобто, є грошовим зобов'язанням, то між сторонами існують грошові зобов'язання, які банк належним чином не виконує, що дає підстави для стягнення на користь позивача інфляційних витрат та 3 % річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов'язання. При цьому після укладення договорів між банком та позивачем виникли зобов'язальні правовідносини, які регулюються нормами зобов'язального права та положеннями укладених договорів. Положення ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», яка встановлює відповідальність виконавця робіт (послуг) за її невиконання в обумовлений договором строк у вигляді сплати пені такі правовідносини не регулюють. 12.12.2017р. представник [PERSON] - [PERSON] звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд вищезазначених судових рішень в частині вирішення вимог про стягнення пені з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові ВСУ висновку щодо застосування у подібних правовідносинах положень ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів». Постановою Верховного суду України від 18.04.2018р. у справі №61-9903зпв18 заяву [PERSON] задоволено, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.06.2016р., ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.08.2016р. та ухвалу ВССУ від 22.11.2017р. скасовано в частині позовної вимоги [PERSON] про стягнення пені в розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення, справу в цій частині передано на розгляд до суду першої інстанції (а.с. № 135-138 т. №2). Пунктом 9 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р. справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 29.05.2018р. цивільну справу №201/17457/15-ц прийнято до провадження, призначено розгляд справи в підготовчому засіданні 12.07.2018р. (а.с.146 т. №2). Верховний суд України за результатами перегляду справи № 201/17457/15-ц за заявою [PERSON] в своїй постанові від 18.04.2018р. (провадження № 61-9903зпв18), зазначив, що відмовляючи в задоволенні позовної вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача пені на підставі ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», суди безпідставно не застосували вказану норму матеріального права до спірних правовідносин, що призвело до неправильного вирішення справи, зазначив, що спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягає застосуванню ч. 5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо сплати банком позивачу пені в розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення. Постанова ВСУ набрала законної сили 18.04.2018р. та відповідно до ч. 4 ст.82 ЦПК України має преюдиційне (обов'язкове) значення для вирішення даної справи. 12.06.2018р. до суду надійшов відзив ПАТ КБ «ПриватБанк» проти позову (а.с. №149-152 т. № 2) підписаний представником відповідача [PERSON] (діє на підставі довіреності від 15.01.2018р.- а.с. №160 т. № 2), в якому представник відповідача заперечуючи проти позовних вимог в частині стягнення пені посилався на те, що вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем пропущено спеціальний строк позовної давності щодо стягнення пені (1 рік), оскільки позивач з урахуванням останніх уточнень позовних вимог здійснює нарахування пені за період з 10.03.2015р. по 12.05.2016р., що складає 429 днів., що є більшим за один рік, виходячи з чого просив суд застосувати строки спеціальної позовної давності до вимог позивача та відмовити в їх задоволенні. Також, представник відповідача у відзиві зазначив, що вимоги [PERSON] про стягнення пені не підлягають задоволенню виходячи з правових підстав, а саме, враховуючи те, що 23.04.2014р. [PERSON] звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про дострокове повернення суми вкладів, в якій просив повернути йому грошові кошти в сумі 199 000 грн. та 200 000 грн. за договорами банківського вкладу протягом 3-х календарних днів з моменту отримання даної заяви. Зазначена вимога не була та не могла бути виконана ПАТ КБ "ПриватБанк", оскільки з 03.12.2014р. по 15.12.2016р. діяли обмеження, введені постановами Правління НБУ «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України»: №758 від 01.12.2014р., №160 від 03.03.2015р., №354 від 03.06.2015р., №581 від 03.09.2015р., №342 від 07.06.2016р., №386 від 14.09.2016р., якими передбачено, що уповноважені банки зобов'язані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 15 тис. грн. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ. У зв'язку з установленням обмеження щодо видачі банками коштів, на час дії постанов Правління НБУ не підлягала нарахуванню пеня в розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення, що передбачена ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому відповідна позовна вимога [PERSON] є незаконною. Крім того, представник відповідача просив у разі, якщо за результатами розгляду справи суд дійде до висновку про задоволення позовних вимог, відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України зменшити розмір неустойки, оскільки він значно перевищує розмір збитків. 12.07.2018р. до суду надійшла письмова відповідь на відзив (а.с. №165-167 т. № 2), в якій представник позивача [PERSON] зазначив, що доводи відповідача викладені у відзиві щодо відсутності вини банку у порушенні своїх договірних зобов'язань по своєчасному і належному поверненню банківських вкладів є необґрунтованими, оскільки рішеннями судів по даній справі в частині, що набрали законної сили встановлено факт невиконання ПАТ КБ «ПриватБанк» своїх договірних зобов'язань по своєчасному і належному поверненню банківських вкладів, а тому мають преюдиційне (обов'язкове) значення для вирішення даної справи. Щодо пропуску спеціального строку позовної давності у один рік для вимог про стягнення пені, представник позивача зазначив про те, що позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення пені згідно уточненої редакції позовних вимог від 11.03.2016р., в якій просив стягнути пеню за період з 10.03.2015р. по 10.03.2016р. В подальшому в уточнених позовних заявах [PERSON] просив на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» за невиконання зобов'язань по договорам банківського вкладу пеню за період з 10.03.2015р. по 17.04.2016р. та з 10.03.2015р. по 12.05.2016р. за договором банківського вкладу № [NUMBER] від 30.08.2013р. в розмірі суми грошового вкладу 201781 грн., за договором банківського вкладу [NUMBER] від 02.09.2013р. в розмірі суми грошового вкладу 202 888грн. Тобто, первісно позовну вимогу у вигляді пені заявлено [PERSON] в межах встановленого ст.258 ЦК України спеціального строку позовної давності у один рік, а її розмір не збільшувався протягом всього розгляду справи. Ухвалою суду від 12.07.2018р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати - а.с. № 192 т. № 2) було замінено назву відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» на АТ КБ «ПриватБанк» з огляду на те, що згідно нової редакції Статуту банку відповідно до рішення Єдиного акціонера Банку, затвердженого наказом МФУ 21.05.2018р., повне офіційне найменування банку змінено на Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк", скорочене- АТ КБ "ПриватБанк" (відповідні документи у справі). Під час розгляду справи 10.12.2018р. згідно положень ч.1 ст.247 ЦПК України судом здійснено повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Представник позивача - адвокат [PERSON] (діє на підставі договору про надання правничої допомоги від 12.11.2015р. - а.с. №194-197 т. № 2 ) в судовому засіданні 10.12.2018р. позовні вимоги [PERSON] в редакції уточненої позовної заяви від 13.05.2016р. в частині стягнення з відповідача пені в розмірі 3% вартості послуги за кожний день прострочення за період з 10.03.2015р. по 12.05.2016р. за договором банківського вкладу № [NUMBER] від 30.08.2013р. в розмірі 201781грн. та договором банківського вкладу № [NUMBER] від 02.09.2013р. в розмірі 202888 грн. підтримав в повному обсязі з підстав та обґрунтувань викладених в позовній заяві, просив вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача - Наконечна А.В. (діє на підставі довіреності від 23.07.2018р. - а.с. №206 т. № 2) в судовому засіданні 10.12.2018р. проти задоволення позову заперечувала з підстав та обґрунтувань викладених відповідачем у відзиві на позовну заяву, просила в задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з відповідача пені в розмірі 3% вартості послуги за кожний день прострочення за період з 10.03.2015р. по 12.05.2016р. відмовити в повному обсязі. Пунктом 9 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу В підготовче засідання призначене на 04.10.2018р. представники сторін не з'явилися, надали суду заяви від 04.10.2018р. про проведення підготовчого засідання за їх відсутності та призначення справи до судового розгляду по суті. Підготовче засідання у справі відповідно до положень ст. 197, п.3 ч.2 ст. 200 ЦПК України проведено 04.10.2018р. (а.с. № 199,200 т. № 2). Суд, вивчивши матеріали справи, надавши оцінку доводам та запереченнях сторін, оцінивши докази у справі за принципами встановленими ст.89 ЦПК України, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» пені в розмірі 3% вартості послуги за кожний день прострочення за період з 10.03.2015р. по 12.05.2016р. підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Відповідно до ч. 4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи наступні обставини. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.09.2015р. (провадження №22-ц/774/4050/15), залишеним без змін ухвалою ВССУ від 08.02.2016р., позовні вимоги [PERSON] задоволено частково: розірвано договір банківського вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» [NUMBER] від 30.08.2013р. та договір банківського вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» [NUMBER] від 02.09.2013р., стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] за договором банківського вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» № [NUMBER] від 30.08.2013р.: 201780 грн. 54 коп. - суму грошового вкладу, 36652 грн. 68 коп. - суму процентів по вкладу, 4842 грн. 73 коп. - 3% річних, 38943 грн. 73 коп. - інфляційні нарахування, а всього 282219 грн. 68 коп.; стягнуто за договором банківського вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» № [NUMBER] від 02.09.2013р: 202887 грн. 67 коп. - суму грошового вкладу, 36753 грн. 24 коп. - суму процентів по вкладу, 4869 грн. 30 коп. - 3% річних, 39157 грн. 38 коп. - інфляційні нарахування, а всього 283667 грн. 59 коп. (а.с.11-18, 66-70 т. № 1) . Отже, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.09.2015р., яке набрало законної сили, встановлено факт укладення між банком та позивачем вищезазначених договорів банківського вкладу, внесення позивачем депозитних вкладів в установу банку, невиконання ПАТ КБ «Приватбанк» своїх договірних зобов'язань по своєчасному і належному поверненню банківського вкладу. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.06.2016р. залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.08.2016р., та ухвалою ВССУ від 22.11.2017р. за невиконання банком зобов'язань по договорам банківського вкладу стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] станом на 13.05.2016р. за договором банківського вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» № [NUMBER] від 30.08.2013р. 3% річних в розмірі 7562 грн. 62 коп., інфляційні втрати в розмірі 86967 грн. 61 коп., за договором банківського вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» № [NUMBER] від 02.09.2013р. 3% річних в розмірі 7604 грн. 12 коп., інфляційні втрати в розмірі 87444 грн. 73 коп., а всього 189579 грн. 08 коп. Таким чином, рішенням Жовтневого суду м. Дніпропетровська від 08.06.2016р., що набрало законної сили в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат за період з 12.02.2015р. по 12.05.2016р. та 3% річних також встановлено факт невиконання ПАТ КБ «Приватбанк» своїх договірних зобов'язань по своєчасному і належному поверненню банківських вкладів. Вищезазначені обставини в силу положень ч. 4 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню у цій справі. Відповідно до ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно з ч.1 ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Згідно із ч.3 ст.549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення. Відповідно до ч.5 ст.411 ЦПК України, висновки суду касаційної інстанції, в зв'язку з якими скасовано судові рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи. Як зазначалося судом вище, Верховний Суд в постанові від 18.04.2018р., скасовуючи рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.06.2016р., ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.08.2016р. та ухвалу ВССУ від 22.11. 2017р. в частині позовної вимоги [PERSON] про стягнення пені зазначив, що до спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягає застосуванню ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо сплати банком пені в розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення. Відповідно до позовних вимог [PERSON] (в уточненій редакції від 13.05.2016р.) позивачем на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» за безпідставне користування коштами розраховано пеню за період з 10.03.2015р. по 12.05.2016р. за договором банківського вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» № [NUMBER] від 30.08.2013р. в сумі 2 596 921 грн.47 коп., за договором банківського вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» № [NUMBER] від 02.09.2013р. в сумі 2 611 168 грн. 56 коп., проте, оскільки ця сума пені значно перевищує суму грошових вкладів, позивач вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача пеню за договором [NUMBER] від 30.08.2013р. в розмірі грошового вкладу 201 781 грн. та за договором № [NUMBER] від 02.09.2013р. в розмірі грошового вкладу 202 888грн. Судом також встановлено, що 08.10.2015р. на підставі рішення апеляційного суду від 23.09.2015р. був виданий виконавчий лист №201/8541/14-ц (а.с.№ 19 т. № 1), за яким 20.10.2015р. головним державним виконавцем Жовтневого ВДВС ДМУЮ Черновою Л.В. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 49003854 (а.с.№21-22 т. № 1). Як вбачається з наявних в матеріалах справи доказів, станом на 13.05.2016р. (остання редакція уточнення позовних вимог) грошові кошти [PERSON] повернуті не були. Представник відповідача в судовому засіданні 10.12.2018р на запитання головуючого надала пояснення, що зобов'язання за договорами банківських вкладів банком не було виконано у зв'язку з установленням обмежень введеними Постановами Правління НБУ «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» щодо видачі банками коштів до 15 тис. грн., на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ. Проте, при винесенні рішення, зазначені доводи представника відповідача суд оцінює критично, оскільки, на підтвердження відповідних обставин відповідачем суду не було надано належних доказів, крім того, обмеження щодо видачі банками коштів, як зазначалося представником відповідача у відзиві на позов діяли в період з 03.12.2014р. по 15.12.2016р., проте з заявою про дострокове повернення суми вкладів [PERSON] звернувся значно раніше, а саме ще 23.04.2014р. І як встановлено в рішенні апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.09.2015р., на відповідне звернення грошові кошти вкладнику банком не були повернуті, банк просив зачекати до закінчення перевірки даних по вкладам. Згідно з ч.1 ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. За положеннями ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб; послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги. Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі. Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що вкладник за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення. Відповідна правова позиція щодо стягнення пені висловлена Верховним Судом України у постанові від 13.03. 2017р. № 6-2128цс16. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» пені в розмірі 3% вартості послуги за кожний день прострочення відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягають задоволенню, проте визначаючи період, за який стягується пеня суд враховує наступне. При розгляді справи відповідачем було зроблено заяву про застосування наслідків спливу спеціальної позовної давності за один рік, оскільки позивач нараховує пеню за період з 10.03.2015р. по 10.05.2016р., що становить 429 днів. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. (ч.1 ст.ст. 256, 257 ЦК України). Згідно п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені). В судовому засіданні представник позивача на запитання головуючого, надав пояснення, що порушенням відповідачем грошових зобов'язань по договорам банківських вкладів встановлено рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.09.2015р., отже, з 23.09.2015р. повинні відраховуватися строки позовної давності 1 рік на право позивача для звернення з вимогою про стягнення пені. З відповідною вимогою позивач звернувся 11.03.2016р. (згідно уточненої позовної заяви), в якій збільшив розмір заявлених вимог на суму заборгованості по пені. Згідно до ч.3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відносно строку, в межах якого можливе стягнення пені, суд враховує правову позицію ВСУ викладену в постанові від 18.05.2016р. у справі № 6-474цс16, а саме: «Отже аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою». Аналогічна правова позиція міститься в постановах ВСУ від 08.06.2016р. у справі № 6-3006цс15 та від 25.05.2016р. у справі № 6-1138цс15. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що позивач з вимогами про стягнення пені звернувся 11.03.2016р. до суду в межах строків позовної давності, проте стягнення пені (з урахуванням останніх уточнень в редакції від 13.05.2016р.) повинно бути обмежено останніми 12 місяцями, а саме, з 12.05.2015р. по 12.05.2016р. та відповідно становить за договором «Депозит Плюс на 12 місяців»№ [NUMBER] від 30.08.2013р. в розмірі 2 215 555,38грн. (201 781 грн. х 3%х366/100%=2 215 555,38грн.), за договором банківського вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців»№ [NUMBER] від 02.09.2013р. в розмірі 2 227 710,24 грн. (202 888 грн. х 3%х366/100%=2 215 555,38грн.). За вищезазначеного, в задоволенні вимог про стягнення пені зі вказівкою на те, що підлягає стягненню пеня за період з 10.03.2015р. по 12.05.2016р., позивачу слід відмовити. При цьому, судом також враховано, що позивачем самостійно зменшено розмір пені до розміру суми грошового вкладу за договорами банківських вкладів, а отже, при винесенні рішення суд не застосовує положення ч.3 ст.551 ЦК України. Таким чином, стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] за договором банківського вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» № [NUMBER] від 30.08.2013р. підлягає пеня в розмірі 201 781грн., а за договором банківського вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» № [NUMBER] від 02.09.2013р. пеня в розмірі 202 888 грн. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України з огляду на те, позивач за законом звільнений від сплати судового збору, позовні вимоги задоволено частково, стягненню з відповідача на користь держави судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 046 грн. 69коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial