Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що з 04.08.2007 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 29.09.2015 року. Від шлюбу вони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 27.09.2017 року стягнуто з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки в розмірі 1/3 частини від усіх видів доходів щомісячно до досягнення повноліття дитини, починаючи з дня подання заяви до суду. 09.10.2017 року нею було отримано виконавчий лист та пред`явлено на примусове виконання (виконавче провадження ВП 55030391 у Деснянському РВ ДВС у м.Києві ЦМУ МЮ (м.Київ). Як зазначає позивач, відповідач сплачував аліменти не регулярно та не в повному обсязі, в зв`язку з чим виникла заборгованість по сплаті аліментів, яка була погашена лише у грудні 2020 року. Відтак, позивач вважає, що за період з 01.12.2017 року по грудень 2020 року відповідач має сплатити неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів, яка становить в загальному розмірі 208 697,44 грн. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити її вимоги та стягнути з відповідача пеню (неустойку) за прострочення сплати аліментів в розмірі 208 697,44 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 24.03.2021 року відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 15.07.2021 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до розгляду по суті. 08.10.2021 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву. У даному відзиві відповідач вказує на те, що не визнає позовні вимоги, оскільки йому чиняться перешкоди у спілкуванні та догляді за дитиною, позивач налаштовує дитину проти нього, в зв`язку з чим він звертався до служби у справах дітей, однак, оскільки позивач не з`являлась на комісію, він не зміг вирішити це питання. Він систематично перераховував кошти на утримання доньки, в тому числі з 2017 року по грудень 2019 року особисто перераховував кошти на аліменти за реквізитами виконавчої служби. З грудня 2019 року аліменти вираховувались автоматично з його заробітної плати його роботодавцем ТОВ «Сільпо-Фуд». В листопаді 2020 року він отримав розрахунок державного виконавця про заборгованість по аліментам і 27.11.2020 року перерахував увесь визначений державним виконавцем розмір заборгованості 74 010,65 грн., хоча з таким розміром заборгованості він не згоден. Відповідач вважає, що вказана заборгованість виникла не з його вини, а з вини державного виконавця, який неналежним чином виконував свої обов`язки. Крім того, внаслідок невірного нарахування заборгованості по аліментам у 2018 році він вже звертався до суду зі скаргою на дії державного виконавця, внаслідок чого було видано розрахунок із відсутністю заборгованості. Однак, у 2020 році державний виконавець знову зазначив невірні дані щодо його доходу за період з 2017 року по серпень 2018 року. Посилаючись на викладені обставини, а також положення ч.1 ст.196 СК України, відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, а також стягнути з позивача на його користь судові витрати. 18.10.2020 року до суду надійшла відповідь представника позивача [PERSON] на відзив. У даній відповіді представник позивача зазначає про те, що державним виконавцем добросовісно виконувались свої посадові обов`язки, в той час, як відповідач протягом двох років приховував від державного виконавця факт отримання дивідендів, що призвело до заниження розміру аліментів в розмірі 127 531,26 грн. Відтак, оскільки відповідач намагався умисно приховати джерело доходу (дивіденди), то позивач вважає, що саме з вини відповідача виникла заборгованість зі сплати аліментів, розмір якої розраховано відповідно до вимог чинного законодавства, а вимоги ст.196 СК України не встановлюють будь-яких обмежень періоду нарахування пені. Посилаючись на викладені обставини, представник позивача просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили про їх задоволення. Відповідач та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивач та відповідач з 07.08.2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 29.09.2015 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 27.09.2017 року стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини в розмірі 1/3 частини усіх видів доходу, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08.06.2017 року, до досягнення дитиною повноліття. На виконання вказаного рішення було видано виконавчий лист, який перебуває на примусовому виконанні у Деснянському РВ ДВС у м.Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) (виконавче провадження ВП 55030391). Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного державним виконавцем Деснянського РВ ДВС у м.Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) Вахрамєєвою Я.В. від 04.02.2021 року, за вказаним виконавчим документом станом на листопад 2020 року відповідач мав заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 75 574,03 грн. З вказаного розрахунку також вбачається, що відповідачем аліменти сплачувались нерегулярно та не в повному обсязі, а станом на грудень 2020 року відповідачем було погашено заборгованість в розмірі 73 699,83 грн. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вважає, що за період з 01.12.2017 року по грудень 2020 року відповідач має сплатити неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів, яка становить в загальному розмірі 208 697,44 грн. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти даних тверджень заперечували та просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з частиною першою статті 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів. Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо). Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України). Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Тлумачення статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам, за вказаним виконавчим документом станом на листопад 2020 року відповідач мав заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 75 574,03 грн. З вказаного розрахунку також вбачається, що відповідачем аліменти сплачувались нерегулярно та не в повному обсязі, а станом на грудень 2020 року відповідачем було погашено заборгованість в розмірі 73 699,83 грн. Відповідач та його представник проти даного розрахунку заборгованості заперечували, вказуючи на те, що вказана заборгованість виникла внаслідок неналежного виконання державним виконавцем своїх посадових обов`язків, про що свідчать звернення відповідача до суду у 2018 році. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) викладено висновок, що «положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Проте, стороною відповідача не надано жодних належних та допустимих доказів відсутності його вини у несплаті (неповній сплаті) аліментів, а також невірності вищевказаного розрахунку та неправомірності дій чи бездіяльності державного виконавця. Суд звертає увагу і на те, що отримавши вищевказаний розрахунок відповідач не оскаржував його у встановленому законом порядку, а також не оскаржував дій державного виконавця. Більш того, відповідачем вказана сума заборгованості була сплачена, що свідчить про визнання ним її наявності та розміру. Суд зауважує і на те, що згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України, неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Отже, з урахуванням правої природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов`язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. Відповідно до розрахунку позивача, розмір неустойки (пені) зі сплати аліментів за період з 2017 року по грудень 2020 року становить 208 697,44 грн. Вказаний розрахунок відповідачем та його представником не оспорювався. В той же час, з урахуванням положень ч.1 ст.196 СК України, сума неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів має становити 75 574.03 грн. відповідно до розміру заявлених вимог станом на грудень 2020 року, оскільки розмір неустойки (пені) не може перевищувати загальний розмір заборгованості по аліментам. Проте, вирішуючи питання щодо розміру неустойки (пені), що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд враховує приписи абзацу 2 ч.1 ст.196 СК України, відповідно до яких у разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження", максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження". Відповідно до ч.4 ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження», за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу. Крім того, відповідно до ч.2 ст.196 СК України, розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Заперечуючи проти позовних вимог, посилаючись на положення ч.2 ст.196 СК України, на а.с.5 відзиву відповідач вказав, що згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 04.02.2021 року (який долучений позивачем до позовної заяви) визначено державним виконавцем у розмірі 74 010,65 грн., стягнутий штраф у розмірі 14 802,13 грн., виконавчий збір у розмірі 74010,06 грн. (а.с.48). Проте, дані твердження суперечать матеріалам справи. Так, згідно вказаного розрахунку заборгованості по аліментам вбачається, що станом на листопад 2020 року заборгованість становила 75 574,03 грн., а жодних вказівок на розмір штрафу чи виконавчого збору в ньому не міститься. Крім того, з даного розрахунку також вбачається, що станом на грудень 2020 року відповідачем одноразово було сплачено 81 188,39 грн., з яких 73 699,83 грн. зараховано у погашення заборгованості по аліментам. Визначити, чи є різниця у вказаних зарахуванням сумою штрафу чи виконавчим збором з даного розрахунку неможливо. Крім того, стороною відповідача не надано жодних доказів щодо того, що державним виконавцем по відношенню до відповідача застосовувались заходи примусового виконання, передбачені. частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження". Відтак, з урахуванням наведеного, суд відхиляє заперечення відповідача проти позову в цій частині. Інші доводи відповідача на висновки суду не впливають і підстав для відмови в задоволенні позовних вимог у повному обсязі не дають. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. На підставі наведеного, у світлі вказаних правових норм, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача та стягує з відповідача на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в розмірі 75 574,03 грн. Оскільки суд частково задовольняє позовні вимоги, то відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Outcome: partial