Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

В березні 2017 року ПАТ КБ "ПриватБанк" (надалі також - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] (надалі також - відповідач), у якому зазначив, що 28.11.2006р. між ним та відповідачем укладено договір № ZНН0GK00000101, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 38857,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором між банком та [PERSON] укладено договір поруки №ZHY0GK00000034/1. Посилаючись на те, що відповідач умов договору належним чином не виконала, у зв'язку з чим станом на 10.02.2017 року утворилася заборгованість в сумі 17956,89 грн., яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 9622,59 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом 5747,45 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом 700,00 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобовязання за договором - 1895,85 грн., яку просив суд стягнути солідарно з відповідачів та сплачений судовий збір. У судове засідання представник позивача не з'явився, направив до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася згідно ч.9 ст. 74 ЦПК України, шляхом опублікування оголошення про виклик в газеті "Урядовий кур'єр" №171 (6040) від 14 вересня 2017 року. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, судові повістки направлені за місцем проживання за адресою: [INFO], повернені відділенням поштового звязку з відміткою "за закінченням терміну зберігання". Відповідно до вимог ч.2 ст.158 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності сторін та на підставі ч. 1 ст. 224 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів Суд, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення частково з огляду на наступне. Судом встановлено, що 28.11.2006 року між [PERSON] як позичальника та ПАТ КБ ПриватБанк було укладено кредитний договір № ZНН0GK00000101 від 21.11.2006 року, відповідно до умов якого, відповідачем було отримано строковий кредит в розмірі 38857,00 грн. на строк з 28.11.2006 по 25.11.2016 року зі сплатою відсотків в розмірі 1,34% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно ст. ст. 526, 527, 530, 1054 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, [PERSON] взяті на себе зобов'язання по кредитному договору № ZНН0GK00000101 виконала неналежним чином, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 10.02.2017 року становить: 17965,89 грн., яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 9622,59 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом 5747,45 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом 700,00 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобовязання за договором - 1895,85 грн. В якості забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору № ZНН0GK00000101, 22.11.2006 року між ПАТ КБ ПриватБанк та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобовязався відповідати перед кредитором у повному обсязі за виконання позичальником зобовязань щодо сплати основного зобовязання за кредитним договором № ZНН0GK00000101 (а.с.18). Відповідно до ч.1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. У зв'язку з порушенням позичальником виконання грошових зобов'язань за кредитним догвором від 28.11.2006 року, позивач направив боржнику [PERSON] та поручителю [PERSON] досудову вимогу №30.1.0.0/2-61128ZHH0L825 від 26 травня 2016 року з вимагою погасити прострочену заборгованість протягом 5 календарних днів з дати отримання вимоги, та вимогою повернути суму кредиту в повному обсязі, а також нарахованих процентів та штрафних санкцій на підставі ст. 1050 ЦК України (а.с. 13). Вказана досудова вимога була направлена поручителю [PERSON] рекомендованим листом - 02.06.2016 року, що стверджується реєстром з печаткою поштового відділення (а.с.14-15). Виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, яка згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Пред'явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним кредитор відповідно до частини 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й міг пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від дати порушення позичальником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту. Таким чином, виходив з того, що у зв'язку з неналежним виконанням [PERSON] умов кредитного договору № ZНН0GK00000101 від 28.11.2006 року виникла заборгованість, відповідач [PERSON] є поручителем, а банк звернувся до суду з даним позовом до нього поза межами шести місяців з моменту зміни строку виконання умов основного зобовязання (вимога отримана в червні 2016 року зі строком її виконання 5 календарних днів, а з позовом до суду банк звернувся в березні 2017 року, тоді як останній строк - грудень 2016 року), суд дійшов висновку про те, що зобов'язання за договором поруки № ZНН0GK00000034/1 від 22.11.2006 року припинилися. За таких обставин, наявна заборгованість за кредитним договором № ZНН0GK00000101 від 22.11.2006 року у розмірі 17965 грн. 89 коп. підлягає стягненню із боржника [PERSON] Відповідно до ст. 88 ЦПК України, на користь позивача з відповідача підлягають стягненню сплачені та документально підтверджені судові витрати у сумі 1600 грн. 00 коп.

Outcome: partial