Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «КУБ ЛДФ» (далі за текстом ТОВ «КУБ ЛДФ») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. 31.07.2015 р. на адресу суду надійшла заява [PERSON] про поновлення строків звернення до суду. Свій позов мотивує тим, що 07.03.2014 р. він був прийнятий на роботу до ТОВ «КУБ ЛДФ» на посаду охоронця. 01.05.2014 р. його було переведено на посаду слюсаря з ремонту автомобілів. Через оголошену в Україні часткову мобілізацію 12.05.2015 р. він був призваний на військову службу до Збройних Сил України\~ та направлений до зони АТО. Після отримання повістки про мобілізацію він звернувся до керівника підприємства, але під тиском його змусили написати заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, пояснюючи тим, що підприємство не має можливості сплачувати йому середній заробіток під час його знаходження в лавах Збройних Сил України. Наказом № 71 від 08.05.2015 р. його було звільнено за ст. 38 КЗпП України. Вважає своє звільнення незаконним та просить суд поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім того, неправомірні дії відповідача спричинили йому моральні страждання, оскільки він занепокоєний своїм майбутнім у зв`язку із втратою роботи, не має можливості утримувати свою сім`ю, тому просить стягнути з відповідача моральну шкоду, яку оцінює в 10000,00 грн. 31.07.2015 р. [PERSON] звернувся до суду із заявою про поновлення строку звернення до суду. Свою заяву мотивує тим, що 08.05.2015 р. його було звільнено з роботи. Своє звільнення вважає незаконним. 12.05.2015 р., тобто через чотири дні після звільнення, його було призвано на військову службу до Збройних Сил України де перебуває на дату подання позовної заяви. Він не мав фізичної можливості звернутися до суду із позовом у місячний термін. Причину пропуску строку, як перебування в Збройних силах, вважає поважною, тому просить поновити строки для звернення до суду за захистом порушених прав. В судовому засіданні представник позивача на задоволенні позовних вимог наполягала, просила суд їх задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, просив відмовити в його\~ задоволенні. Надав на адресу суду заперечення за якими зазначає, що [PERSON] особисто написав заяву про звільнення за власним бажанням 08.05.2015 р. в якій просить його звільнити з дати 08.05.2015 р. Його заява була задоволена і його звільнено з 08.05.2015 р. в той же день йому було надано трудову книжку та проведено повний розрахунок. Будь яких доказів, що заява про звільнення написана позивачем під тиском матеріали позовної заяви не містять. Вважає що [PERSON] звернувся до суду із порушенням місячного строку звернення до суду, не скористався правом щодо надання повноважень іншій особі для звернення до суду у встановлений законом строк, до того ж в позові відсутня дата складання позовної заяви та прізвище особи, яка підписала позов, тому просить відмовити в задоволені позову. (а.с. 55-56, 63-64) Суд вислухавши думку сторін, свідка, вивчивши матеріали справи приходить до наступного. 07.03.2014 р. за наказом № 11 [PERSON] було прийнято на роботу до ТОВ «КУБ ЛДФ» на посаду охоронця. (а.с. 40-41) Наказом № 29 від 30.04.2014 р. [PERSON] з 01.05.2014 р. було переведено на посаду слюсаря по ремонту автомобілів. (а.с. 38-39) 08.05.2015 р. [PERSON] було написано заяву про звільнення за особистим бажанням з 08.05.2015 р. (а.с. 37) Наказом № 71 від 08.05.2015 р. [PERSON] з 08.05.2015 р. було звільнено з роботи за особистим бажанням за ст. 38 КЗпП України. (а.с. 36) Згідно довідки Нікопольського об`єднаного міського військового комісаріату Дніпропетровської області № 1/7463 від 21 травня 2015 року з метою виконання Нікопольським ОМВК заходів, спрямованих на задоволення потреб Збройних Сил України, інших військових формувань у людських, транспортних та інших ресурсах в особливий період, [PERSON] з 12 травня 2015 року було призвано по мобілізації (а.с.6, 69-70). Обговоривши в судовому засіданні причини пропуску строку звернення з позовною заявою, суд приходить до наступного. Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Судом встановлено, що з наказом № 71 від 08.05.2015 р. про звільнення, [PERSON] було ознайомлено 08.05.2015 р. В той же день [PERSON] отримав трудову книжку з відповідним записом. До суду з позовом про поновлення на роботі [PERSON] звернувся 09.07.2015 р. (а.с. 1), пропустивши при цьому строк визначений статтею 233 КЗпП України. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Судом встановлено, що відповідно до довідки Нікопольського об`єднаного міського військового комісаріату Дніпропетровської області № 1/7463 від 21 травня 2015 року та запису у військовому квітку з метою виконання Нікопольським ОМВК заходів, спрямованих на задоволення потреб Збройних Сил України, інших військових формувань у людських, транспортних та інших ресурсах в особливий період, [PERSON] з 12 травня 2015 року було призвано по мобілізації. У зв`язку з перебуванням [PERSON] у складі Збройних Сил України, ухвалою суду від 21.04.2016 р. провадження по цивільній справі за його позовом було призупинено. (а.с. 29) Зазначені обставини підтверджуються поясненнями сторін та матеріалами справи, тому є встановленим фактом, який не потребує додаткового доказування. В зв`язку із мобілізацією [PERSON] до Збройних Сил України через чотири дні після звільнення, тобто з 12.05.2015 р., суд погоджується з думкою представника позивача, що перебування на службі під час мобілізації є поважною причиною пропуску строку звернення до суду і тому клопотання щодо його поновлення підлягає задоволенню. Надаючи оцінку правомірності звільнення [PERSON] на підставі ст. 38 КЗпП України, суд вважає за необхідне врахувати наступні обставини та положення законодавства. Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Аналізуючи зазначену норму права, суд вважає за необхідне зазначити, що керівництво ТОВ «КУБ ЛДФ» мало би право звільнити [PERSON] без зазначення в його заяві про причину звільнення з роботи, якщо [PERSON] не просив би звільнити його до закінчення двотижневого строку. Однак в заяві від 08.05.2015 р. [PERSON] не зазначив причин розірвання трудового договору в день написання заяви про звільнення, тобто з 08.05.2015 р.\~ В наказі про звільнення № 71 від 08.05.2015 р. причини звільнення [PERSON] з 08.05.2015 р. за ст. 38 КЗпП України відсутні. Будь яких доказів про існування домовленості про поважність причин звільнення в день написання заяви, матеріали справи не містять, представником позивача, свідком [PERSON] суду не доведено, тому приймаючи до уваги пояснення [PERSON] щодо морального тиску на нього з боку керівництва підприємства після того як він повідомив що його мобілізують до Збройних Сил України в зону проведення АТО з 12.05.2015 р., які ним надано в судовому засіданні, суд приходить до думки, що позовні вимоги щодо визнання наказу про звільнення № 71 від 08.05.2015 р. незаконним підлягають задоволенню, оскільки наказ винесено без дотримання вимог передбачених ст. 38 КЗпП України без зазначення поважних причин звільнення позивача. В разі задоволення вимог про визнання наказу незаконним він підлягає скасуванню за рішенням суду. Щодо зміни запису в трудовій книжці про звільнення [PERSON] з посади за ст. 38 КЗпП України на ст. 36 КЗпП України у зв`язку із призовом на військову службу, суд приходить до наступного. Підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої ст. 119 КЗпП України. Частиною другою ст. 119 КЗпП України передбачено, що працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ. Відповідно до ст. 1 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу" змістом військового обов`язку є захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. Військовий обов`язок є конституційним обов`язком, який включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку. Статтею 2 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу" визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Згідно частини шостої ст. 2 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу" основними видами військової служби є: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб військова служба за контрактом осіб сержантського, старшинського та офіцерського складу. За змістом частини другої ст. 39 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу" громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України. Поняття особливого періоду наведене у статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 року № 3543-XII (далі - Закон № 3543-XII) за змістом якої особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу. Отже, особливий період включає час мобілізації, воєнний час та частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Починаючи з березня 2014 року Указами Президента України було оголошено шість хвиль часткової мобілізації, під час яких діяв особливий період. Таким чином, суд вважає, що законодавчі обмеження щодо звільнення осіб, які несуть військову службу за призовом по мобілізації, що визначені частиною третьою статті 119 КЗпП України та частиною другою ст. 39 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу", пов`язані у першу чергу з особливим періодом, у другу - з виникненням кризової ситуації, що загрожує національній безпеці. Суд, вирішуючи даний спір, зважає на наступні обставини. За змістом пункту 1 частини першої статті 4 Закону України "Про Раду національної безпеки і оборони України", відповідно до функцій, визначених Конституцією України та цим Законом, Рада національної безпеки і оборони України: розробляє та розглядає на своїх засіданнях питання, які відповідно до Конституції та законів України, Стратегії національної безпеки України, Воєнної доктрини України належать до сфери національної безпеки і оборони, та подає пропозиції Президентові України, приймає рішення щодо: невідкладних заходів із розв`язання кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України. Згідно з Приміткою статті 4 Закону України "Про Раду національної безпеки і оборони України" кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні. Відповідно до статті 1 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України"" від 14 квітня 2014 року №405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Указ Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14.04.2014 за № 405/2014 набрав чинності 14.04.2014 року. Президент України не видавав Указ про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Таким чином, на сьогодні існує\~\~кризова ситуація, що загрожує національній безпеці, у зв`язку з чим на території України з 14.04.2014 року проводиться антитерористична операція. Слід відмітити, що за приписами частини другої ст. 39 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу"\~\~громадяни України, зокрема, за призовом по мобілізації у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України. За нормами ч. 3 статті 119 КЗпП України: "..за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації.. ". Отже, гарантії щодо збереження місця роботи за особою, яка призовом по мобілізації у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці були встановлені як частиною третьою статті 119 КЗпП, так і частиною другою ст. 39 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу". На момент прийняття відповідачем наказу про звільнення позивача - 08.05.2015 року діяла та діє по сьогодні норма трудового законодавства, зокрема, частина третя статті 119 КЗпП України. Право громадянина на працю та гарантії захисту від незаконного звільнення, а також створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею, рівних можливостей у виборі професії та роду трудової діяльності, та забезпечення гарантій захисту працівника від незаконного звільнення закріплено статтею 43 Конституції України. Беручи до уваги вищевикладене, суд вважає, що [PERSON] мав законні сподівання на збереження за ним місця роботи, оскільки це було передбачено частиною третьою статті 119 КЗпП України та частиною другою ст. 39 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу". В абзаці 10 пункту 9 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року\~\~№ 3-рп/2003 Конституційний Суд України наголошував, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Приймаючи рішення про звільнення [PERSON] , відповідач повинен був діяти обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, неупереджено, добросовісно та розсудливо з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення. Натомість відповідач, не маючи обґрунтованих підстав для звільнення [PERSON] 08.05.2015 р., приймає рішення про його звільнення за чотири дні до його призову під час мобілізації до Збройних Сил України, чим порушує конституційно гарантовано право позивача на працю. За таких обставин суд дійшов висновку про порушення відповідачем прав позивача, гарантованих частиною третьою статті 119 КЗпП України. Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. У зв`язку із задоволенням позовних вимог щодо скасування наказу та поновлення [PERSON] на роботі суд вважає за можливе відмовити в задоволені позовних вимог про зміну запису в трудовій книжці, оскільки [PERSON] підтвердив в судовому засіданні своє бажання працювати на підприємстві. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід зазначити наступне. Відповідно до статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який\~\~розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100\~\~"Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати" цей порядок застосовується у випадках вимушеного прогулу працівника (підпункт "з" пункту 1). У відповідності до абз. 3 п. 2 Порядку, збереження заробітної плати "у всіх інших випадках", до яких відноситься й випадок вимушеного прогулу, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно довідки ТОВ «КУБ ЛДФ» середній заробіток позивача складає 1300,00 грн., середньоденний заробіток становить 61,90 грн. (а.с. 50) [PERSON] звільнено з 08.05.2015 р. Станом на день ухвалення рішення час вимушеного прогулу становить 622 робочих днів. Виходячи із цього сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача за час вимушеного прогулу складає: 622 днів х 61,90 грн. = 38501,80 грн., яка підлягає стягненню. Суд, обговоривши питання про можливість задоволення позову у частині стягнення моральної шкоди, дійшов висновку, що дійсно у зв`язку з тим, що було порушено конституційне право позивача на працю, він переніс моральні страждання, втратив нормальні життєві зв`язки, йому доводилось докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Тому виходячи з принципів розумності та справедливості, суд приходить до думки про необхідність часткового задоволення позовних щодо стягнення моральної шкоди в сумі 500,00 грн. Також суд вважає, що на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати на користь держави у відповідності до задоволеної частки позовних вимог, а саме: -за немайнову вимогу про поновлення строку 640,00 грн. -за немайнову вимогу про визнання незаконним наказу про звільнення 640,00 грн. -за немайнову вимогу про поновлення на роботі 640,00 грн. -за майнову вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу 640,00 грн. -за майнову вимогу про стягнення моральної шкоди 640,00 грн. Всього до стягнення: 3200,00 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial