Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

У травні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовами до ПРАТ «Насінневе» про розірвання договорів оренди земельних ділянок. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 18 квітня 2008 року та 28 квітня 2008 року між ПРАТ «Насіннєве» та [PERSON] , було укладено договори оренди землі без номерів. Об`єктом оренди відповідно до п.2 договорів оренди землі, в оренду передавались наступні земельні ділянки: земельна ділянка загальною площею 0,15 Га - яка належала [PERSON] на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку серія: ХР № 047996, кадастровий номер 6323184000:07:002:0218; земельна ділянка загальною площею 1, 43 Га - яка належала [PERSON] на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку серія: ХР № 047996, кадастровий номер 6323184000:07:002:0118; земельна ділянка загальною площею 9,6759 Га - яка належала [PERSON] на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку серія: ХР № 047996, кадастровий номер 6323184000:07:003:0123. [INFO] [PERSON] померла. 30.03.2017 року позивачем як новим власником було направлено на адресу відповідача повідомлення про перехід права власності на орендовані земельні ділянки. Відповідно до п. 41 вищезазначених договорів оренди земельної ділянки від 18.04.2008 року та 28.04.2008 року - перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря є підставою для зміни або розірвання договору. Враховуючи, що зазначені договори оренди земельних ділянок містить особливі положення щодо розірвання договору оренди земельної ділянки, тобто договором допускається його припинення шляхом розірвання у разі зміни власника, позивач вважає таку підставу законною і такою, що має місце в даному випадку. Ухвалою суду від 08.04.2020 року цивільну справу за вказаним позовом було прийнято до провадження за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 26.10.2021 року підготовче провадження по вказаній справі було закрито і призначено судовий розгляд. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, в поданій до суду заяву просив розгляд справи проводити за відсутності позивача, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Представник відповідача ПРАТ «Насінневе» Якименко В.О. у судове засідання не з`явився в направленому до суду клопотанні просив відкласти розгляд справи на іншу дату в зв`язку з його участю у судовій справі в Лисянському районному суді Черкаської області в режимі відеоконференції. Також в клопотанні зазначив, що відповідач повністю заперечує щодо задоволення позовних вимог та надав письмові пояснення з урахуванням нової судової практики. У поданому відзиві та письмових поясненнях представник відповідача зазначив, що відповідно до ст. 32 Закону України «Про оренду землі» перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (утому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі. Згідно змісту позовних вимог позивач просить суд розірвати договори оренди землі, які були укладені між ПРАТ "Насіннєве" та [PERSON] ще в 2008 році, саме на підставі вказаної статті, оскільки він набув право власності на земельні ділянки, які є об`єктами оренди, а згідно п.40 цих договорів перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи є підставою для зміни умов або для розірвання договору. Інших підстав для розірвання договорів оренди землі, окрім вказаного пункту 40, позивач у своєму позові не зазначає. 08 вересня 2020 року Велика палата Верховного суду за результатах розгляду касаційної скарги по справі № 920/418/19 ухвалила постанову, в якій виклала свої висновки щодо застосування ст.32 Закону України «Про оренду землі» в аналогічних спірних правовідносинах, що право сторони договору звернутися до суду з вимогою про розірвання договору за наявності відповідних умов, передбачених договором чи законом, не є тотожнім праву на таке розірвання, а свідчить про наявність спору про розірвання договору, який підлягає вирішенню судом з урахуванням усіх істотних обставин. Таким чином, висновки Великої палати Верховного суду підтверджують доводи відповідача, які викладені у відзиві на позов, про те, що смерть фізичної особи - орендодавця не є підставою для припинення договорів, оскільки разом із правом власності на земельну ділянку до позивача перейшли права та обов`язки за договорами оренди, відповідно зміна умов договорів або їх розірвання повинні здійснювались з урахуванням всіх норм законодавства щодо порядку розірвання таких договорів, зокрема, лише за наявності підтверджених фактів невиконання ПРАТ «Насіннєве» своїх обов`язків щодо користування земельною ділянкою, сплати орендної плати, тощо. Відповідно до обставин справи [PERSON] набув право власності на земельні ділянки в порядку спадкування 16 березня 2017 року, тобто, після укладення попереднім власником із ПРАТ «Насіннєве» оспорюваних договорів оренди землі. На підставі ст. 148-1 Земельного кодексу України та ст. 9 Закону України «Про оренду землі» до нього перейшли всі права та обов`язки за вказаними договорами. Починаючи з 2017 року позивач отримує орендну плату за оспорюваними договорами, тобто, його поведінка засвідчує волю на настання відповідних правових наслідків. В силу ст.770 ЦК України дії позивача по одержанню орендної плати, в тому числі як власника землі, свідчать про його погодження з умовами договору оренди земельної ділянки. Разом з тим, майже через півтора року з моменту набуття статусу орендодавця за договорами оренди землі [PERSON] вирішує звернутись до суду із позовною заявою про розірвання цих договорів лише на підставі п.40. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок, що: «доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium » (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) є засобом для недопущення недійсності оспорюваного правочину всупереч принципу добросовісності, а не підставою для визнання його недійсним». Такий же висновок міститься у постанові Верховного суду від 07.10.2020 справа № 450/2286/16- ц, в якій також зазначено: «Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорений, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і мас призводити до припинення зазначеного права». Отже, факт набуття позивачем прав власності на земельні ділянки та отримання орендної плати за їх користування від ПРАТ "Насіннєве" свідчить про те, що [PERSON] своєю поведінкою дав зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на розірвання договорів оренди землі. До схожого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15.04.2020 року справа № 626/601/19, згідно якого: «Очевидно, що дії позивача, який став новим власником земельної ділянки після смерті ОСОБА 2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 серпня 2010 року, тривалий час виконував свої зобов`язання та користувався правами, передбаченими договором оренди земельної ділянки від 01 листопада 2006року № 555, а згодом, зі спливом значного часу, у березні 2019 року, пред`явив позов про розірвання нього договору оренди, суперечать його попередній поведінці і є недобросовісними. Отже, заявляючи відповідний позов про розірвання договору оренди землі з мотивів зміни власника ділянки після тривалого мовчання з цього приводу, позивач хоча й використовує належне йому право, але як повий власник майна та орендодавець у спірних правовідносинах діє недобросовісно, зловживаючи своїм правом, діє всупереч доктрині «venire contra factum proprium». Така позиція також відображена в рішенні Господарського суду Дніпропетровської області за результатами розгляду аналогічної позовної заяви від 19.10.2021 року, яким відмовив повністю у задоволенні позовних вимог. Для обґрунтування свого рішення господарський суд використав висновки Великої палати Верховного суду, викладені в постанові від 08 вересня 2020 року по справі № 920/418/19, та зазначив, що: «дії позивача направлені на розірвання договору оренди землі, за відсутності доказів порушення умов такого договору відповідачем є такими, що суперечать принципам справедливості, добросовісності, приписам Закону України "Про оренду землі". Відповідач не має нести негативних наслідків у вигляді розірвання договору на вимогу іншої сторони лише у зв`язку з передачею цієї земельної ділянки у суборенду та продовження строку дії договору. Доказів понесення негативних наслідків для позивача, у вигляді погіршення стану об`єкту оренди, порушення відповідачем умов договору в частині сплати орендної плати, позивачем не надано.». Вказане додатково підтверджує, що статтю 32 Закону України «Про оренду землі» в справі за позовом [PERSON] слід застосувати із врахуванням висновків Великої палати Верховного суду, на які посилався відповідач. Щодо розгляду схожих справ у Харківському апеляційному суді, то відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги, апеляційний суд зазначив, що висновки Великої палати Верховного суду, викладені в постанові від 08.09.2020 року по справі № 920/418/19, не суперечать позиції судів, оскільки сформульовані за інших обставин. Однак, така позиція є хибною, оскільки із змісту постанови Великої палати чітко слідує, що висновки щодо застосування норм матеріального права є загальними та такими, що повинні бути враховані за будь-яких обставин, а посилання на наявність нерухомого майна на спірній земельній ділянці не було єдиною і однозначною підставою для вирішення спору на користь орендаря. Таким чином, позов [PERSON] про розірвання договорів оренди землі та повернення земельних ділянок не підлягає задоволенню.

Outcome: approved