Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя, визнання недійсним договору дарування.. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за період шлюбу, зареєстрованого між позивачем та [PERSON] , ними придбано квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (надалі - спірна квартира). Після розірвання шлюбу спірна квартира перебувала у фактичному користуванні відповідача, [PERSON] . У грудні 2019 року позивач дізнався, що 10.06.2016 року відповідач [PERSON] подарувала вищевказану квартиру їх дочці [PERSON] без його згоди. Позивач вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю його та [PERSON] , тому договір дарування є недійсним. Також просить провести розподіл спільного сумісного майна шляхом виділення йому та [PERSON] 1/2 частини у праві власності на спірну квартиру. Ухвалою суду від 24.04.2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі (а.с.32-33). 21.05.2020 року судом отримано пояснення від третьої особи, в яких зазначено, що до 01.02.2017 року нотаріус не мав обов`язку перевіряти відомості Державного реєстру актів цивільного стану щодо наявності шлюбу (а.с.47). 04.06.2020 року судом отримано від [PERSON] відзив на позов, в якому відповідач просить відмовити в задоволені позову з наступного. В 1967 році батько відповідача [PERSON] отримав у користування двокімнатну квартиру, за адресою: [ADDRESS] , яка була надана в рахунок компенсації знесеного будинку. 05.07.1977 відповідач [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] 11.03.1992 між виконкомом Козельщинської селищної ради та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, який посвідчений державним нотаріусом. Згідно вказаного договору [PERSON] придбала в особисту власність спірну квартиру, яка не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки була викуплена відповідачем за власні кошти. В свою чергу, позивач надав згоду на придбання нею квартири в особисту власність. Оскільки спірна квартира не є спільною сумісною власністю, то договір дарування міг бути укладений без згоди позивача. Крім цього, відповідач [PERSON] просить застосувати строк позовної давності (а.с.49-55). Ухвалою суду від 10.06.2020 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті (а.с.88-89). Позивачем надано відповідь на відзив [PERSON] , у якому позивач зазначає, що оскільки спірна квартира придбана під час шлюбу та за спільні кошти, а відповідачем [PERSON] не доведено зворотнього, то спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. В свою чергу, позивач дізнався про укладення договору дарування лише у грудні 2019 року, коли на його адресу надійшла позовна заява [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку. Отже строк звернення до суду не пропущений (а.с.93-97). Відповідачем [PERSON] надано заперечення на відповідь позивача, де відповідач зазначив наступне. Договір купівлі-продажу зареєстрований в Кременчуцькому БТІ за реєстраційним №1 від 20.04.1992 року, де на ньому проставлено реєстраційний запис про право особистої власності наступного змісту «зазначена в цьому документі квартира [ADDRESS] зареєстрована Кременчуцьким БТІ на право особистої власності [PERSON] ». [PERSON] надав письмову згоду на придбання його дружиною [PERSON] в особисту власність вищевказаної квартири, тобто відповідачкою надано достатньо належних доказів на підтвердження того, що спірна квартира є її особистою власністю. Доводи позивача про те що він вважав квартиру спільною сумісною власністю і про порушення свого права дізнався у 2019 році, не відповідає дійсності, оскільки йому було достовірно відомо, що це квартира батьків його дружини, яку в подальшому вона оформила на себе. Твердження позивача про те, що ним не пропущений строк для звернення до суду є безпідставними, оскільки квартира придбана у 1992 році, позивач жодним чином не цікавився належним йому майном, не утримував, не сплачував комунальні послуги (а.с.115-117). Позивач та представник позивача, у судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідачі та представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні прохали відмовити у задоволенні позовних вимог. Третя особа в судове засідання не з`явилася про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, направила до суду заяву про розгляд справи без участі представника (а.с.146,157,186,218). Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне. 05.08.1977 [PERSON] (позивач) і [PERSON] (перший відповідач) зареєстрували шлюб (а.с.12 т.1). Шлюб розірвано рішенням Козельщинського районного суду Полтавської області від 15.04.1994 (а.с.62 т.1). Постановою Ради Міністрів УРСР та Української Республіканської Ради профспілок №142 від 19.05.1989 року затверджено Положення про продаж громадянам у власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт (надалі - Положення). Згідно абзацу другого пункту 1 вказанного Положення (в редакції Постанови КМ УРСР №163 від 22.08.1991 року) відповідно до Закону УРСР "Про власність" наймач жилого приміщення в будинку державного і громадського житлового фонду та члени його сім`ї вправі викупити у власника відповідну квартиру. Рішенням Козельщинської селищної ради №76 від 28.02.1992 року [PERSON] дозволено придбати в особисту власність квартиру за адресою: [ADDRESS] (спірна квартира) (а.с.57-58 т.1). 11.03.1992 року на підставі вищевказаного рішення [PERSON] за договором купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Козельщинської державної нотаріальної контори, реєстровий номер 256, придбала у виконкому Козельщинської селищної ради спірну квартиру за ціною 4391 крб. (а.с.129-130 т.1). Вартість квартири сплачена [PERSON] за квитанцією від 28.02.1992 року, тобто до укладання договору, що не оспорюється сторонами (а.с.61 т.1). Право "особистої" власності зареєстроване в Кременчуцькому БТІ в реєстровій книзі №1 під №24 (а.с.125 т.1). Суд звертає увагу, що Постановою КМ УРСР №163 від 22.08.1991 року викладено в новій редакції пункт 1 Положення, в тексті всієї постанови замінено вказівки на особисту власність вказівками на власність. Таким чином, зазначення в рішенні виконкому та реєстраційному написі вказівки на "особисту" власність не відповідає нормативному регулюванню даних правовідносин на той час. З ціє підстави суд відхиляє посилання [PERSON] та її представника на вказані документи як на доказ відсутності спільної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.22 КпШС України (чинного на час виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Таким чином, законом встановлена презумпція права спільної сумісної власності. В свою чергу, відповідно до ч.1 ст.24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] показали, що станом на час придбання квартири у власність позивач та [PERSON] проживали разом однією сім`єю із дітьми в будинку, належному батькам позивача за адресою: [ADDRESS] . Вели спільне господарство, разом придбавали речі та продукти харчування. Позивач та відповідач [PERSON] працювали, отримували заробітну плату (а.с.64, 65, 78-81, 229, 233-241). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що грошові кошти, за які вона придбала квартиру, переважно є коштами від отриманої заробітної плати, частково коштами, які їй надала матір. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки відповідачем [PERSON] не доведено обставини, зазначені в ст.24 КпШС України, то суд вважає, що спірна квартира перебувала у спільній сумісній власності подружжя. 10.06.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування спірної квартири (а.с.16). Відповідно до ч.1, 2, 3 ст.65 СК України (чинного на час виникнення спірних правовідносин) дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Позивач не надавав згоди на відчуження спірної квартири, що не заперечується відповідачем [PERSON] . Таким чином, договір дарування укладено всепереч вимогам закону, тому він має бути визнаний недійсним в силу ст.ст.203 ч.1, ст.215 ЦК України. Суд вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності за цією вимогою, оскільки позивач не був присутній під час укладення договору дарування, а його твердження про те, що він дізнався про правочин лише в грудні 2019 року із позовної заяви [PERSON] (а.с.14, 15) не спростовано відповідачами. Оскільки на підставі договору дарування державним реєстратором - державним нотаріусом Четвертої кременчуцької державної нотаріальної контори Ільїною Н.О. здійснено запис про право власності на квартиру за відповідачем [PERSON] , то вимога про скасування такого запису підлягає задоволенню як похідна вимога. В свою чергу, суд вважає, що вимога позивача про поділ спільного майна подружжя задоволенню не підлягає, з огляду на наступне. Шлюб між позивачем та [PERSON] розірвано рішенням Козельщинського районного суду Полтавської області від 15.04.1994 року (а.с.62). Відповідно до ч.3 ст.29 КпШС України, ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Відповідачем [PERSON] заявлено про застосування строку позовної давності (а.с.159-160 т.1). Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні вимоги про поділ майна подружжя. Суд відхиляє посилання позивача на правові позиції Верховного Суду України у справі №6-258цс15 та Верховного Суду у справі №203/304/17, оскільки вони не є релевантними до данної справи, так як позивач не користувався та не міг користуватися спірною квартирою, щонайменше, з часу розірвання шлюбу. Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка, зокрема, викладена в рішенні «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04, 10/02/2010, п.58), хоча пункт 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, тому суд не надає оцінки іншим аргументам сторін. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial