Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

16.03.2015 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позовні вимоги мотивовано тим, що 04 лютого 2014 року о 20 год. 05 хв. по проспекту Возз'єднання в м. Києві сталося зіткнення автомобіля Хюндай д.н.з. [NUMBER] під керуванням позивача та автомобіля БМВ д.н.з. [NUMBER] під керуванням відповідача. В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали значні механічні пошкодження. Працівниками Дніпровського ВДАІ МВС України в м. Києві було складено протокол про адміністративне правопорушення відносно позивача та направлені адміністративні матеріали до Дніпровського районного суду м. Києва про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. 02 вересня 2014 року Дніпровський районний суд м. Києва виніс постанову про закриття провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ст. 124 КУпАП за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Адміністративні матеріали судом направлені до органів внутрішніх справ Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві для складання протоколу про притягнення до адміністративної відповідальності особи, яка порушила правила дорожнього руху. Позивач зазначає, що цією особою являється другий учасник дорожньо-транспортної - відповідач по справі. Згідно висновку експерта за результатами транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи №4305/4306/14-52 від 30 липня 2014 року причиною виникнення ДТП є невідповідність дій водія автомобіля "БМВ" [PERSON] вимогам п.п. 10.1, 11.4 ПДР України. 27.11.2014 року працівниками Дніпровського ВДАІ МВС України в м. Києві було складено адміністративний протокол відносно водія [PERSON] про те, що він порушив п.п. l0.l, 11.4 ПДР України і має нести відповідальність згідно ст. 124 КУпАП. Адміністративний матеріал відносно [PERSON] було направлено до Дніпровського районного суду м. Києва для прийняття рішення. Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 25 грудня 2014 року [PERSON] визнано винним у вчинені ним адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Постанова суду не оскаржувалася та набрала законної сили. Позивач зазначає, що внаслідок порушення ПДР відповідачем [PERSON] автомобілю позивача було завдано значних механічних пошкоджень. Оцінку вартості збитку, нанесеного в результаті пошкодження автомобіля було проведено спеціалістом оцінювачем [PERSON] Україно-німецького підприємства ТОВ "ДЕКРА Експерт". Згідно висновку №02261/КВ від 03 червня 2014 року, отриманого в результаті оцінки, вартість збитку, спричиненого пошкодженням автомобіля, склала - 36798,70 грн. За проведення зазначеної оцінки позивачем було сплачено 950,00 грн. Також позивач зазначає, що йому довелося витрачатися на розміщення об'яв в газетах для розшук свідків ДТП за що він сплатив 500,00 грн., а також оплатив послуги з надання правової допомоги у розмірі 1000,00 грн. Завданими збитками позивач також вважає оплату ним 2152,50 грн. за проведення судово-трасологічної та автотехнічної експертизи для встановлення винного у скоєнні ДТП, тож загальна сума матеріального збитку в результаті ДТП визначена позивачем у сумі - 41401,20 грн. Крім цього позивач зазначає, що внаслідок ДТП йому також заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що пошкодження автомобіля стало причиною додаткових моральних страждань. Відразу після ДТП у позивача погіршився стан здоров'я, йому довелося звертатися за допомогою до лікарів та за їх рекомендацією довелося провести обстеження на струс головного мозку. З 07.02.2014 року по 22.02.2014 року позивач за станом здоров'я не зміг працювати і вимушений був взяти лікарняний, що призвело до порушення нормального ритму життя. Обґрунтовуючи розмір заявлених вимог позивач вказує, що багато часу було витрачено на пошук відповідача і його страхової компанії, а хвилювання і страждання позивача ще більше посилились, коли відповідач жодного разу не з'явився в судові засідання. Домовитись із відповідачем про добровільне відшкодування нанесеної матеріальної та моральної шкоди позивач не має можливості, тому змушений звернутися до суду за захистом своїх прав і оцінює завдану йому моральну шкоду у розмірі 15000,00 грн. Враховуючи викладене позивач просить стягнути з відповідача у відшкодування матеріальної шкоди 41401,20 грн. та 15000,00 грн. завданої моральної шкоди, а також відшкодувати за рахунок відповідача понесені позивачем судові витрати. До початку судового розгляду представник позивача звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити, проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився. Повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи суд визнає належним на підставі положень ст. 74 ЦПК України, враховуючи, що судова кореспонденція, яка направлялась за зареєстрованим місцем проживання відповідача повернулась до суду з відміткою "за закінченням терміну зберігання". Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зміст наведеної норми та викладені вище обставини, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, про те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що відповідно до змісту постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 25.12.2014 року, [PERSON], керуючи 04.02.2014 року о 20:05 в м. Києві по проспекту Возз'єднання, 8/2, автомобілем БМВ, д.н.з. [NUMBER], під час зміни напрямку руху не переконався в безпеці, виїхав на зустрічну смугу руху, що призвело до зіткнення з автомобілем марки Хюндай, д.н.з. [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], внаслідок чого було пошкоджено обидва транспортних засоби та завдано матеріальні збитки. При цьому, водій [PERSON] порушив п.п. 10.1., 11.4 Правил дорожнього руху України та вчинив правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП (а.с. 6). Вказаною постановою суду [PERSON] був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а провадження у справі закрито у зв'язку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення. Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до змісту звіту №02261/КВ про оцінку вартості збитків, спричинених пошкодженням транспортного засобу від 03.06.2014 року, вартість (розмір) збитків, спричинених пошкодженням транспортного засобу Hyundai Accent 1.4 AT Comfort, реєстраційний номер [NUMBER] становить 36798,70 грн. (а.с. 7-39). За наведених обставин, враховуючи викладені норми чинного законодавства України, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заподіяних пошкодженням автомобіля збитків у розмірі 36798,70 грн. є законними та такими, що підлягають до задоволення. Згідно ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). До таких збитків, які мають бути відшкодовані позивачу за рахунок відповідача суд відносить витрати позивача на проведення незалежної експертної оцінки транспортного засобу у сумі 950,00 грн., дійсна оплата яких підтверджується наявною в матеріалах справи копією квитанції (а.с. 39а), оскільки позивач був змушений здійснити такі витрати для визначення розміру заподіяної шкоди для відновлення свого порушеного права. Крім того, з урахуванням положень ст. 22 ЦК України з відповідача на користь позивача слід стягнути розмір коштів сплачених позивачем за проведення транспортно-трасологічної та авто технічної експертизи №4305/4306/14-52 від 30.07.2014 року у сумі 2152,50 грн., дійсна оплата яких позивачем підтверджується наявними в матеріалах справи копіями рахунку №2595 від 22.05.2014 року та квитанції №1003/з9 від 28.05.2014 року (а.с. 43), оскільки за змістом постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 02.09.2014 року саме вказаний висновок експерта став підставою для закриття провадження у справі у зв'язку з відсутністю в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення та направлення матеріалів для вирішення питання про складання протоколу про притягнення до адміністративної відповідальності особи, яка порушила правила дорожнього руху. Отже, для відновлення свого правового становища та захисту прав позивач був змушений здійснити оплату експертизи і за таких умов її вартість підлягає стягненню з винної у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди особи, а саме з відповідача. При цьому, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача витрат позивача за розміщення оголошень у пресі, з огляду на наступне. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Не дивлячись на те, що в матеріалах справи містяться копії рахунку-фактури та квитанції про сплату позивачем 500,00 грн. за розміщення об'яви (а.с. 42), позивач не надав суду доказів на підтвердження змісту цих об'яв (наприклад, примірника газети в якій вийшла об'ява), тож суд не має підстав дійти висновку про те, що ці кошти сплачені саме за розміщення об'яв для пошуку свідків ДТП. Крім того, позивачем не доведено, що такі витрати він вимушений був зробити для відновлення свого правового становища. Даних про те чи знайшлись свідки ДТП в матеріалах справи немає, а з постанови суду якою провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності позивача закрито не вбачається, що при розгляді справи були допитані будь-які свідки. Стосовно стягнення заподіяної моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. За змістом ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Враховуючи, що винними, протиправними діями відповідача позивачу завдано матеріальних збитків у зв'язку з пошкодженням належного йому майна, суд приходить до висновку, що в зв'язку з цим позивачу спричинені душевні страждання і вимоги про стягнення заподіяної моральної шкоди є обґрунтованими. При цьому, враховуючи принципи розумності, справедливості та співмірності, вбачається, що розмір завданої шкоди, який просить стягнути позивач, підлягає зменшенню до 1500,00 грн., з огляду на глибину душевних страждань, які оцінені судом з врахуванням цінності автомобіля для життя, здоров'я та наявності нормальних суспільних зв'язків особи. Крім зазначеного позивач просить стягнути з відповідача понесені судові витрати та зазначає, що за надання правової допомоги ним було витрачено 1000,00 грн., що підтверджується квитанцією №1003 від 19.02.2014 року (а.с. 41). Проте, суд вважає, що у задоволенні вимог про стягнення з відповідача вказаних витрат слід відмовити, враховуючи наступне. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Як роз'яснено у п.п. 47, 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України від 05.07.2012 року "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності чи відповідного договору (ст.ст. 12, 42, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягується не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засідання, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні дані про те чи є представник позивача адвокатом або іншим фахівцем у галузі права, а також відсутній розрахунок витрат на правову допомогу, вимоги про стягнення таких витрат не підлягають до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: partial