Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-08 00:00:00

У червні 2017 року позивачі звернулись до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначили, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 14.11.1973 року. [PERSON] мав неповнолітнього сина [PERSON]. [INFO] [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON]. Від даного шлюбу народились діти: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Під час сумісного життя позивачка [PERSON] та [PERSON] побудували жилий будинок [ADDRESS] за кошти, які були надані в якості позики колгоспом «Зірка». Отримана позика була повністю сплачена та колгосп «Зірка» не заперечував проти визнання за [PERSON] права власності на домоволодіння [ADDRESS], однак право власності на спірний будинок по теперішній час оформлено не було. Позивачка [PERSON] як дружина має право на 1/2 частину спірного будинку. [INFO] року [PERSON] помер та після його смерті відкрилась спадщина у виді 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS]. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є позивачка - [PERSON] та його син [PERSON]. Відповідно до домової книги вони були зареєстровані в [ADDRESS] та проживали в даному будинку на день сперті спадкодавця, а тому відповідно до ст. 1268 ЦК України вважаються такими, що фактично прийняли спадщину. [INFO] помер [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина у виді 1/4 частини домоволодіння [ADDRESS]. Спадкоємцями після смерті [PERSON] є позивачка [PERSON], а також його діти [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], які вважаються такими, що прийняли спадщину в порядку ч.3 та ч.4 ст. 1268 ЦК України. В червні 2017 року позивачі звернулись до нотаріальної контори з питання оформлення спадщини, однак їм було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на нерухоме майно, яке належить спадкодавцю та рекомендовано звернутись до суду. На підставі викладеного просили, виділити та визнати за [PERSON] право власності на належну їй за правом спільної сумісної власності подружжя 1/2 частину будинку [ADDRESS]; встановити факт прийняття [PERSON] спадщини у виді 1/4 частини домоволодіння [ADDRESS] після смерті чоловіка [PERSON], померлого [INFO] року; визнати за [PERSON] право власності на 2/8 частини домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON], померлого [INFO] року; встановити факт прийняття [PERSON] спадщини у виді 1/4 частини домоволодіння [ADDRESS] після смерті батька [PERSON], померлого [INFO] року; встановити факт прийняття [PERSON] та [PERSON] спадщини по 1/8 частині кожним на домоволодіння [ADDRESS] після смерті батька [PERSON], померлого [INFO], а також визнати за [PERSON] та [PERSON] спадщини по 1/8 частині за кожним на домоволодіння [ADDRESS] після смерті батька [PERSON], померлого [INFO]. Представник позивачів [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] - [PERSON], яка діє на підставі довіреності, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності на підставі наявних письмових доказів, позовні вимоги підтримала. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник відповідача [PERSON] надала заяву про розгляд справи за її відсутності та письмові заперечення, в яких позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні, оскільки вони є необґрунтованими та не підтверджені письмовими доказами. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. 14.11.1973 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб в Палаці одруження м.Маріуполя, актовий запис №4328. Після реєстрації шлюбу [PERSON] присвоєне прізвище «[PERSON]». Судом також встановлено, що [PERSON] мав сина [PERSON]. [INFO] [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON]. Від даного шлюбу народились діти: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження. Відповідно до довідки, виданої 15.12.1988 року директором колгоспу «Зірка» вбачається, що [PERSON] в 1973 році видана позика на переселенський будинок за рахунок кредитку Держбанку, яка на час видачі даної довідки була сплачена в повному обсязі та колгосп «Зірка» не заперечує проти права власності [PERSON] З матеріалів інвентаризаційної справи вбачається, що [PERSON] станом на 21.12.1988 року був зведений житловий будинок [ADDRESS], до складу якого входить житловий будинок літ.А-1, літня кухня літ.Б, погреб літ.Б/п, сарай літ.Г, сарай літ.В, сарай літ.Д, вбиральня літ.Е, паркани №1-3. Таким чином, судом встановлено, що за час сумісного проживання [PERSON] з дружиною [PERSON], ними був самовільно зведений житловий будинок [ADDRESS], право власності на який не оформлено у встановлений законом порядок. [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Іллічівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області. Після смерті [PERSON] спадкоємцями першої черги за законом були його дружина [PERSON] та син [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого Іллічівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області вбачається, що [INFO] помер [PERSON]. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є його діти [PERSON] [PERSON] [PERSON]. Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Оскільки право власності на житловий будинок [ADDRESS] чоловіком позивачки [PERSON] не було оформлено у встановлений законом спосіб, вона має право як член подружжя на право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва, тому позовні вимоги в частині виділення та визнання за [PERSON] права власності як члена подружжя на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS] задоволенню не підлягають. Також позивачі зазначають, що оскільки вони були зареєстровані в домоволодінні [ADDRESS] та проживали в ньому на час смерті спадкодавців [PERSON] та [PERSON], тому вважаються такими, що прийняли спадщину, але з такими висновками погодитись неможливо, виходячи з такого. Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику в справах про спадкування" (далі - ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7). Згідно ст. 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилами ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Зі змісту ч. 1 ст. 1222 ЦК України слідує, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Відповідно до ч.3, ч.4 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Частинами 3 та 4 ст. 1269 ЦК України передбачено що особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника. Згідно ч.1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до повідомлення Третьої маріупольської державної нотаріальної контори від 15.09.2017 року встановлено, що в справах державної нотаріальної контори відсутня інформація щодо наявності спадкових справ після смерті [PERSON], померлого [INFO], та [PERSON], померлого [INFO] року. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON], як неповнолітня особа вважається таким, що прийняв спадщину після смерті свого батька, а інші спадкоємці не можуть вважатися такими, що прийняли спадщину, оскільки не дотримались встановленого законодавством порядку її прийняття, а саме: подачі заяв до нотаріальної контори у передбачений законом шестимісячний строк з дня відкриття спадщини, тому позовні вимоги в частині встановлення факту прийняття спадщини також задоволенню не підлягають. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008р. № 7, якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки як забудовника входять до складу спадщини. Крім того, пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008р. № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. При розгляді справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. Відповідно до роз'яснень Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові. В судовому засіданні встановлено, що позивачі до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини не звертались, вмотивованих постанов про відмову у вчиненні нотаріальної дії не отримували, а тому позовні вимоги в частині визнання права власності в порядку спадкування задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна сторона має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За таких обставин, суд вважає необхідним відмовити позивачам у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed