Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-05 00:00:00

Позивач просить постановити рішення про збільшення розміру стягуваних з відповідача аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей з 1\~200,00 гривень до 2\~027,00 гривень щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і до досягнення дітьми повноліття. Свої вимоги обґрунтувала тим, що за рішенням суду від 19.09.2018 року з відповідача стягуються аліменти на утримання їх двох синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в сумі 1 200 гривень на кожну дитину. На даний час діти потребують значно більшого догляду і матеріальних витрат у зв`язку з їх навчанням, розвитком, витрат на лікування тощо. Сама вона є підприємцем, однак відповідач створює їй перешкоди у здійсненні підприємницької діяльності, через що вона не має доходу і не може на гідному, достатньому рівні утримувати дітей. Відповідач є здоровою і працездатною особою, тому спроможний сплачувати аліменти на рівні прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Провадження в справі відкрито ухвалою від 31.07.2019 року, розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. У зв`язку з поверненням адресованого відповідачу поштового відправлення з копією вказаної ухвали та матеріалами позову без вручення за закінченням строку зберігання, ухвалою від 04.09.2019 року судом постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідач подав відзив на позовну заяву. У ньому позов не визнав у повному обсязі та просив у його задоволенні відмовити. Вказав, що присуджені з нього аліменти сплачує своєчасно, заборгованості не має. Позивач сама перешкоджає йому спілкуватись із дітьми та приймати участь у їх вихованні, при цьому, створює конфліктні ситуації. На даний час його матеріальне становище не змінилось, розмір отримуваної заробітної плати становить 5\~000 гривень, з яких 2\~400 гривень сплачує аліменти на дітей. Позивач продовжує займатись своєю підприємницькою діяльністю (продажом квітів) за місцем проживання, будь-яких перешкод він їй не чинить, а її доводи у цій частині є необґрунтованими, оскільки через агресивність її дій він взагалі упродовж останніх трьох місяців за місцем свого проживання фактично не перебуває. В судове засідання сторони не з`явились, про причини неявки не сповістили, тому суд розглянув справу за наявними у справі доказами в порядку ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.02.2003 року по 01.08.2016 року, що стверджується копією рішення Любомльського районного суду від 08.07.2016 року про розірвання шлюбу. Згідно із копіями повторно виданих свідоцтв серії [NUMBER] , № [NUMBER] у період шлюбу у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . За рішенням Любомльського районного суд від 19.09.2018 року з відповідача в користь позивача стягуються аліменти на утримання синів в розмірі по 1 200 гривень на кожну дитину щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Складеним старшим державним виконавцем Любомльського районного відділу ДВС розрахунком стверджено, що станом на 01.10.2019 року відповідач заборгованості по аліментах не має, платежі здійснює своєчасно. Із довідки про склад сім`ї від 03.07.2019 року вбачається, що сторони і їх діти зареєстровані за однією адресою по [ADDRESS] . Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків позивач упродовж четвертого кварталу 2018 року і першого кварталу 2019 року доходу від підприємницької діяльності не мала. Згідно із довідкою про доходи від 04.10.2019 року відповідач працює водієм у фізичної особи-підприємця, розмір його місячної заробітної плати становить 5\~000,00 гривень. Згідно із ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 ст.192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. При розгляді позовів, заявлених з таких підстав, застосуванню підлягає не тільки ст.192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 "Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів", ст.183 "Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини", ст.184 "Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі"). Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, а також погіршення чи поліпшення їх здоров`я. У відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У позовній заяві як на підстави збільшення розміру стягуваних з відповідача аліментів позивач посилається на збільшення витрат на утримання неповнолітніх дітей, необхідність у їх лікуванні та оздоровленні, відсутність у неї доходу від підприємницької діяльності через дії відповідача та його спроможність сплачувати аліменти у мінімальному рекомендованому розмірі з огляду на його працездатність. У справі встановлено, що на момент ухвалення судом рішення від 19.09.2018 року сину сторін Володимиру було 11 років, Ярославу - 10 років, нині 13 та 11 років відповідно. Згідно із Законом України "Про Державний бюджет на 2019 рік" розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років з 1 грудня 2019 року становить 2218 гривень. Із наведено слідує, що розмір сплачуваних відповідачем аліментів на обох дітей відповідає мінімальному гарантованому розміру, який на даний час становить 1\~109,00 гривень, і є дещо вищим. Жодних доказів, які б обґрунтовано вказували на розумну необхідність в утриманні дітей у суттєво більшому розмірі, позивач суду не надала. До позову відповідач додала медичні довідки про стан здоров`я дітей. Проте, як вбачається зі змісту рішення суду від 19.09.2018 року, дана обставина судом була врахована при визначенні розміру аліментів, тому не є такою, що виникла після присудження аліментів, яка б мала правове значення у даних спірних правовідносинах. При цьому в разі суттєвих витрат на лікування дітей позивач не позбавлена права заявити вимоги про стягнення додаткових витрат на утримання дітей, обумовлених їх лікуванням. Перешкоджання зі сторони відповідача у здійсненні позивачем підприємницької діяльності жодним належним і допустимим доказом не підтверджене, а відтак суд не має підстав вважати відсутніми доходи у позивача саме з вини відповідача. Натомість доказів про дохід від підприємницької діяльності, які передували ухваленню судом рішення від 19.09.2019 року про стягнення аліментів, позивач суду не надала, що унеможливлює встановлення судом із достовірністю погіршення майнового стану позивача. Адже у четвертому кварталі 2018 року, тобто відразу після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, доходу від цієї діяльності вона не мала. Відсутність у позивача офіційного доходу не звільняє її від передбаченого ст.180 СК України обов`язку по утриманню дітей і не може бути визнана підставою для збільшення розміру стягуваних аліментів. Сам же по собі факт працездатності відповідача не є підставою для збільшення розміру стягуваних аліментів, а розмір його щомісячного заробітку (доходу) не свідчить про його достатність для сплати аліментів на обох дітей у рекомендованому мінімальному розмірі. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що позивач не довела погіршення її матеріального становища або поліпшення становища відповідача як платника аліментів, які б давали підстави для збільшення розміру аліментів. За викладених обставин і через відсутність підстав для застосування положень ст.192 СК України у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю.

Outcome: dismissed