Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

22.04.2019 до Петриківського районного суду Дніпропетровської області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та поділ майна. У своїй заяві позивач посилається на те, що 01 листопада 2003 року між нею та відповідачем [PERSON] був зареєстрований шлюб. З 5 грудня 2018 року фактично подружжя проживає окремо, спільне господарство не ведуть, тобто фактично шлюбні відносини припинено, а отже зберегти сім`ю неможливо. Підставами для розірвання шлюбу позивач вказує наявність різних поглядів на життя, відсутність спільних інтересів з чоловіком, взаємопорозуміння та поваги один до одного. Від шлюбу подружжя має сина [PERSON] , [INFO] , який проживає разом із матір`ю. Спору про місце проживання дитини між подружжям не виникало. Відповідач [PERSON] добровільно матеріальну допомогу на утримання дитини не надає. Крім того, за період перебування у зареєстрованому шлюбі подружжям було придбано автомобіль марки Mitsubishi, моделі lancer, рік випуску 2007, номер шасі (кузова, рами) VIN- [NUMBER] , об`єм двигуна 1548 куб.см., реєстраційний номер [NUMBER] , на грошові кошти, отримані за договором про надання споживчого кредиту №11245188000 від 01.11.2007. На сьогодні кредитні зобов`язання боржника виконані у повному обсязі. Відповідно до свідоцтва транспортного засобу відповідач є власником спірного автомобіля, а його приблизна ринкова вартість складає 192\~134,00 гривень. Позивач вважає вказаний автомобіль спільною сумісною власністю подружжя. Окрім того, позивачка, за час перебування у шлюбі для потреб сім`ї використовувала кредитні кошти, які ще не повернуті банку. Отже, [PERSON] відповідно до своїх позовних вимог просить: розірвати шлюб з відповідачем [PERSON] ; стягувати щомісячно з відповідача на її користь аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі у розмірі 2300 грн.; стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартістю1/2 частини автомобіля марки Mitsubishi з реєстраційним номером [NUMBER] , в розмірі 96\~067 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію Ѕ частини кредитних зобов`язань в розмірі 9\~391,50 грн. 14.05.2019 ухвалою судді Петриківського районного суду Дніпропетровської області відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання і ухвалою від 19.09.2019 підготовче провадження закрито та призначити справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та доповнила, що на даний час відповідачем за їх спільною домовленістю продано автомобіль Mitsubishi моделі lancer та переданої їй частина грошових коштів з залишком неповернутої суми 2800 грн, яку вона просить стягнути з відповідача. Наполягає на стягненню з відповідача частини грошових зобов`язань за банківськими кредитами, які використані на потреби сім`ї. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Про місце, день і час слухання справи був повідомлений належним чином, що підтверджується його розпискою, довідкою про доставку SMS-повідомлення, які містяться в матеріалах справи. Заяви про слухання справи у його відсутність, відзив та будь-які інші клопотання на адресу суду не надано. В підготовчому судовому засіданні 13.06.2019 [PERSON] позовні вимоги визнав та погодився на розірвання шлюбу та сплату аліментів на утримання їх спільного сина; визнав, що під час перебування у шлюбі для потреб сім`ї позивачем отримано кредитні кошти, які ще не повернуті банку та не заперечує, що вони є їх спільною заборгованістю. Визнає, що автомобіль Mitsubishi моделі lancer придбаний під час шлюбу за спільні кошти сторін та є їх спільною сумісною власністю. Просив надати час для продажу вказаного автомобіля та добровільного поділу виручених коштів між ним та позивачем. Вирішуючи даний спір судом були встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини. У відповідності до ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. При цьому, кожна\~ сторона повинна\~ довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст. 89 ЦПК, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно до ст.76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами 1, 2, 3 статті 77 ЦПК передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК). Суд зазначає, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства, що визначено статтею 7 Сімейного кодексу України (далі за текстом СК України). І. 01.11.2003 виконкомом Єлизаветівської сільської ради Петриківського району зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 07, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на « [PERSON] ». Від шлюбу сторони мають син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 04.09.2008. У відповідності до ч. 1 ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. За правилами ч. 2, ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно зі ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Як вбачається зі змісту ч. 3 та ч. 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. Пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Фернандес Мартінес проти Іспанії" (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: "Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні.". Судом встановлено, що шлюбно \~сімейні відносини\~фактично припинилися\~з грудня 2018\~року та\~ примирення між сторонами не відбулося, розірвання шлюбу є дійсною волею сторін, після розірвання шлюбу не будуть порушені їх особисті права, з`ясувавши фактичні відносини між подружжям, суд вважає, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 8 ст. 294 ЦПК України у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Позивач виявила бажання залишити шлюбне прізвище « [PERSON] ». ІІ. Спільний син сторін [PERSON] проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї позивача. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються між ними. Відповідно до ч. 3 ст. 181 ЦПК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів, відповідно до ст. 182 СК України, суд враховує - стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. N 606-XIV "Про виконавче провадження" він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи (постанова Пленуму Верховного Суду України N 3 від 15.05.2006). Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Як встановлено судом, домовленість сторін щодо виконання обов`язку утримання їхнього сина відсутня. Відповідач пояснив, що він не працевлаштований. Також відповідачем не надано суду доказів його непрацездатності та наявності на його утриманні інших дітей, тощо. Оскільки відповідач є батьком дитини, то нарівні з матір`ю зобов`язаний утримувати її до досягнення нею повноліття. При визначенні розміру аліментів суд враховує, матеріальне становище сторін, потреби дитини, у сторін відсутня домовленість щодо обов`язку утримувати дитину, але відповідач не заперечував сплачувати аліменти за рішенням суду та інші обставини, що мають істотне значення, а тому позов слід задовольнити, стягнувши з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі в розмірі по 2300 грн. щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Даний розмір аліментів є достатнім для задоволення розумних потреб дитини, необхідний та достатній для забезпечення гармонійного розвитку дитини при спільному виконанні сторонами обов`язку з утримання сина. Частиною 1 ст. 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. ІІІ. За період перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами придбано автомобіль марки Mitsubishi моделі lancer, рік випуску 2007, номер шасі (кузова, рами) VIN- [NUMBER] , об`єм двигуна 1548 куб.см., реєстраційний номер [NUMBER] , на грошові кошти отримані за договором про надання споживчого кредиту № 11245188000 від 01.11.2007, про що свідчить копія вказаного договору про надання споживчого кредиту (а.с. 15-19) та копія технічного паспорта на автомобіль (а.с. 14). Факт та обставини придбання автомобіля Mitsubishi моделі lancer, віднесення його до об`єктів спільної сумісної власності подружжя визнається відповідачем, про що він повідомив під час підготовчого судового засідання, повідомивши суду свою позицію за позовними вимогами. Сторони погодили визначення вартість спірного транспортного засобу, а саме автомобіля марки Mitsubishi моделі lancer, рік випуску 2007, номер шасі (кузова, рами) VIN- [NUMBER] , об`єм двигуна 1548 куб.см., реєстраційний номер [NUMBER] в розмірі 192 134 гривень 00 копійок. Сторони просили надати час да добровільного врегулювання даного спору шляхом продажу автомобіля та поділу виручених коштів. Так з пояснень позивача, відповідач дійсно продав спільний автомобіль та передав їй суму коштів близько 93 тис. грн. та пояснив, що поверне суму, яка залишилася не повернутою в розмір 2800 через декілька днів, але свою обіцянку не виконав. Таким чином, спір між сторонами щодо поділу спільного автомобіля не врегульовано. Статтями 60, 69, 70, 71 СК України та статтями 368, 370, 392 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України) передбачено, що майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності і їх частки є рівними. Згідно із ч. 2 ст. 60 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Як було зазначено вище, згідно ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до ст.190 ЦК України майном вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Згідно роз`яснень, що містяться в п.п. 22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст.69-72 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007). Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (чч.1, 2 ст.71 СК), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст.364 ЦК). У постанові ВС у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 3.10.2018 у справі №127/7029/15-ц зроблено висновок, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого та у зв`язку із цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. На вирішення справи судом встановлено, що автомобіль Mitsubishi моделі lancer, відчужений відповідачем у справі на користь третьої особи. [PERSON] заявлено позовні вимоги саме про стягнення з відповідача на її користь Ѕ частину його вартості, тобто, коштів отриманих в результаті відчуження такого майна. Як встановлено судом (за правилами ч. 1 ст. 82 ЦПК) з пояснень сторін, вони погодилися, що вартість спільного автомобіля складає 192 134 грн. Відповідач здійснивши відчуження такого автомобіля повернув позивачеві не всю суму коштів, відповідної до її частки у власності, залишивши неповернутою 2800 грн. Іншого судом не встановлено. Таким чином з відповідача на користь позивача слід стягнути частину грошової компенсації вартістю Ѕ частини автомобіля марки Mitsubishi моделі lancer, яка залишилася не відшкодованою, в розмірі 2800 грн. Крім того, враховуючи пояснення сторін та, зокрема, визнання відповідачем факту отримання в інтересах сім`ї декількох кредитів, судом становлено існування у позивача кредитних зобов`язань перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та АТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК», що виникли в період шлюбу сторін та кошти, отримані за даними кредитними договорами використані в інтересах сім`ї. Про вказане свідчать відомості відображені в довідці та виписці по рахунку (а.с. 36-38). Відповідачу розмір заборгованості за вказаними договорами невідома. Отже, оскільки позивачем не надано суду належних доказів існування заборгованості та про її розмір на час припинення сімейних стосунків з відповідачем, тому суд позбавлений можливості перевірити такі обставини та надати їм відповідну оцінку. Таким чином, позовні вимоги позивача про стягнення з [PERSON] грошової компенсації Ѕ частини кредитних зобов`язань не доведені та задоволенню не підлягають. На підставі\~ст. 141 ЦПК України\~суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати за сплачений судовий збір у розмірі 1729,07 грн. Враховуючи те, що позивач при подачі до суду позову була звільнена від сплати судового збору за вимогою про стягнення аліментів, відповідно до п.3 ч.1\~ст.5 ЗУ ''Про судовий збір'', тому з відповідача у відповідності до ч.1, 6\~ст. 141 ЦПК України\~слід стягнути на користь держави судовий збір за розгляд справи в частині таких позовних вимог, в розмірі 768,40 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial