Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-21 00:00:00

[PERSON] в інтересах якої діє [PERSON], звернулася до Виноградівського районного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] сільської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору завідуюча Виноградівською державною нотаріальною конторою [PERSON], про визнання права власності в порядку спадкування. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 22.03.2012 року померла мати позивачки [PERSON], після її смерті залишилася спадщина, а саме: житловий будинок з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: Закарпатська область, Виноградівський район, с. Олешник, вул. Борканюка, 9. Єдиним спадкоємцем померлої згідно заповіту померлої був [PERSON], брат позивачки, який прийняв спадщину в порядку передбаченому ч. 3 ст. 1268 ЦК України, однак спадкові права на спадкове майно в порядку передбаченому законом не зареєстрував. 16.03.2016 року помер [PERSON] За життя він залишив заповіт, яким все своє майно заповів позивачці. Після смерті [PERSON] позивачка прийняла спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України та паралельно звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини в порядку передбаченому ч. 1 ст. 1269 ЦК України. Інших спадкоємців немає. Батько позивачки [PERSON] помер ще 1977 року. При зверненні в нотаріальну контору в порядку передбаченому ст. 1269 ЦК України, позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на будинок, які за життя спадкодавцем виготовлено не було. За таких обставин позивачка змушена звернутися до суду із даним позовом про визнання за нею права власності на спадковий будинок у порядку спадкування. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не зявилися, однак представник позивачки подав до суду заяву про розгляд справи у їхню відсутність, позовні вимоги підтримує повністю та просить суд такі задоволити. Представник відповідача [PERSON] сільської ради про день, час та місце розгляду справи будучи повідомленим належним чином своєчасно, в судове засідання не зявився, надіслав до суду заяву про визнання позову та розгляд справи у його відсутність. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору завідуюча Виноградівською державною нотаріальною конторою [PERSON] належним чином своєчасно повідомлена про день, час та місце розгляду справи в судове засідання також не зявилася. Обстеживши матеріали справи та клопотання сторін, визнаючи в порядку ст.223 ЦПК України необовязковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін та визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивачка в своїй позовній заяві. В судовому засіданні належними доказами встановлено, що 22.03.2012 року померла мати позивачки [PERSON], після смерті якої залишилася спадщина, а саме: житловий будинок з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: Закарпатська область, Виноградівський район, с. Олешник, вул. Борканюка, 9. Єдиним спадкоємцем померлої згідно заповіту померлої був [PERSON], брат позивачки, який прийняв спадщину в порядку передбаченому ч. 3 ст. 1268 ЦК України, однак спадкові права на спадкове майно в порядку передбаченому законом не зареєстрував. 16.03.2016 року брат позивачки [PERSON] помер. За життя він залишив заповіт, посвідчений 20.07.2015 року секретарем виконкому [PERSON] сільської ради за № 125, згідно якого все своє майно, що буде належати йому на день смерті заповів своїй сестрі, позивачці по справі [PERSON] Інших спадкоємців за законом немає, оскцільки батько позивачки [PERSON] помер ще 1977 року. \~ \~ \~ \~Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Суд констатує, що позивачка після смерті брата відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадщину прийняла, оскільки на день смерті спадкодавця проживала разом ним у спадковому будинку, що стверджується довідкою [PERSON] сільської ради від 21.03.2016 року № 02-10/503. Також в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 1269 ЦК України позивачка звернулася до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, що стверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 02.07.2016 року. Відповідно до ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати Свідоцтво про право на спадщину. Статтею 1297 зазначеного Кодексу встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Верховний Суд України в п. 23\~Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 розяснив, що Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. В зв'язку з необхідністю прийняття спадщини позивачка звернулася до Виноградівської державної нотаріальної контори, однак листами від 01.12.2017 року № № 508/01-16, 509/01-16 позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно та роз'яснено про необхідність звернутись з даним питанням до Виноградівського районного суду. Разом з тим правовстановлюючих документів на будинок спадкодавцем за життя оформлено не було. Таким чином позивачка не має можливості оформити спадщину через нотаріальну контору із-за відсутності правовстановлюючого документа на спадковий будинок. Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до п.37 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою ( ст.382 ч.2, ст.392 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Згідно ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені після відкриття спадщини. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а частиною 3 статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Крім того, відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність Свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з довідкою №856 від 16.11.2017 року, виданою КП «Виноградівське районне бюро технічної інвентаризації» житловий будинок з надвірними будівлями в с. Олешник, вул. Борканюка, № 9, будівництвом завершений та згідно довідки [PERSON] сільської ради від 09.08.2017 року № 02-10/1876 рахується за [PERSON]. Правовстановлюючих документів на будинок не оформлено. Відповідно до виготовленого КП «Виноградівське РБТІ» Технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 14.11.2017 року, рік побудови житлового будинку с. Олешник, вул. вул. Борканюка, № 9 - 1937 рік, надвірних будівель 1970-1988 роки. Згідно довідки [PERSON] сільської ради від 23.07.2018 року № 02-10/700, дворогосподарство в с. Олешник, вул. Борканюка, 9, Виноградівського району Закарпатської області відповідно до записів погосподарської книги №10, особового рахунку № 0876-1 рахується за [PERSON], яка померла 22.03.2012 року. Відповідно до ч. 3.\~ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього\~Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4\~ст. 3 зазначеного Закону\~права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене\~наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5\~і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності\~ЦК\~та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Відповідно до частини першої\~статті 58 Конституції України\~закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою\~статті 5 Цивільного кодексу України\~акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Так, 5 серпня 1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва\~постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року N 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення"\~(втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень\~Конституції України\~та\~Цивільного кодексу України\~вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, від 01.09.2011, № 40-12-2409 "Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року"). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекція України, від 30.07.2012, № 40-19-5376 "Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів"). Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703\~(в редакції від 01.01.2013 року), рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно. За таких встановлених у судовому засіданні обставин, суд, розглядаючи вказану справу в межах заявлених позивачкою вимог та на підставі наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, вважає, що позивачкою на законних підставах набуто право власності на спадкове майно, тому позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі. На підставі наведеного,

Outcome: approved