Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

[PERSON], що діє в інтересах неповнолітнього [PERSON], звернулась до суду з заявою, заінтересована особа: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м.Києві про встановлення факту родинних відносин, мотивуючи свої вимоги тим, що батько її неповнолітнього сина - [PERSON], проживав з нею однією сім'єю з 2002 року, [INFO] року [PERSON]. На даний час встановлення вказаного юридичного факту необхідно для оформлення спадщини, а тому вона змушена звертатись до суду з вказаною заявою. Заявник у судовому засідання підтримала вимоги заяви, посилаючись на обставини, що викладені в ній. Представник заінтересованої особи - Відділу державної реєстрації актів громадянського стану Деснянського районного управління юстиції в м.Києві у судове засідання не з'явився, направили на адресу суду листа з проханням проводити розгляд справи у відсутності представника відділу (а.с.47). За таких обставин, суд вважав за можливе проводити розгляд справи у відсутності представника заінтересованої особи - Відділу державної реєстрації актів громадянського стану Деснянського районного управління юстиції в м.Києві. Заслухавши пояснення заявника, покази допитаних в судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов до висновку, що доводи заявника є обґрунтованими і заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна, або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 ""Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів"" за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених Сімейним Кодексом. Відповідно до п. 3 зазначеної Постанови, підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст.128 СК, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст.53 КпШС, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини. Так при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до їх народження, спільне виховання або утримання ними дитини. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] року, про що зроблено відповідний актовий запис №2734 Відділом реєстрації актів громадянського стану Деснянського районного управління юстиції у м.Києві. В графі "батько" вказаний [PERSON] (а.с.11). З огляду на дату народження неповнолітнього сина заявника по справі, суд вважає необхідним у даній справі про встановлення факту батьківства користуватися нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України від 20.06.1969 р.. У відповідності до ст.53 Кодексу про шлюб та сім'ю України в редакції 1969 року, який був чинним на час виникнення даних правовідносин, походження дитини від батьків, які не перебувають між собою у шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір'ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану. За аналізом наведених правових норм можна зробити висновок, що згідно зі ст.53 КпШС України підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Як зазначено у свідоцтві про смерть серії [NUMBER], виданого Відділом реєстрації смерті у м.Києві, [PERSON], помер [INFO] року у віці 27 років (а.с.10). Згідно з копією свідоцтва про шлюб, 25.07.2003 року в храмі св.Воскресіння села Зазим'я здійснено вінчання [PERSON] та [PERSON] - заявника по справі (а.с.6). Відповідно до копії свідоцтва про шлюб від 18.01.2012 року, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, подружжю присвоєно прізвище "[PERSON]" (а.с.12). Згідно з вимогами ч.1 ст.130 СК України у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір'ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що є матір'ю померлого [PERSON], вказані особи показали суду, що померлий [PERSON] проживав з заявницею однією сім'єю без реєстрацію шлюбу в період з 2002 року. Згодом, [INFO] року у них народився син [PERSON]. Хоча померлий і не був зареєстрованим у Книзі реєстрації народжень батьком дитини, насправді ніколи не заперечував свого батьківства, брав участь в утриманні та вихованні їх спільного сина. Свідки підтвердили фактичні сімейні стосунки [PERSON] із [PERSON], при цьому зазначили, що жодним чином ніколи не виникало непорозумінь з приводу того, що батьком [PERSON] є [PERSON], оскільки останній визнавав себе батьком неповнолітнього сина заявника, займався вихованням та утриманням неповнолітньої дитини. У суду не має підстав ставити під сумнів показання свідків, доказів, які б спростовували вищевказані свідчення суду не надано. Виходячи з доказів наведених вище та показань допитаних свідків, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] за життя визнавав неповнолітнього [PERSON] своїм сином. Оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що досліджені у судовому засіданні докази підтверджують факт того, що [PERSON], що помер [INFO] року, був батьком неповнолітнього [PERSON], [INFO]. Таким чином, в даному випадку, суд вважає можливим встановити факт того, що померлий [PERSON] був батьком неповнолітнього [PERSON], для подальшої можливості оформлення спадщини, як про це просила заявник. На підставі викладеного,

Outcome: approved