Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-24 00:00:00

до Козелецького районного суду Чернігівської області надійшла позовна заява заступника прокурора Чернігівської області, подана в інтересах держави в особі позивачів Чернігівської обласної державної адміністрації, Козелецького районного дочірнього спеціалізованого агролісогосподарського підприємства "Козелецьрайагролісгосп" до Головного управління Держземагентства у Чернігівській області, [PERSON] про визнання недійсними наказів Головного управління Держземагентства у Чернігівській області та свідоцтва про право власності, виданого на ім'я [PERSON]. В обґрунтування позову заступник прокурора посилається на те, що перевіркою, проведеною прокуратурою області із залученням фахівців Державної інспекції сільського господарства в Чернігівській області, встановлено факт передачі Головним управлінням Держземагентства у Чернігівській області земельної ділянки у власність з порушенням законодавства. Так, наказом Головного управління Держземагентства у Чернігівській області від 22.11.2013 № 411/7422084500:38:160/00001361, [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 1,5 га для ведення особистого селянського господарства на території Крехаївської сільської ради Козелецького району. На підставі вищезазначеного наказу ТОВ «Інститут геоінформаційних технологій» розроблено проект землеустрою щодо відведення у власність [PERSON] вищезаначеної земельної ділянки площею 1,1993 га для ведення особистого селянського господарства. Наказом Головного управління Держземагенстства у Чернігівській області від 13.01.2014 № ЧН/7422084500:38:160/00002096 вищевказаний проект землеустрою затверджено та надано [PERSON] у власність земельну ділянку площею 1,1993 га пасовищ (кадастровий номер 7422084500:38:169:0001) для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Крехаївської сільської ради Козелецького району. Право власності на цю земельну ділянку 08.02.2014 зареєстровано за [PERSON] у державному реєстрі речових прав па нерухоме майно, про що видано свідоцтво про право власності № 17533218. Вивченням вказаного проекту землеустрою установлено, що згідно земельно-облікових даних за формою 6-зем, наданих відділом Держземагентства у Козелецькому районі, надана у власність [PERSON] земельна ділянка площею 1,1993 га відноситься до земель сільськогосподарського призначення (пасовища). Водночас, обстеженням земельної ділянки площею 1,1993 га на місцевості встановлено, що окрема її частина, а саме ділянка площею 0,42 га, надана у власність [PERSON] за рахунок земель лісового масиву, що перебувають у постійному користуванні Козелецького районного дочірнього спеціалізованого агролісогосподарського підприємства «Козелецьрайагролісгосп» (далі - ДП ««Козелецьрайагролісгосп») - 131 квартал 8 виділ лісового масиву. Вказаний факт підтверджено актом перевірки Держсільгоспінспекції в області з додержання вимог земельного законодавства від 24.03.2014 № 71. Рішенням Чернігівської обласної ради від 27.01.2001 ДП «Козелецьрайагролісгосп» надано в постійне користування земельну ділянку лісового фонду загальною площею 14333,6 кв.м. за рахунок земель, які перебували у користуванні колективних сільськогосподарських підприємств, що припинили своє існування у процесі реформування. Передана у власність відповідачу частина земельної ділянки (0,42 га) відноситься до земель лісового фонду, вкрита лісом, а саме деревами породи «сосна», орієнтовним віком 49 років, та дрібноліссям. ДП «Козелецьрайагролісгосп» на законних підставах має у постійному користуванні земельну ділянку лісового фонду на території Крехаївської сільради Козелецького району, у тому числі спірні 0,42 га. Водночас, рішення органів влади про вилучення земельної ділянки площею 0,42 га із постійного користування ДП «Козелецьрайагролісгосп» не приймалися, згода користувача на вилучення землі відсутня. У власність [PERSON] передана земельна ділянка лісового фонду без зміни її цільового призначення. Зважаючи на те, що накази Головного управління Держземагентства у Чернігівській області від 22.11.2013 № ЧН/7422084500:38:160/00001361 та від 13.01.2014 № ЧН/7422084500:38:160/00002096 прийняті всупереч закону, видане на їх підставі свідоцтво про право власності на землю підлягає визнанню недійсним. Розпорядником даної земельної ділянки на сьогоднішній день є Чернігівська обласна державна адміністрації - позивач у справі. Земельна ділянка, що перебуває у постійному користуванні позивача, є землею державної власності. Передача цієї ділянки у власність приватній особі з порушенням закону суперечить державним інтересах та порушує права користувача ДП «Козелецьрайагролісгосп». З огляду на викладене, прокурор звертається з даним позовом до суду з вимогами визнати недійсним наказ Головного управління Держземагенстства у Чернігівській області від 22.11.2013 № 411/7422084500:38:160/00001361, яким [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 1,5 га для ведення особистого селянського господарства на території Крехаївської сільської ради Козелецького району, визнати недійсним наказ Головного управління Держземагенстства у Чернігівській області від 13.01.2014 № ЧН/7422084500:38:160/00002096, яким затверджено проект землеустрою та передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 1,1993 га пасовищ вартістю 209 959 грн. (кадастровий номер 7422084500:38:160:0001) для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогогосподарського призначення державної власності на території Крехаївської сільської ради Козелецького району та визнати недійсним свідоцтво про право власності № 17533218, видане 08.02.2014 Реєстраційною службою Козелецького районного управління юстиції на ім'я [PERSON] на земельну ділянку площею 1,1993 га для ведення особистого селянського господарства на території Крехаївської сільської ради Козелецького району. В судовому засіданні прокурор відділу прокуратури Чернігівської області Курило Я.М., представник Чернігівської обласної державної адміністрації Шевченко Р.В., представник ДП «Козелецьрайагролісгосп» Дубін В.І. позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі. Представники Головного управління Держземагенства у Чернігівській області Грицик Д.Д. та Будлянський В.М. позов не визнали, надавши суду письмові заперечення /а.с. 174-183/. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з'являвся, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Ухвалою Козелецького районного суду Чернігівської області від 30 травня 2014 року залучено до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, Відділ Держземагенства у Козелецькому районі Чернігівської області та Реєстраційну службу Козелецького районного управління юстиції. Ухвалою Козелецького районного суду Чернігівської області від 12 червня 2014 року, яка занесена до журналу судового засідання /а.с. 194/, статус Реєстраційної служби Козелецького районного управління юстиції в Чернігівській області змінено і за відсутності заперечень представника цієї служби - Бондаренко В.О. Реєстраційна служба Козелецького районного управління юстиції в Чернігівській області залучена до участі в справі в якості співвідповідача. Представник Реєстраційної служби Козелецького районного управління юстиції в Чернігівській області Бондаренко В.О. у вирішенні порушено питання поклалася на розсуд суду. Представник Відділу Держземагенства у Козелецькому районі Чернігівської області Морисенко А.П. підтримав позицію представників Головного управління Держземагенства у Чернігівській області. В судовому засіданні 12 червня 2014 року прокурор відділу прокуратури Курило Я.М. подала заяву про збільшення позовних вимог та просила також скасувати рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 1,1993 га пасовищ (кадастровий номер 7422084500:38:160:0001) для ведення особистого селянського господарства на території Крехаївської сільської ради Козелецького району Чернігівської області, прийняте 08.02.2014, індексний номер 10756763, державним реєстратором Реєстраційної служби Козелецького районного управління юстиції /а.с. 193/. Враховуючи, що заявлена вимога стосується одного і того ж питання, випливає із тих же правовідносин, суд вважає можливим прийняти її до розгляду. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Відповідно до статті 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частинами першою, другою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відповідно до частини другої статті 45 Цивільного процесуального кодексу України з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами тощо; прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Отже, згідно з вищенаведеними нормами права, до суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, водночас відповідно до зазначених норм право особи на звернення до суду обумовлено суб'єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду (за умови доведеності існування самого права). Змагальність, як одна з засад цивільного судочинства, передбачена статтею 10 Цивільного процесуального кодексу України, полягає в тому, що сторони мають рівні права щодо подання доказів, дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини першої статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Під час розгляду справи судом встановлено, що п. 1 Наказу Головного управління Держземагенстства у Чернігівській області від 22 листопада 2013 року № ЧН/7422084500:38:160/00001361 [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 1,5000 га для ведення особистого селянського господарства на території Крехаївської сільської ради Козелецького району Чернігівської області /а.с. 14/. П. 2 Наказу Головного управління Держземагенстства у Чернігівській області від 13 січня 2014 року № ЧН/7422084500:38:160/00002096 затверджено «Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства гр. [PERSON] на території Крехаївської сільської ради Козелецького району Чернігівської області». П. 3 згаданого наказу надано у власність гр. [PERSON] земельну ділянку площею 1,1993 га пасовищ (кадастровий номер 7422084500:38:160:0001) для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Крехаївської сільської ради Козелецького району Чернігівської області /а.с. 37-38/. 08 лютого 2014 року Реєстраційною службою Козелецького районного управління юстиції Чернігівської області на ім'я [PERSON] видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 1,1993 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки 7422084500:38:160:0001 (індексний номер свідоцтва 17533218) - /а.с. 147/. 08 лютого 2014 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Бондаренко Вікторією Олександрівною (Реєстраційна служба Козелецького районного управління юстиції в Чернігівській області) прийнято рішення про проведення державної реєстрації права власності [PERSON] на вказану вище земельну ділянку (рішення № 10756763), на підставі чого відповідні дані внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно /а.с. 148/. Прокурором позов ініційовано в інтересах держави в особі позивачів Чернігівської обласної державної адміністрації та ДП "Козелецьрайагролісгосп" і порушення інтересів держави прокурор вбачає в тому, що оспорюваними наказами Головне управління Держземагенства в Чернігівській області фактично розпорядилося земельною ділянкою, частина якої належить до земель лісового призначення, на підтвердження чого суду надано Рішення 15 сесії 23 скликання Чернігівської обласної ради від 27 березня 2001 року «Про надання в постійне користування земель лісового фонду» та матеріали лісопорядкування 2006 року. Так, п. 1 Рішення 15 сесії 23 скликання Чернігівської обласної ради від 27 березня 2001 року «Про надання в постійне користування земель лісового фонду» земельні ділянки лісового фонду, які були у користуванні сільськогосподарських підприємств, що припинили своє існування в процесі реформування, і належать до земель запасу, надані в постійне користування підприємствам, визначеним в додатках №№ 1,2 для ведення лісового господарства /а.с. 46/. Аналіз додатку № 1 до згаданого рішення свідчить, що районним дочірнім підприємствам обласного спеціалізованого комунального агролісогосподарського підприємства «Чернігів облагроліс» надано в постійне користування земельні ділянки, зокрема, Дочірньому агролісогосподарському спеціалізованому підприємству «Козелецьрайагролісгосп» - земельну ділянку площею 14333,6 га /а.с. 47/. Як пояснив в судовому засіданні представник ДП «Козелецьрайагролісгосп» на час розгляду справи в суді правовстановлюючі/правопосвідчувальн і документи на землі лісогосподарського призначення відсутні. Проте підприємство має Проект організації і розвитку лісового господарства ДАСП «Козелецьрайагролісгосп» 2006 року, аналіз змісту якого зі співставленням з місцем розташування земельної ділянки [PERSON] дає підстави стверджувати, що частина земельної ділянки, належна на праві власності [PERSON], а саме площею 0,42 га, розташована на землях лісогосподарського призначення. Крім того, Державною інспекцією сільського господарства в Чернігівській області була проведена перевірка з питань дотримання вимог земельного законодавства при наданні Головним управлінням Держземагенства у Чернігівській області у власність громадянину [PERSON] земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 1.5 га на території Крехаївської сільської ради, за результатами проведення якої складено Акт № 71, які також свідчать про наявність допущених порушень. Оцінюючи надані сторонами документи як докази з точки зору їх належності та допустимості, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 1 Лісового кодексу України (в редакції від 08 лютого 2006 року з наступними змінами та доповненнями) ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Відповідно до статті 5 Лісового кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства; віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства. Відповідно до Земельного кодексу України, який введений в дію 15 березня 1991 року, в редакції на час прийняття Чернігівською обласною радою рішення від 23 березня 2001 року і яка була чинна до введення в дію Земельного кодексу України 1 січня 2002 року: - право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право (частина перша статті 22); - право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (частина перша статті 23). З 1 січня 2002 року набув чинності Земельний кодекс України, з огляду на що Земельний кодекс України 1991 року втратив чинність. Згідно з частиною першою статті 57 Земельного кодексу України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи для ведення лісового господарства. Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до Лісового кодексу України в редакції, чинній на час прийняття Чернігівською обласною радою рішення від 23 березня 2001 року у постійне користування земельні ділянки лісового фонду надаються спеціалізованим лісогосподарським підприємствам, іншим підприємствам, установам, організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи (далі - постійні лісокористувачі), для ведення лісового господарства, а також для спеціального використання лісових ресурсів, потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей та проведення науково-дослідних робіт в порядку, передбаченому цим Кодексом; право постійного користування земельними ділянками лісового фонду посвідчується державним актом на право постійного користування землею (частини друга, третя статті 9). Відповідно до Лісового кодексу України в редакції від 08 лютого 2006 року право постійного користування лісами посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою (частина четверта статті 17). Пункт 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України встановлює, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 21 січня 1994 року № 3853-ХІІ «Про введення в дію Лісового кодексу України», до приведення законодавства України у відповідність із Лісовим кодексом України законодавчі та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечать цьому Кодексу. На сьогодні є чинною Інструкція з проведення лісовпорядкування в єдиному державному лісовому фонді СРСР, затверджена постановою Державного комітету СРСР по лісовому господарству 12 вересня 1985 року № 4 в частині, що не суперечить законодавству України (далі - Інструкція). Пункт 3.6.2.1 Інструкції встановлює перелік планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, оригінали яких мають зберігатися в лісогосподарських підприємствах і які лісогосподарське підприємство зобов'язане надати лісовпорядкувальній експедиції в тимчасове користування для виготовлення робочих копій (при здійсненні робіт з лісовпорядкування): - планшети попереднього лісовпорядкування з нанесеними на них змінами в лісовому фонді за попередній ревізійний період; - плани лісонасаджень; - карту-схему об'єкту впорядкування; - відомості координат або геодезичні журнали окружних меж і планшетних рамок, складені попереднім лісовпорядкуванням; - викопіювання з планових матеріалів меж лісництв, технічних ділянок, обходів, лісосировинних і споживчих баз, лісосічного фонду довгострокового користування земель, переданих в тимчасове користування іншим підприємствам, організаціям і установам, районів наземної і авіаційної охорони лісів на території об'єкта. Виготовлення та розмноження планшетів як планово-картографічних матеріалів регламентується Інструкцією про порядок виготовлення та розмноження лісових карт, затвердженою Першим заступником Голови Державного комітету СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, згідно з вимогами п. 2.1.4 якої складені оригінали планшетів, які мають межі з іншими землекористувачами, завіряються в органах землеустрою того району, де проводяться лісовпорядні роботи. Виходячи з наведеного, планшети як картографічні матеріали, що підтверджують право користування лісогосподарськими підприємствами землями лісогосподарського призначення, повинні бути завірені в органах землеустрою з метою чіткого визначення меж цих земель і розв'язання всіх спірних питань із суміжними землекористувачами. В той же час, Планшет № 1 лісовпорядкування 1992р. /а.с. 190 - копія, оригінал якого був оглянутий в судовому засіданні/ містить підписи начальника партії [PERSON] та інженера [PERSON] та містить графу «границі з суміжними землекористувачами погоджено головним землевпорядником [PERSON]», проте його підпис на вказаному Планшеті відсутній, що дає підстави суду дійти висновку, що планшет як планово-картографічний матеріал лісовпорядкування не погоджений у встановленому на час його розроблення порядку, а тому не може бути сприйнятий судом як належний доказ на підтвердження належності ДП «Козелецьрайагролісгосп» на праві постійного користування спірної частини земельної ділянки, належної [PERSON] Крім того, вимоги до матеріалів лісовпорядкування встановлені лісовим законодавством. Оскільки матеріали лісовпорядкування, які надані суду, містять лише рік їх виготовлення - 2006 (без зазначення місяця та дати), при вирішенні питання про відповідність цих матеріалів вимогам діючого законодавства, суд застосовує положення Лісового кодексу України 1994 року та Лісового кодексу України в редакції 2006 року. Так, відповідно до статті 94 Лісового кодексу України (в редакції 1994 року) у матеріалах лісовпорядкування дається комплексна оцінка ведення лісового господарства, використання лісових ресурсів, користування земельними ділянками лісового фонду, розробляються основні положення організації та розвитку лісового господарства; матеріали лісовпорядкування затверджуються державними органами лісового господарства за погодженням з місцевими Радами народних депутатів та органами охорони навколишнього природного середовища; вони є основою для організації ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів постійними лісокористувачами. Відповідно до статті 48 Лісового кодексу України в редакції від 08 лютого 2006 року (чинній з 29 березня 2006 року): у матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об'єкта лісовпорядкування; проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування; у проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об'єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону; матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища; затверджені матеріали лісовпорядкування є обов'язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів. Проект організації і розвитку лісового господарства ФДАСП «Козелецьрайагролісгосп» Чернігівського обласного спеціалізованого агролісогосподарського підприємства «Чернігівоблагроліс» виготовлений за підсумками лісовпорядкування в 2006 році і містить лише підписи начальника лісовпорядної партії [PERSON], провідного інженера [PERSON], інженерів-таксаторів [PERSON], [PERSON], [PERSON] та провідного інженера [PERSON] /а.с. 191/. Тобто, наданий суду Проект організації і розвитку лісового господарства ФДАСП «Козелецьрайагролісгосп» Чернігівського обласного спеціалізованого агролісогосподарського підприємства «Чернігівоблагроліс» не затверджений та не погоджений у встановленому порядку (чинному як за Лісовим кодексом України до викладення його в новій редакції 08 лютого 2006 року, так і після цього). Доказів на спростування викладеного в судовому засіданні не надано. З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що Проект організації та розвитку лісового господарства і Планшет лісовпорядкування не можуть вважатися належними доказами на підтвердження права користування ДП «Козелецьрайагролісгосп» спірною частиною земельної ділянки. Відповідно до Акта № 71, складеного Державною інспекцією сільського господарства в Чернігівській області за результатами проведення перевірки з питань дотримання вимог земельного законодавства при наданні Головним управлінням Держземагенства у Чернігівській області у власність громадянину [PERSON] земельної ділянки, перевіркою з виїздом на місцевість було встановлено, що певна частина вищезазначеної земельної ділянки вкрита лісом, а саме деревами породи «сосна», орієнтовним віком 49 років та дрібноліссям. Відповідно до інформації, наданої ДП «Козелецьрайагролісгосп», а саме відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, частина земельної ділянки, наданої у власність [PERSON] площею 0,42 га увійшла в межі земель ДП «Козелецьрайагролісгосп» (131 квартал 8 виділ лісового масиву), що було встановлено ТОВ «Інститут геоінформаційних технологій» шляхом проведення геодезичних вимірів за допомогою приладу GPS «Topcon Tools GB-500». При цьому, в Акті звернуто увагу, що на картографічних матеріалах, наданих ДП «Козелецьрайагролісгосп», відсутня інформація щодо погодження меж підприємства (відсутній погоджувальний підпис начальника відділу земельних ресурсів). За результатами проведеної перевірки головний спеціаліст відділу оперативного контролю за дотриманням вимог земельного законодавства Державної інспекції сільського господарства в Чернігівській області [PERSON] дійшов висновку, що при видачі оспорюваних наказів «… вбачається можливе неврахування вимог п. «г» ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України …» /а.с. 98-99/. Таким чином, як вбачається з наведеного змісту Акта № 71, в ньому висловлені припущення щодо можливого неврахування Головним управлінням Держземагенства в Чернігівській області положень земельного законодавства при прийнятті оспорюваних наказів, а тому згаданий акт в розумінні статті 60 Цивільного процесуального кодексу України суд не може сприймати як доказ. В судовому засіданні встановлено, що надані прокурором та позивачами матеріали лісовпорядкування (планово-картографічна документація), які б підтверджували право ДП «Козелецьрайагролісгосп» на спірну частину земельної ділянки не були погоджені у встановленому чинним земельним та лісовим законодавством порядку, тобто у ДП "Козелецьрайагролісгосп" відсутні належним чином оформлені, погоджені та затверджені матеріали лісовпорядкування. Тобто, на підтвердження позовних вимог суду не надано жодних доказів того, що земельна ділянка, передана у власність [PERSON] на підставі Наказу Головного управління Держземагенстства у Чернігівській області від 13 січня 2014 року № ЧН/7422084500:38:160/00002096, була раніше надана ДП «Козелецьрайагролісгосп». Доводи прокурора про те, що спірна частина земельної ділянки згідно планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування відноситься до земель лісового фонду і за матеріалами лісовпорядкування перебуває в користуванні ДП «Козелецьрайагролісгосп» не можуть прийматься до уваги, оскільки не підтверджуються доказами. Крім того, в судових засідання на підставі статті 10 ЦПК України сторонам було роз'яснено їх право клопотати про призначення експертизи, зокрема, земельно-технічної експертизи для з'ясування питань чи має місце накладення земельної ділянки, яка належить [PERSON], з іншими (суміжними) земельними ділянками (в єдиній системі координат), за рахунок яких земель сформована земельна ділянка, надана [PERSON] (з зазначенням категорії земель), встановити місце розташування земельної ділянки [PERSON] по відношенню до матеріалів лісовпорядкування дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства «Козелецьрайагролісгосп», вказавши їх межі, площу, конфігурацію і чи знаходиться вона в межах земель лісогосподарського призначення дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства «Козелецьрайагролісгосп». Проте жодна зі сторін не виявила бажання заявити клопотання про призначення експертизи, вважаючи, що надані докази достатньою мірою доводять факти, на які посилається кожна зі сторін як на підставу своїх вимог та заперечень. Стаття 17 Лісового кодексу України регулює питання, пов'язані з наданням спеціалізованим лісогосподарським підприємствам права користування лісами на землях певної форми власності, чітко розмежовуючи правовий статус державних та комунальних сільськогосподарських підприємств. Так само і розмежовує їх стаття 57 Земельного кодексу України, зміст якої викладено вище. При цьому, системний аналіз положень Земельного кодексу України та Лісового кодексу України дає підстави суду дійти висновку, що жоден зі згаданих кодексів не містить положення про можливість застосування норм, які регулюють питання передання в користування земельних ділянок державним лісогосподарським підприємства, до комунальних лісогосподарських підприємств. Оскільки ДП «Козелецьрайагролісгосп» є комунальним підприємство, про що міститься інформація в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а не державним лісогосподарським підприємством, на які поширюється дія положення пункту 5 Перехідних положень Лісового кодексу України, та у нього відсутні правовстановлюючі документи, що підтверджують право користування раніше наданими землями, суд вважає, що обґрунтування позовних вимог не може базуватися на матеріалах, які не відповідають вимогам законодавства, чинного на час їх розроблення. Таким чином, в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження той факт, що спірна частина земельної ділянки площею 0,42 га знаходиться у користуванні ДП «Козелецьрайагролісгосп» в складі земельної ділянки 14333,6 га, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про належність земельної ділянки тому суб'єкту, в інтересах якого звернувся прокурор. З огляду на викладене та враховуючи те, що позивачем не доведено, що прийняті відповідачем - Головним управлінням Держземагенства в Чернігівській області - накази від 22.11.2013, яким [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 1,5 га для ведення особистого селянського господарства та від 13.01.2014, яким затверджено проект землеустрою та передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 1,1993 га пасовищ для ведення особистого селянського господарства вплинули на реалізацію прав чи інтересів ДП «Козелецтрайагролісгосп» та призвело до їх порушення (оскільки прокурором та позивачами не підтверджено належними та допустими доказами факт перебування в користуванні ДП «Козелецтрайагролісгосп» земельної ділянки, частина якої передана у власність [PERSON].), суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині визнання недійсними наказів Головного управління Держземагенства у Чернігівській області від 22.11.2013 № 411/7422084500:38:160/00001361 та від 13.01.2014 № ЧН/7422084500:38:160/00002096 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Оскільки позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності, виданого 08.02.2014 Реєстраційною службою Козелецького районного управління юстиції на ім'я [PERSON] на земельну ділянку площею 1,1993 га, та скасування рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку, прийняте 08.02.2014, індексний номер 10756763, державним реєстратором Реєстраційної служби Козелецького районного управління юстиції, є похідними від позовних вимог про визнання недійсними наказів, на підставі яких приймалося рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, його затвердження та надання у власність земельної ділянки та видавалося свідоцтво, а в подальшому проводилася державна реєстрація права власності (в задоволенні яких відмовлено), в задоволенні позовних вимог в цій частині також слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно з частиною четвертою статті 88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. Відповідно до пунктом 11 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються органи прокуратури при здійсненні своїх повноважень. Відтак, ухвалюючи рішення у справі, провадження в якій відкрито за заявою прокурора, суд у разі повного або часткового задоволення позову (скарги) стягує судовий збір з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам), якщо він не звільнений від сплати судового збору; у разі ж повної або часткової відмови в позові судовий збір стягується з визначеного прокурором позивача (так само повністю або пропорційно задоволеним вимогам), за винятком випадків, коли позивача звільнено від сплати судового збору та коли позивачем у справі є сам прокурор. Стягнення відповідних сум судового збору здійснюється в дохід Державного бюджету України у розмірі, визначеному згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про судовий збір», виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня того календарного року, в якому відповідна заява або скарга подавалася до суду. Оскільки прокуратура Чернігівської області представляла Чернігівську обласну державну адміністрацію, ДП "Козелецьрайагролісгосп", судовий збір підлягає стягненню саме з осіб, інтереси яких представляв прокурор (враховуючи те, що позивачі не звільнені Законом України «Про судовий збір» від його сплати).

Outcome: approved