Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-05 00:00:00

06.02.2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], приватного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Тітової Тетяни Сергіївни, в якому просить встановити факт проживання однією сім'єю понад п'ять років з [PERSON], який помер [INFO] (з 2004 року до часу відкриття спадщини), визнати її спадкоємцем за законом четвертої черги та визнати її такою, що одержала право на спадкування разом із спадкоємцями другої черги. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що з 2004 року позивач [PERSON] проживала з [PERSON] по день його смерті [INFO] однією сім'єю без реєстрації шлюбу, тобто перебували у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом, мали спільний бюджет, взаємні права та обов'язки, як чоловік та жінка та не перебували у іншому шлюбі. У 2015 році стан здоров'я [PERSON] погіршився, в нього діагностували онкологічне захворювання, протягом всього часу позивач [PERSON] піклувалась про нього, купувала ліки, здійснювала догляд, оплачували хірургічні операції, купували продукти харчування, оплачувала комунальні послуги. [INFO] [PERSON] помер, після смерті позивач за власні кошти здійснювала поховання. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку [ADDRESS], який належав йому на праві приватної власності. 12.01.2018 року позивач [PERSON] звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлого. Спадкоємцем п'ятої черги за законом являється відповідач [PERSON], який є племінником померлого та 22.11.2017 року також звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] Позивач зазначає, що відповідач в свою чергу на протязі життя спадкодавця [PERSON] та під час хвороби ухилився від надання моральної та матеріальної допомоги. Вказані факти підтверджуються наданими доказами та численними свідками. Позивач являється спадкоємцем 4 черги до майна померлого [PERSON], оскільки мешкали однією родиною із спадкодавцем з 2004 року, а тому в силу ст.1264 ЦК України просить її позовні вимоги задовольнити. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільна справа була розподілена на розгляд судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області Боярського О.О. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08.02.2018 року позовна заява залишена без руху та позивачу був наданий строк для усунення недоліків позову. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.02.2018 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27.03.2018 року заяву відповідача [PERSON] про виклик свідків задоволено. 13.04.2018 року до суду від позивача [PERSON] надійшла заява про відвід судді Боярського О.О. від розгляду цивільної справи. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.04.2018 року провадження по справі зупинено до вирішення питання про відвід судді Боярського О.О. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.04.2018 року заяву про відвід судді Боярського О.О. задоволено. Матеріали цивільної справи передані до канцелярії Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області для подальшого розподілу. Згідно розпорядження №119 від 24.04.2018 року щодо призначення проведення повторного автоматичного розподілу справи та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], приватного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Тітової\~Тетяни Сергіївни про встановлення факту проживання однією сім'єю понад п'ять років та визнання спадкоємцем за законом четвертої черги передана на розгляд судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області Заверюха В.О. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.04.2018 року цивільна справа прийнята до свого провадження та призначено судове засідання. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16.05.2018 року від приватного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Тітової Т.С. витребувана для огляду у судовому засіданні належним чином завірена копія спадкової справи, яка відкрита після смерті [PERSON], який помер [INFO]. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.08.2018 року в задоволенні клопотання представника позивача про зупинення провадження по цивільній справі відмовлено. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.09.2018 року заява представника позивача про допит свідків задоволена. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.09.2018 року закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] вимоги позову підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. Представники позивачки [PERSON], [PERSON] на позовних вимогах наполягали, посилаючись на обставини, які викладені в позовній заяві та підтверджені доказами і показаннями свідків, які були допитані у судовому засіданні та просили задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував щодо їх задоволення з підстав відсутності належних та допустимих доказів щодо предмету спору, а показання свідків не можуть підтверджувати факт проживання та догляду та просив відмовити в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, докази, вислухавши сторони по справі, свідків, суд встановив. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до вимог ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Правовідносини по справі є цивільно-правовими та стосуються сімейних відносин у зв`язку з чим підлягають розгляду відповідно до положень Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України. Відповідно до змісту ст.315 ЦПК України, судом можуть бути встановлені юридичні факти, зокрема, факт постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на день смерті останнього, факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Згідно п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 року, справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року, тощо. З матеріалів справи вбачається. [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 21.11.2017 року. Позивач [PERSON] зазначає, що з 2004 року постійно проживала разом однією сім'єю, без реєстрації шлюбу з [PERSON] по день його смерті - [INFO], тобто перебували у фактичних шлюбних відносинах, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, як чоловік та жінка. У 2015 році стан здоров'я [PERSON] погіршився, в нього діагностували онкологічне захворювання, протягом всього часу позивач [PERSON] піклувалась про нього, здійснювала догляд, постійно знаходилась біля нього, здійснювала оплату хірургічних операцій, ліків, купували продукти харчування. З медичної довідки КЗ «Білгород-Дністровська міськрайонна багатопрофільна лікарня» №3/38 вбачається, що з 2016 року [PERSON] знаходився під наглядом лікувальної установи з зв'язку з онкозахворюванням, крім того визнаний інвалідом ІІІ групи (а.с.18). Позивач [PERSON] спільно з цивільним чоловіком [PERSON] купувала та оплачувала будівельні матеріали під час проведення будівництва (а.с.27), сплачувала комунальні послуги, на її ім'я було переоформлено договір про надання послуг щодо вивезення твердих відходів (а.с.24-27), Також позивач [PERSON] зазначила, що її покійний цивільний чоловік ще за життя зареєстрував її у своєму житловому будинку, що підтверджується випискою з домової книги, довідками КП «ЖЄО №1» про склад сім'ї (а.с.15, 16), з наведеного вбачається, що позивач була зареєстрована та проживала разом з померлим [PERSON] у житловому будинку по [ADDRESS], в якому позивач проживає й на даний час, оплачує комунальні послуги, підтримує житло в належному стані, після смерті [PERSON] позивач [PERSON] за власні кошти здійснювала його поховання. Факт проживання однією сім'єю позивача разом зі спадкодавцем [PERSON], крім зазначених доказів, підтвердили також і допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які пояснили, що [PERSON] та померлий [PERSON] з 2004 року і до дня смерті останнього перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживали за однією адресою, вони були пов'язані спільним побутом, разом не одноразово приїзджали на свята у гості, позивач опікувалась та утримувала [PERSON], прала, готувала, а коли [PERSON] тяжко захворів на онкозахворювання матеріально забезпечувала, купувала ліки, покривала всі витрати щодо проведення операцій та здійснювала догляд, оскільки він перебував у безпорадному стані. У відповідності до ч. 2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно ч.4 ст.3 СК України сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Статтею 74 Сімейного Кодексу України визначено, що якщо жінка і чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають в шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності жінки і чоловіка, які не перебувають в шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч.2 ст.3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. В судовому засіданні представник відповідача заперечував щодо викладених позивачем, її представниками доводів та показань свідків про факт проживання позивача [PERSON] разом з спадкодавцем [PERSON], оскільки [PERSON] був замкнутою людиною, не з ким не спілкувався. [PERSON] з 26.09.2016 року перебував на обліку лікаря-онколога, але з грудня 2016 року більше до лікарні не звертався, більш того в матеріалах справи відсутні належні та допустимі доказами, що він перебував у безпорадному стані та не міг самостійно себе доглядати. Самі по собі свідчення свідків позивача не можуть підтверджувати здійснення догляду за [PERSON] В судовому засіданні з боку відповідача в якості свідків були допитані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які надали аналогічні свідчення того, що [PERSON] був замкнутою людиною, до смерті в житловому будинку мешкав сам, не перебував у безпорадному стані, сам себе завжди обходив та про факт того, що [PERSON] хворів на онкозахворювання їм не відомо. Вирішуючи спір по суті, суд бере до уваги, що для встановлення факту спільного проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї, а покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення такого факту. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При поданні позовної заяви та протягом розгляду цивільної справи позивач [PERSON] скористалась своїм процесуальним правом та надала до суду належні та допустимі докази, які містять інформацію щодо предмету доказування, а саме документи, які свідчать про факт її проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з померлим [PERSON] з 2004 року по день його смерті [INFO]. Щодо показань свідків сторін по справі, суд зазначає, що в остаточному підсумку та при ухвалені рішення свідчення свідків сторін по справі не бере до уваги з підстав їх юридичної заінтересованості, суперечливості та розбіжності щодо обставин справи та ухвалює рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказах та вимог чинного законодавства. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку [ADDRESS], який належав йому на праві приватної власності, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №17123790 від 19.12.2007 року. Згідно ст.ст.1216, 1217 та 1220 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) та здійснюється за заповітом, або за законом та відкривається внаслідок смерті цієї особи. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини не припинилися внаслідок його смерті. За життя спадкодавець [PERSON] заповіту не залишив. У відповідності зі ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (ст.1264 ЦК України). У п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня спорідненості включно (ст.1265 ЦК України). Спадкоємці першої, другої та третьої черги за законом відсутні, тому відповідно до статті 1264 ЦК України право на спадщину після смерті [PERSON] отримують особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. З матеріалів спадкової справи №56/2017, заведеної щодо майна померлого [PERSON], який помер [INFO] (спадкова справа у Спадковому реєстрі за №61601375) вбачається, що з заявами про прийняття спадщини після померлого [PERSON] звернулись: 22.11.2017 року відповідач [PERSON], який є племінником померлого та 12.01.2018 року позивач [PERSON] з спадкодавцем проживала однією сім'єю (а.с.103, 124-144). У відповідності до ч.2 ст.1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Як зазначається в п. 5.2 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред'явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом. Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1 - 3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення позову необхідна наявність всіх п'яти вищезазначених обставин. В зазначеній категорії справ підлягає встановленню судом також факт належності сторін до спадкоємців за законом різних черг. Слід зазначити, що зміна черговості спадкування лише надає право спадкоємцю наступної черги на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, а не визнає його спадкоємцем цієї черги. Отримавши право на спадкування разом із спадкоємцями іншої черги, такий спадкоємець вважається спадкоємцем тієї черги, до якої він належить відповідно до статей 1261-1265 ЦК України. Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про спадкування" від 30 травня 2008 року № 7 роз'яснено, що під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Доказами безпорадності спадкодавця можуть бути документи, що підтверджують тяжкість стану здоров'я: виписки з історії хвороби, амбулаторні картки, висновки медичних закладів, документи про інвалідність тощо. Отже, безпорадність особи пов'язана саме зі станом її здоров'я. З довідки КЗ «Білгород-Дністровська міськрайонна багатопрофільна лікарня» №114 від 22.01.2018 року вбачається, що [PERSON] з 26.09.2016 року знаходився на диспансерному обліку у лікаря-онколога поліклініки КЗ «Білгород-Дністровська міськрайонна багатопрофільна лікарня» з онкозахворюванням, а з грудня 2016 року на прийом до лікаря-онколога за медичною допомогою не звертався, тобто [PERSON] лише певний час перебував на стаціонарному лікуванні. Факт знаходження померлого [PERSON] на обліку у лікаря-онколога та піклування позивача [PERSON] про [PERSON] під час його знаходження на лікуванні, на думку суду жодним чином не свідчить про тривалий безпорадний стан спадкодавця, що мав каліцтво та за станом здоровя не міг сам себе обслуговувати та постійно потребував сторонньої допомоги. Перебування [PERSON] в тривалому безпорадному стані, як визначено ст.1259 ЦК України не підтверджено належними та допустимими доказами, а саме медичною документацією, виписками фахівців. Також суд зазначає, що піклування одного з фактичного подружжя за іншим з фактичного подружжя під час знаходження іншого з фактичного подружжя на стаціонарному лікуванні на думку суду, відноситься до звичайних сімейних обов'язків подружжя і не свідчить про тривале опікування безпорадною особою. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги про визнання за позивачем права на спадкування разом із спадкоємцем другої черги задоволенню не підлягають. Крім того, позовні вимоги щодо визнання позивача [PERSON] спадкоємцем четвертої черги за законом не можуть бути задоволені, оскільки діючим законодавством України (зокрема, Цивільним кодексом України та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року №296/5) встановлено спеціальний порядок прийняття спадщини та набуття особою статусу спадкоємця за законом відповідної черги. У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, оскільки їх законність перевірена в ході розгляду даної справи.

Outcome: partial