Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-14 00:00:00

Позивач повне товариство «Ломбард Владислав і компанія» звернувся із зазначеним позовом до відповідача [PERSON]., який був уточнений 15.09.2014 р. Згідно позовних вимог 25 та 28.10.2013р. між ПТ "Ломбард Владислав і компанія" та [PERSON] був укладений договір фінансового кредиту та застави, відповідно до умов якого, останній отримав фінансові кредити на загальну суму 660 грн. В забезпечення умов договорів відповідач передав в заставу вироби із золота, які 12.11.2013р. були вилучені у зв'язку із розслідуванням кримінальної справи. На підставі ст. 230 ЦК України у зв'язку з тим, що відповідач не повідомив, що він не є власником виробів із золота просить визнати недійсними договори фінансового кредиту та застави № 13.13.506 від 25.10.2013р. та №13.13.514 від 28.10.2013 р., укладеними між [PERSON] та повним товариством «Ломбард Владислав і компанія», стягнути збитки у подвійному розмірі на загальну суму 1450,68 грн. та судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що вироби з золота йому дав знайомий та попросив їх здати в ломбард. Здавши золото всі отримані в ломбарді гроші передав знайомому. Не знав, що передане йому золото було краденим. Просив в позовних вимогах відмовити. Вислухавши сторін та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 25 та 28 жовтня 2013 року між ПТ "Ломбард Владислав і компанія" та [PERSON] були укладені договори фінансового кредиту та застави, відповідно до умов яких, останній отримав фінансовий кредит у розмірі 210 грн. та 450 грн. відповідно. В забезпечення умов договору [PERSON] передав позивачу в заставу вироби із золота, які 13 листопада 2013 року були вилученні у зв'язку із розслідуванням кримінальної справи. Згідно з ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Як роз'яснено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року № 9 правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Згідно п.3 розділу 2 договорів про надання фінансового кредиту та застави від 25.10.2013 та 28.10.2013 позичальник (заставодавець) - [PERSON], гарантує, що він є власником предмета застави та повноважний розпоряджатися ним. Як вбачається з копії вироку Краматорського міського суду Донецької обл. від 08.02.2014 по кримінальній справі № 234/16539/13-к [PERSON] не є власником золотих виробів, переданих в заставу, що не заперечувалось відповідачем в судовому засіданні. Враховуючи обставини справи та зважаючи те, що матеріалами справи підтверджено, що договори фінансового кредиту та застави від 25 та 28.10.2013р. між ПТ "Ломбард Владислав і компанія" та [PERSON] були укладені під впливом обману у зв'язку з тим, що відповідач укладаючи оспорювані договори ввів позивача в оману щодо своїх прав на предмети застави з метою збуту виробів з золота та отримання грошових коштів, тому необхідно визнати недійсними зазначені договори фінансового кредиту та застави № 13.13.506 від 25.10.2013р. та №13.13.514 від 28.10.2013 р. Згідно ст.. 241 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 660 грн. отриманих [PERSON] за заставлені вироби з золота. Недійсні правочини не створюють юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Враховуючи, що позивач не довів суму втрат яких ПТ "Ломбард Владислав і компанія" зазнала у зв'язку з недійсністю договорів, тому в позовних вимогах щодо стягнення збитків в подвійному розмірі необхідно відмовити. Також згідно зі ст.. 88 ЦПК України з відповідача, на користь позивача необхідно стягнути судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial