Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-17 00:00:00

11.01.2018 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» (далі - ТзОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал») звернувся із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому просить стягнути з останньої у користь ТзОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» заборгованість за кредитним договором № 690008810 від 27.02.2008 року в розмірі 30649,81 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 27 лютого 2008 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] (зміна прізвища на [PERSON] ) був укладений кредитний договір № 690008810, згідно умов якого останній було надано кредит в розмірі 8900,00 грн. В свою чергу, відповідач зобов`ялася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором, з кінцевим терміном погашення не пізніше 27 лютого 2009 року, з відсотковою ставкою 28 % річних. Стверджує, що позичальник не виконала свої зобов`язання - припинила вносити платежі, передбачені умовами кредитного договору, як повернення отриманих коштів, також сплату процентів за користування кредитом. У зв`язку із порушенням зобов`язань на виконання кредитного договору, у відповідача утворилася заборгованість станом на 22.12.2017 року в сумі 30 649,81 грн. Дана суму охоплює заборгованість по тілу кредиту в розмірі 13 499, 63 грн.; заборгованість по відсотках - 17150, 18 грн.; заборгованість по штрафних санкціях - 0 грн., заборгованість по комісії - 0 грн. Також зазначає, що 18 грудня 2012 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТзОВ «Фінансова компанія «Кредит-капітал» (помилково вказано ТзОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал») було укладено договір про відступлення права вимоги № 2012-1-2/1. В подальшому, 27 грудня 2012 року між ТзОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» та ТзОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» було укладено договір купівлі-продажу (відступлення прав вимоги) № 27/12/2012-01, згідно із яким відбулося переуступлення прав вимог. Згідно умов укладеного договору купівлі-продажу (відступлення прав вимоги) № 27/12/2012-01 від 27 грудня 2012 року, та у відповідності до ст. 512 ЦК України, ТзОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які були боржниками ТзОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», у тому числі до [PERSON] . Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 26.01.2018 року справу передано за підсудністю до Червоноградського міського суду Львівської області. Ухвалою від 28.02.2018 року, суддею Червоноградського міського суду Львівської області Кріль М.Д. відкрито провадження по справі. 22.03.2018 року через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву (вх.№ 4754), у якому представник відповідача зазначила, що оскільки кінцевий термін повернення коштів визначався датою 27.02.2009 року, заборгованість по тілу кредиту в розмірі 13499, 63 грн., яку просить стягнути позивач, була ще станом на 18.12.2012 року, вважає, що сплив строк давності для стягнення цих коштів. Аналогічно сплив строк давності і по відсотках, які повинні були сплачуватися щомісячними платежами. До того ж, вказує, що наявність самої заборгованості не доведено. 25.04.2018 року представником позивача подано відповідь на відзив (вх.№6625), у якому останній наголошує на тому, що доводи представника відповідача щодо спливу строку позовної давності не заслуговують на увагу, так як за умовами кредитного договору сторони узгодили про збільшення строку позовної давності, а отже, строк звернення до суду з такою вимогою не сплив. 29.10.2018 року, шляхом повторного автоматизованого розподілу дана справа була передана судді Новосаду М.Д. Розгляд справи призначався на 19.03.2019 року, однак у зв`язку із поданням представником позивача заяви про проведення судового засідання по справи в режимі відеоконференції, розгляд справи було відкладено на 27.06.2019 року. За клопотанням представника відповідача було відкладено судове засідання 27.06.2019 року, 05.11.2019 року, про що постановлено ухвали. У зв`язку із вступом по справі іншого представника відповідача та подання ним заяви про ознайомлення із матеріалами справи та відкладення розгляду справи, чергове судове засідання, яке призначалося на 10.03.2020 року було відкладено. 26.06.2020 року представник відповідача подав пояснення відносно позову (вх.№10521), у якому звертає увагу на те, що вимога позивача до [PERSON] про сплату заборгованості датована «20.12.2012 р.» в той час, як, право вимоги до відповідача позивач набув згідно договору від 27.12.2012 року. До того ж, п.6.7 договору від 27.12.2012 року обов`язок надіслати боржнику повідомлення про відступлення права вимоги був покладений на ТзОВ «Кредит-Капітал». Однак у матеріалах справи відсутні будь-які докази як направлення такої вимоги так і її одержання. Разом із тим, у повідомленні зазначена невірна адреса позивальника [ADDRESS] , так як, на той час, вона проживала по [ADDRESS] . Також вважає, що не підтверджене право позивача на пред`явлення цього позову, оскільки право вимоги до боржника переходить з моменту передачі йому реєстру боржників в письмовій формі в порядку передбаченому цим договором, а саме за актом прийому-передачі, який підписується та скріплюється печатками обох сторін. Проте, наявний у справі акт не підписаний представником кредитора ТзОВ «Кредит-Капітал». Окрім цього, вважає, договори відступлення прав вимоги є фактично договорами факторингу, оскільки йде мова про відступлення права вимоги за плату. Відтак, якщо договори про відступлення права вимоги є договорами факторингу, до правовідносин застосовуються вимоги ст.1082 ЦК України, згідно якою боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Такого повідомлення ані ТзОВ «Кредит-Капітал», ані ПАТ «Альфа-Банк» не направляли, і [PERSON] їх не отримувала, а тому у неї не виникало обов`язку сплачувати кошти ТзОВ «Кредит-Капітал», як і пізніше позивачу за умови, якби у неї був наявний борг. Оскільки відсутні докази сплати по договору факторингу, як і відсутній належний акт прийому-передачі, то і відсутня передача права вимоги ТзОВ «Кредит-Капітал». Відповідно ТзОВ «Кредит-Капітал» не могло у подальшому передати право вимоги ТзОВ «Компанія управління активами «Прімоколект-Капітал». У наявній копії акту прийому-передачі Реєстру боржників від 18.12.2012 року також відсутні підписи представника кредитора ПАТ «Альфа-Банк». Щодо самої заборгованості, ставить таку під сумнів, оскільки порівнюючи її розмір станом на 18.12.2020 та 22.12.2017, при цьому враховуючи, що відповідач нічого не оплачувала, зменшена заборгованість по відсотках на 7504,77 грн. У розрахунку заборгованості відсутня інформація про сам розрахунок, зокрема щодо того коли виникла заборгованість по тілу, по відсотках, за який період, з якої процентної ставки, з якої заборгованості, при тому, що сума відсотків по різних документах різна. Стверджує, що у матеріалах справи також відсутні докази на підтвердження того, що банк виконав свої зобов`язання в частині видачі, зарахування на карту, чи в інший спосіб передання кредитних коштів. Вказує, що позивачем не надано виписки з рахунку по кредитній картці в підтвердження факту розпорядження кредитними коштами. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позову не визнала, вважає, що її довірителька повністю виконала свої зобов`язання по даному кредитному договору. Одночасно просить застосувати до даних правовідносин строк позовної давності та у задоволенні позову відмовити. У судовому засідання 26.06.2020 було оголошено перерву по справі до 11.09.2020. 11.09.2020 представник позивача в судове засідання не з`явився, подав письмову заяву у якій просить проводити розгляд справи у його відсутності, при цьому зазначив, що позов підтримує. Крім того, 11.09.2020 відповідачка та її представник [PERSON] подали клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із карантинними заходами. Щодо даних клопотань, суд вирішив наступне. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України №392 від 20.05.2020 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" у чинній редакції, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 з 12.03.2020 по 31.07.2020 (в редакції останніх змін) на всій території України встановлено карантин. В подальшому, постановою Кабінету Міністрів України від 04.05.2020 №343 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та відповідно до підпункту 8 пункту 2 постанови дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів та психологів. Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 №392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів" запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією (у тому числі у м. Львів). Зокрема, дозволено: з 22.05.2020 регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні. Крім цього, постановою Кабінету Міністрів України № 641 від 22.07.2020, із змінами, внесеними постановою КМУ № 760 від 26.08.2020, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 до 31 жовтня 2020 р. на території, зокрема Львівської області, продовжено дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. №211 та від 20 травня 2020 р. № 392. Вказаною постановою, залежно від епідемічної ситуації в регіоні або районі чи місті обласного значення встановлюється "зелений", "жовтий", "помаранчевий" або "червоний" рівень епідемічної небезпеки поширення COVID-19. Рішенням Державної комісії із питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 27 серпня 2020 року у м. Львові встановлено помаранчевий рівень епідемічної небезпеки. При цьому, згідно із постановою Кабінету Міністрів України № 641 від 22.07.2020, не передбачено у зонах із помаранчевим рівнем епідемічної небезпеки, заборони проведення судових засідань, а також діяльності адвокатів, органів державної влади та місцевого самоврядування. Наведене свідчить про усунення перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав. В той же час судова колегія звертає увагу на те, що за положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 ЦПК України одним із завдань судочинства є розумність строків розгляду справи судом, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 223 Цивільного процесуального кодексу України). Враховуючи неодноразові відкладення судових засідань та з метою дотримання розумних строків розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідачки та її представника, відтак у клопотанні про відкладення розгляду справи відмовлено. Враховуючи, що в справі наявно достатньо матеріалів, які свідчать про права і взаємовідносини сторін, суд вважає, що заслуховувати їх особисті пояснення потреби немає, а тому розгляд справи слід провести у відсутності осіб, що не з`явилися, та відповідно до ст.247 ЦПК України, без фіксування судового процесу. Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Розгляд справи призначався на 11.09.2020, повне судове рішення в порядку ч.6 ст.259 ЦПК України складено 18.09.2020. Розглянувши заяви сторін, оцінивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, 27 лютого 2008 року [PERSON] підписала заяву, в якій просила відкрити рахунок на її ім`я в ЗАТ «Альфа-Банк», при цьому усе листування щодо цього рахунку просила надсилати за адресою: [ADDRESS], про зміну адреси зобов`язалася повідомляти банк письмово (т.1 а.с.42). Відповідно до підписаного 27 лютого 2008 року договору № 690008810 про відкриття та порядок ведення рахунку покриття особистої міжнародної платіжної картки Visa Альфа-Банк з відновлюваною кредитною лінією фізичної особи - резидента, банк надає клієнту кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії для здійснення операцій із застосуванням платіжної картки, а клієнт приймає його на наступних умовах: сума відновлювальної кредитної лінії - 8900 грн. (п.2.1).(т.1 а.с.31-41). У пункті 2.3 сторони узгодили, що строк дії відновлювальної кредитної лінії складає 730 днів з моменту її відкриття, але в будь-якому випадку закінчується в 24:00 останнього дня місяця строку дії картки. Дія кредитної лінії не припиняється в разі реалізації банком свого права на перевипуск картки у відповідності із п.3.3.20 Договору. Також у п.8.5. цього договору визначено, що сторони реалізуючи свої права, що встановлені ст.259 ЦК України, домовились про те, що позовна давність за спорами, що випливають із даного договору, включаючи, але не обмежуючись, відшкодуванням збитків, сплати неустойок (штрафів, пені) тощо, становить 50 (п`ятдесят) років. Сторонами встановлено, що вказане застереження до договору є договором про збільшення позовної давності. З поданого суду розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 20.12.2017 року заборгованість по кредитному договору №690008810 становить 30649,81 грн., з яких заборгованість по тілу кредиту в розмірі 13 499, 63 грн.; заборгованість по відсотках - 17150, 18 грн.; заборгованість по штрафних санкціях - 0 грн., заборгованість по комісії - 0 (т.1 а.с. 8). Із копії свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] від 25.11.2009 року, видно, що [PERSON] , [INFO] , змінила ім`я на [PERSON] (т.1 а.с.130). Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 1 ст. 610 цього Кодексу визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. 18 грудня 2012 року ПАТ «Альфа-Банк» та ТзОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» уклали договір про відступлення права вимоги №2012-1-2/1,за умовами якого цедент передає (відступає) цесіонарію, а цесіонарій набуває належне цедентові право вимоги до боржників за кредитними договорами, перелік яких міститься в Додатку №1-1 до Договору, що додається до даного договору на паперовому носії. Згідно витягу з акту приймання-передачі Реєстру боржників від 18.12.2012 року до договору відступлення права вимоги, було передано право вимоги в тому числі за кредитним договором від 27.02 2008 року, укладеним з [PERSON] , загальна заборгованість - 38154,58 грн. (т.1 а.с.6. 43-52). 27 грудня 2012 року між ТзОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» та ТзОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» було укладено договір купівлі-продажу (відступлення прав вимоги) № 27/12/2012-01, згідно із яким відбулося переуступлення прав вимог (т.1 а.с.13-27). Згідно п. 1.1 цього договору, на умовах, встановлених цим Договором, кредитор передає (відступає) новому кредиторові за плату (розмір не встановлено), а новий кредитор приймає сукупність належних кредиторові прав грошової вимоги (Права вимоги) до боржників (Портфель заборгованості). Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Одним із різновидів відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 516 ЦК України). Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Таким чином, у ЦК України проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме, правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу (статті 512, 1077 ЦК України). З аналізу статей 512-518 ЦК України можна зробити висновок, що учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа. Разом з тим, відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України, статті 350 ГК України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором. Перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах визначений у статті 1054 ЦК України. Такими є банк або інша фінансова установа. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» зазначено, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. Відповідно до частини першої, другої статті 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ. Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. ЦК України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України)). Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (ч. 3 ст. 656 ЦК України). Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 року у справі №909/968/16 (провадження №12-97гс18), а також узгоджується з правовими висновками Верховного Суду у постановах від 14.02.2018 року у справі №756/668/15-ц (провадження №61-153св18), від 31.10.2018 року у справі №465/646/11 (провадження №14-222цс18), від 04.09.2019 року у справі №906/1174/18 (провадження №14-222цс18), від 19.02.2020 року у справі №639/4836/17 (провадження №61-21697св19). Таким чином, ТзОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» на підставі договору про відступлення права вимоги (цесії) №2012-1-2/1 від 18 грудня 2012 року набуто статусу кредитора та отримано право грошової вимоги по відношенню до осіб, які були боржниками ПАТ «Альфа-Банк». Між ТзОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» та ТзОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» був укладений договір відступлення права вимоги № 27/12/2012-01, згідно з яким відповідно до статей 512-519 ЦК України кредитор відступив новому кредиторові за плату, а новий кредитор прийняв належні первісному кредиторові права вимоги до боржників за кредитними договорами. Тобто, між сторонами укладений саме договір відступлення права вимоги, а не договір факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Тому посилання представника відповідача на вимоги ст.1082 ЦК України, суд вважає безпідставними. Доводи представника відповідача щодо недоведеності факту переходу всіх прав кредитора до ТзОВ «Фінансова компанія «та ТзОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» не заслуговують на увагу, оскільки взаємні права та обов`язки за правочином, виникають з моменту набрання чинності цим правочином. Факт відсутності підпису однієї із сторін на акті прийому-передачі не спростовує переходу прав вимоги, адже це не впливає на існування відносин сторін, що виникли на підставі укладених договорів. Окрім цього, дані відповідача містяться у Реєстрі боржників від 18.12.2012 року та 27.12.2012 року. Що стосується доводів представника відповідача щодо надсилання поштової кореспонденції відповідачу за адресою: [ADDRESS] , а не за місцем реєстрації відповідно до довідки від 21.05.2018 року, суд вважає за необхідне зауважити, що зокрема у заяві 27 лютого 2008 року [PERSON] просила усе листування надсилати саме за цією адресою ( [ADDRESS] ). Про зміну адреси зобов`язалася повідомляти банк письмово. Окрім цього, сам представник вказує, що відповідач змінила місце реєстрації з 12.11.2014 року, а договір про відступлення права вимоги укладено 27.12.2012 року. Тому, вимога-повідомлення про відступлення права вимоги (т.1 а.с.9-10) надіслано за вірною адресою. Разом із тим, покликання представника відповідача щодо відсутності доказів отримання такого повідомлення (про зміну кредитора) відповідачем також є безпідставними, оскільки законодавець згідно положення статті 516 ЦК України не пов`язує заміну кредитора в зобов`язанні зі згодою боржника. Отже позивач набув прав нового кредитора до [PERSON] щодо вимоги про виконання договірних зобов`язань за кредитним договором № 690008810 від 27.02.2008 року. Відповідач не визнає розмір заборгованості, відтак обставини щодо повного та своєчасного виконання сторонами умов кредитного договору підлягають доведенню на загальних підставах. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частини 1,2 статті 77, стаття 79 ЦПК України). Представником позивача на підтвердження позовних вимог надано копію заяви позичальника на відкриття поточного (карткового) рахунку в ПАТ «Альфа-Банк», копію договору №690008810 про відкриття та порядок ведення рахунку покриття особистої міжнародної платіжної картки VISA Альфа -Банк з відновлюваною кредитною лінією фізичної особи-резидента та розрахунок суми боргу. Як вбачається із копії заяви позичальника на відкриття поточного (карткового) рахунку в ПАТ «Альфа-Банк», у такій містяться лише персональні дані відповідача, дата та його підпис. За умовами договору, кредит надався на строк до 27.02.2009 року. З поданого суду розрахунку заборгованості вбачається, що такий містить лише суму заборгованісті по тілу кредиту та суму заборгованості по відсотках станом на 20.12.2017 року. За таких обставин, розрахунок заборгованості, на який посилається позивач не можна визнати належним та достовірним доказом наявності кредитних правовідносин, оскільки такий не містить інформації про порядок нараховування заборгованості, нарахування відсотків після спливу строку дії кредитного договору, коли виникла заборгованість, із яких сум нараховувалися проценти за користування кредитними коштами, більше того, коли і у якому розмірі відповідачеві були надані в користування грошові кошти. До того ж, сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів отримання кредитних коштів відповідачем не є підтвердженням наявності заборгованості. Будь-яких доказів перерахування кредитних коштів на картку чи рахунок відповідача позивачем, або отримання відповідачем у касі банку готівкових коштів суду не надано. Позивач до позовної заяви копію картки позичальника не долучив, виписки з рахунків відповідача, якщо такі відкривалися, не надавав. У позовній заяві не вказано, що позивач не мав змоги надати відповідні докази разом з позовною заявою. Надалі, будь-яких письмових клопотань до суду про їх витребування, із зазначенням об`єктивних причин складнощів отримання таких, не заявляв. Аналізуючи вищенаведені докази в їх сукупності, суд вважає доводи позивача необгрунтованими. Представник відповідача також вказує на наявність підстав для застосування наслідків пропуску строків позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно з частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За кредитним договором, що визначає щомісячні платежі та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верхового Суду України, викладеним у постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15. Отже, доводи представника відповідача про те, що позовні вимоги про стягнення заборгованості подані позивачем із порушенням строку позовної давності, про застосування наслідків якого вона заявляла, відтак суд повинен відмовити у задоволенні позову з підстав спливу позовної давності, є безпідставними, оскільки пунктом 8.5 кредитного договору, укладеного між сторонами, встановлена позовна давність тривалістю 50 років, що відповідає порядку збільшення позовної давності, встановленої законом за домовленістю сторін, передбаченому у ч. 1 ст. 259 ЦК України. Зазначене вище вказує на те, що недоведені підстави для стягнення заборгованості, тобто позовні вимоги є необґрунтованими, що є підставою для відмови у позові.

Outcome: dismissed