Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ „Укрсоцбанк" про визнання недійсним кредитного договору № 602/25-096 від 04.07.2006 року укладеного між ним, [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк». В обґрунтуванні своїх вимог покликається на те, що при укладенні оскаржуваного кредитного договору банк не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг, в письмовій формі повну інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, графіки платежів, валютні ризики, що передбачено ч.2 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів" та Правилами надання банками України інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 р. №168. Крім цього, вважає, що п.3.3.4 кредитного договору містить несправедливу умову, відповідно до якої позичальник зобовязаний в день укладення договору іпотеки форомити договір страхування предмету іпотеки. Оскільки укладення такого Додаткового договору не вимагається законодавством, вважає вищевказану умову договору несправедливою, наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Також, всупереч ст. 18 Закону України „ Про захист прав споживачів умовами кредитного договору встановлено жорсткі обовязки споживача, тоді як надання послуг обумовлене лише власним розсудом продавця, кредитора, а також обмежено відповідальність стосовно зобовязань прийнятих його агентами. На підставі наведеного позивач вважає, що умови кредитного договору № 602/25-096 від 04.07.2006 року є несправедливими, а отже разом з договором в цілому підлягають визнанню недійсними. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просить задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги позивача заперечив із підстав, що викладені у письмових запереченнях проти позову. Суд, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені ст.203 ЦК України. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Судом встановлено, що 04.07.2006 р. між сторонами був укладений кредитний договір № 602/25-096 відповідно до якого Банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності та цільового використання грошові кошти у сумі 138 000,00 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ на дату укладення договору становить 696 900,00 грн. зі сплатою 13,00 відсотків річних та порядком погашення суми основної заборгованості згідно з графіком, що міститься в додатку № 1 до цього договору, що є невідємною частиною Договору, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 04.07.2021 року. Крім цього, того ж дня з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком ПАТ „Укрсоцбанк та [PERSON], як майновим поручителем за зобовязаннями [PERSON] укладено іпотечний договір, предметом якого є будинковолодіння під № 1 „а в с. Чижиків, Пустомитівського району Львівської області. В обгрунтування своїх вимог позивач [PERSON] посилається зокрема на невідповідність Договору кредиту №602/25-096 від 04.07.2006 року пунктам «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» затверджених Постановою НБУ від 10.05.2007 р. №168. Разом із тим, посилання на зазначені правила затверджені Постановою НБУ від 10.05.2007 р. №168 є безпідставними, в силу укладення кредитного договору 04.07.2006 року, відповідно до затвердження таких правил. При вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів".При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Відповідно до ч.2 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів", перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Як видно із оскаржуваного кредитного договору та додатків до такого, сторони договору досягнули згоди щодо всіх істотних умов, позивач, як позичальник отримав від банку повну, достовірну та вичерпну інформацію, власне, про особу та місцезнаходження Банку та про всі умови отримання, користування та повернення кредиту, як того вимагає ч.2 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів", про що свідчать підпис позичальника [PERSON] на запиті на отримання кредиту від 21.06.2006 року. Окрім цього, ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачає, що у разі ненадання зазначеної у даній частині інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Виходячи із змісту ст.ст. 15, 23 ЗУ ««Про захист прав споживачів», відповідальність у вигляді визнання недійсним кредитного договору не передбачена Ст. 8 Закону України „Про іпотеку" передбачено, що іпотекодавець зобов'язаний застрахувати предмет іпотеки на його повну вартість від ризиків випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування. На виконання вищевказаної норми чинного законодавства між позивачем та АТ „Українська пожежна страхова компанія 04.07.2006 року укладено договір страхування майна. Крім цього, ст. 12 Закону України „Про іпотеку" передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків щодо збереження чи страхування предмета іпотеки іпотекодержатель може скористатися правами, визначеними згідно з частиною першою цієї статті, або вжити заходів для збереження чи страхування предмета іпотеки у власних інтересах та за власний кошт. Іпотекодавець зобов'язаний негайно на вимогу іпотекодержателя відшкодувати останньому всі витрати, понесені у зв'язку з вжиттям заходів щодо збереження та страхування предмета іпотеки. Відповідно до п.2 ч.5 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів", до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача. Відповідно сторони у пункті 3.3.4. кредитного договору продублювали визначений ст.8 ЗУ «Про іпотеку» обовязок страхування предмета іпотеки - «протягом одного робочих днів від дати укладення іпотечного договору, зазначеного в п.1.3.1. цього Договору, оформити договір страхування предмета іпотеки на його повну вартість від ризиків випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування на користь Кредитора як вигодо набувача , та надати Кредитору оригінальний примірник цього договору або його нотаріально засвідчену копію, а також протягом протягом одного робочих днів після внесення змін та/або доповнень до вищевказаного договору страхування надавати Кредитору оригінальний примірник або нотаріально засвідчені копії цих змін та/або доповнень.» За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що вищевказане положення договору не є несправедливим, відповідає вимогам Закону України „Про іпотеку" та виражає волю обох сторін договору. Окрім цього, пункт 3.3. договору визначає обовязки позичальника по Договору кредиту №602/25-096 від 04.07.2006 року. Позивачем не наведено, а судом не встановлено жодних жорстких обов'язків споживача, зокрема того, що надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, що свідчить про безпідставність тверджень позивача про несправедливість умов п.3.3. договору та невідповідність таких п.3 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам та враховуючи те, що відповідно до п. 3 ст. 3 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості, позивач був вільним у виборі фінансової установи та у прийнятті запропонованих умов кредитного договору. Доводи позивача про порушення його прав як споживача кредитних послуг є необґрунтованими та безпідставними, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed