Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що він понад 26 років - з 22 травня 1979 року по 29 вересня 2005 рік працював у шахті на підприємстві ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» з повним робочим днем під землею. Висновком МСЕК № 2 від 13 березня 2006 року йому сукупно встановлено 65% втрати професійної працездатності безстроково (30% - радикулопатія, 20% - дефартрози, 10% - ХОЗЛ пиловий бронхіт, елмфизема, 5% - туговухість. Він перебуває на обліку та отримує страхові виплати в Тернівському міському відділенні управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Дніпропетровській області. Відповідно до акту розслідування хронічного професійного захворювання від 20 січня 2006 року причинами професійного захворювання є: піднімання вантажу вагою до 50 кг. 20% за зміну, сумарна вага 600 кг., вимушена робоча поза 70% за зміну, запиленість повітря 310 мг/м3 при ГДРІ0 мг/м3, 70% за зміну. Все це призвело до: радикулопатії попереково-крижової та шийної з вираженими статико-динамічними порушеннями та стійким больовим синдромом, часто рецидивуючий перебіг; дв. плечолопатковий періартроз, деф.артроз ліктьових суглобів із згинально \-- розгинальними контрактурами, дв. Гонартроз в поєднанні з препатилярним бурсітом, орпедним больовим синдромом ПФС - другого ст.; хронічного обструктивного захворювання легень першої ст.; нейросенсорної приглухуватості першого ступеня. Так, він зазнав зменшення обсягу трудової діяльності, був змушений пройти курс лікування, переносити щоденний фізичний біль та моральні переживання, позбавлений нормальних життєвих зв'язків, у зв'язку з тим, що наслідки отриманого на виробництві професійного захворювання обмежують його життєву активність і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя він змушений понад 12 років проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, лікування, у зв'язку з чим не може вести повноцінний образ життя, відчуває фізичні страждання, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, що негативно позначалося і позначається на його душевному та фізичному стані. Актом розслідування професійного захворювання від 20 січня 2006 року також встановлено, що професійне захворювання він отримав внаслідок важкої праці, вимушеної робочої пози, пилу, шуму, несприятливого мікроклімату. Оскільки роботодавець не створив безпечні та нешкідливі умови праці на підприємстві, де він працював, тим самим порушивши ст. 153 КЗпП України та ст. 17 Закону України «Про охорону праці», які встановлюють цей обов'язок, що в свою чергу стало причиною отримання ним професійних захворювань. У зв'язку з чим просить стягнути з ПрАТ ДТЕК «Павлоградвугілля» моральну шкоду в розмірі 24199,00 грн., без урахування податку з доходів фізичних осіб. 03 жовтня 2018 року від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] про відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок професійного захворювання, в якому представник відповідача посилається на те, що відповідно до ст. 40 Закону № 1105 право на страхові виплати, в тому числі і страхової виплати по відшкодуванню моральної шкоди внаслідок виявлення у позивача професійного захворювання, виникло з 15 грудня 2005 року - з моменту встановлення йому професійного захворювання спеціалізованою установою УкрНДІПМ м. Кривий Ріг (повідомлення про професійне захворювання УкрНДІПМ м. Кривий Ріг № 1102 від 19 грудня 2005 року). На час виникнення цих спірних правовідносин - 15 грудня 2005 року, а саме: встановлення професійних захворювань позивачу, відшкодування моральної шкоди регулювалось ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове держане страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (п. 34) та Закону України «Про охорону праці» (ст. 9), які покладали обов'язок з відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я у процесі трудової діяльності, на Фонд відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Оскільки дія ст. 34 (стосовно страхових виплат по відшкодуванню моральної шкоди) Закону № 1105 була зупинена Законом України «Про державний бюджет України на 2006 рік» лише з 01 січня 2006 року, то виходячи з положень ст. 5 ЦК України, подальші нормативні акти, які регулюють ці правові відносини по іншому, застосовуються лише до випадків встановлення професійного захворювання вже з 01 січня 2006 року. Таким чином, станом на час встановлення позивачу професійного захворювання - 15 грудня 2005 рік, він мав право на підставі ст. 34 Закону № 1105 на отримання за рахунок Фонду соціального страхування України: одноразової допомоги, щомісячних страхових виплат та страхової виплати по відшкодуванню моральної шкоди. Застосування за таких обставин нормативних актів, які діють в теперішній час є порушенням вимог ст. 58 Конституції України, ст. 263 ЦПК України, що свідчить про незаконність судового рішення. За період роботи на підприємстві, позивач, за результатами щорічних медичних оглядів, не мав жодного хронічного захворювання та був гідний до виконання трудових обов'язків, тобто, відповідач всіляко мінімізував шкідливий процес виробництва на стан здоров'я позивача. А отже, викладені в позові обставини, на які посилається позивач в обґрунтування свого позову - є не підтвердженими припущеннями, які в силу ст. 81 ЦПК України не можуть бути підставами для винесення судового рішення. В зв'язку з чим, позивачем не надано жодного доказу наявності спричинення йому підприємством моральної шкоди. Ні в позовній заяві, ні в доданих до неї додатках позивач не надав документів чи інших доказів, які підтверджують наявність факту моральної шкоди, протиправність діяння відповідача, вину відповідача в її спричиненні, не довів конкретних обґрунтувань позову, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру; за яких обставин, та якими протиправними діяннями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі та чому саме в такій сумі визначається розмір заподіяної йому шкоди, а також обстави, що мають значення для вирішення спору: чи мали місце порушення правил охорони праці, правил безпеки, технологія виробництва, інструкцій і паспортів з експлуатації механізмів і машин підприємством чи інша протиправна поведінка відповідача чи позивача; чому про наявність моральної шкоди він заявив лише тепер - після тринадцяти років після звільнення з роботи. У зв'язку з чим, просить відмовити позивачу у задоволенні позову до ПрАТ ДТЕК «Павлоградвугілля» про стягнення моральної шкоди у розмірі 24199 грн. в повному обсязі. Крім того, 03 жовтня 2018 року представник відповідача надала письмове клопотання про зупинення провадження у справі за позовом [PERSON] до ПрАТ ДТЕК «Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання отриманим ним під час роботи на підприємстві, до вирішення цивільної справи №210/4532/15ц, рішення по якому залежить від характеру рішення Конституційного Суду України на подане Верховним Судом України подання від 06 вересня 2017 року, щодо конституційності ч. 8 ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77 - VIII. Ухвалою суду від 01 листопада 2018 року було відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі. Ухвалою суду від 04 вересня 2018 року відкрито спрощене позовне провадження. Ухвалою суду від 01 листопада 2018 року в задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у цивільній справі відмовлено. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, позивач з 22 травня 1979 року по 29 вересня 2005 рік працював у шахті на підприємстві ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», про що зроблений відповідний запис в трудовій книжці (а.с. 9-11). 29 вересня 2005 року був звільнений у зв'язку з виявленою невідповідністю робітника виконуваної роботи за станом здоров'я за п. 2 ст. 40 КЗоТ України, про що зроблений запис в трудовій книжці (а.с. 12). Відповідно до висновку МСЕК № 2 від 13 березня 2006 року йому встановлено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках, а саме: 65% втрати професійної працездатності: 30% - радикулопатія, 20% - дефартрози, 10% - ХОЗЛ пиловий бронхіт, елмфизема, 5% - туговухість (а.с.7). Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання від 20 січня 2006 року причинами професійного захворювання є: піднімання вантажу вагою до 50 кг. 20% за зміну, сумарна вага 600 кг., вимушена робоча поза 70% за зміну, запиленість повітря 310 мг/м3 при ГДРІ0 мг/м3, 70% за зміну. Відповідно до якого встановлений діагноз: радикулопатії попереково-крижової та шийної з вираженими статико-динамічними порушеннями та стійким больовим синдромом, часто рецидивуючий перебіг; дв. плечолопатковий періартроз, деф.артроз ліктьових суглобів із згинально \-- розгинальними контрактурами, дв. Гонартроз в поєднанні з препатилярним бурсітом, порпедним больовим синдромом ПФС - другого ст.; хронічного обструктивного захворювання легень першої ст.; нейросенсорної приглухуватості першого ступеня (а.с.13). З повідомлення про професійне захворювання (отруєння) позивача від 19 грудня 2005 року за вих. № 1102, вбачається, що позивачу встановлено діагноз Українським науково - дослідним інститутом промислової медицини (а.с. 56). Відповідно до виписки амбулаторної карти позивача про медичний огляд протягом останніх п'яти років, вбачається, що з 2000 року по 2003 року він годен до праці, 07 грудня 2004 року - працевлаштування після консультації профпатолога ОБМ (а.с. 57). Відповідно до заяви про прийом на роботу від 01 жовтня 2002 року позивач ознайомився та надав згоду працювати у небезпечних і шкідливих факторах (а.с. 58). З відповіді Управління виконавчої дирекції фонду страхування України у Дніпропетровській області Тернівського міського відділення свідчить, що за період з 03 березня 2006 року по 18 червня 2018 року виплати по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди відповідно до норм ст. 36 ч. 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV зі змінами та доповненнями, позивачу не нараховувались та не виплачувались (а.с. 81). Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд враховує наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про охорону праці» відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Однак, Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України згідно з п. 27 ст. 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» не відповідає за завдану моральну шкоду, оскільки зупинено дію абз. 4 ст.1, підп. «е» п.1 ч.1 ст.21, ч.3 ст.28, ч.3 ст.34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які потягли втрату працездатності» у частині відшкодування моральної шкоди застрахованим особам та членам їхніх сімей. Крім того, із Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» виключена ч. 3 ст. 34 відповідно до положень Закону України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Оскільки на час звернення позивача до суду Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» не передбачено обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відшкодовувати потерпілому моральну шкоду, то таку шкоду позивачу, законні права якого порушено, повинен відшкодовувати роботодавець, згідно з правилами ст. 237-1 КЗпП України. Статтями 21, 28, 34 Закон України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" передбачено обов'язок Фонду по відшкодуванню моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, професійним захворюванням застрахованим та членам їх сімей. Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 Рішення №20-рп/2008 (справа про страхові виплати) зазначив, що положеннями п.1, абзацу 3 п.5, п.9, абзацу 3 п.10, п.11 розділу 1 Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності від 23 лютого 2007 року №717, скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції вказаного Закону. Проте, Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст.1167 Цивільного кодексу України та ст.237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності у зв'язку з професійним захворюванням 13 березня 2006 року, тобто встановлено наявність пошкодження здоров'я на виробництві, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, то така шкода відшкодовується саме з ДТЕК «Павлоградвугілля». Згідно ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці, безпека технологічних процесів, стан засобів захисту, санітарно побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці, на власника покладається обов'язок впровадження сучасних засобів безпеки, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. Тобто цивільно-правова відповідальність роботодавця наступає у випадку порушення вимог про безпеку праці. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. У зв'язку із професійним захворюванням позивача, причиною якої є недотриманням відповідачем вимог чинного законодавства у сфері безпеки праці, позивачу спричинено моральну шкоду, що призвело до душевних страждань, порушення нормальних життєвих зв'язків. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов'язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв'язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. В судовому засіданні встановлено, що у зв'язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність у загальному розмірі 65%, встановлено безстроково. Крім того, позивач визнаний людиною з інвалідністю третьої групи. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування, незважаючи на постійні курси лікування покращення в стані здоров'я відсутнє. Виходячи із наведених вище обставин, суд вважає, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування. При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов'язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку. Професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини відповідача, яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні Нечипорук та Йонкало проти України № 42310/04 від 21 квітня 2011 року, роз'яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України " Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров"я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. В даному випадку, суд враховує що внаслідок професійного захворювання позивачу спричинена моральна шкода, що призводить до порушення його звичайного способу життя та вимагає від нього додаткових зусиль для його організації, також враховано характер отриманого позивачем професійного захворювання, відсоток втрати ним, на теперішній час, професійної працездатності у розмірі 65% та визнання людиною з інвалідністю третьої групи, що встановлено безстроково. Коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються в кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд вирішуючи це питання на засадах розумності, виваженості, справедливості, повинен виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. Зазначена вище правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України у справі № 6-188цс14 від 24 грудня 2014 року та № 6-24цс15 від 18 березня 2015 року. Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 3723,00 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 18 615,00 грн., а максимальний - 744 600,00 грн. Викладене приводить суд до висновку, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума в розмірі 24199,00 грн. (6,5 мінімальних заробітних плат). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Доводи відповідача про те, що характер та розмір душевних страждань визначається висновком судової психологічної експертизи суд не приймає до уваги, оскільки відповідне клопотання сторонами не заявлялось. Таким чином, заперечення та інші доводи відповідача не спростовують законних та обґрунтованих вимог позивача, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню повністю. На підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved