Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-18 00:00:00

11 листопада 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с.2-3). Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2016 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості - задоволено. Стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № 2011-017 від 02.06.2011 року 96 102, 41 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом 43 379, 34 грн.; заборгованості по процентам за користування\~кредитом\~ 4 511,\~98 грн.; штраф (процентна складова) 4 528,69 грн. Також вирішено питання щодо судових витрат (а.с.168-169). В апеляційній скарзі апелянт, посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.а.с.179-181). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. Судом 1 інстанції встановлено, що 02.06.2011 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір №2011-017. Згідно кредитного договору, банк надав позичальнику кредит у розмірі 66 674,00 гривень, строком до 01.12.2012 року (а.с. 9-12). В забезпечення вимог кредитора 02.06.2011 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] був укладений договір поруки №2011-017-1 (а.с.\~14-15). У звязку з неналежним виконанням зобовязань за кредитним договором №2011-017 від 02 червня 2011 року виникла заборгованість, яка станом на 11 вересня 2014 року становить 96 102, 41 гривень, яка складається із: заборгованості за кредитом 43 379, 34 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом 4 511, 98 грн.; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором 42 682,40 грн.; штраф (фіксована частина) 1000,00 грн.; штраф (процентна складова) 4 528,69 грн. (а.с.4). Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив з того, що відповідачі належним чином не виконували свої зобовязання у звязку із чим станом на 11.09.2014 року виникла заборгованість, яка становить 96 102, 41 гривень і яка підлягає солідарному стягненню з відповідачів на користь позивача. Однак колегія судді не погоджується з висновками суду 1 інстанції, щодо стягнення з відповідача [PERSON] суми пені та солідарного стягнення заборгованості з [PERSON], оскільки вони зроблені з порушенням норм матеріального права та не відповідають обставинам справи. Так, згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч.2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що відповідно до укладеного договору № 2011/017 від 02.06.2011 року, [PERSON] отримав кредит у розмірі 66 674,00 гривень, строком до 01.12.2012 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,00% на рік, умови якого належним чином не виконував у звязку з чим виникла заборгованість. Враховуючи зміст позовних вимог, умови кредитного договору, колегія суддів вважає, що суд обґрунтовано задовольнив позов в частині стягнення суми кредиту, відсотків, штрафів (фіксованої частини та процентної складової), врахувавши розрахунок заборгованості, який відповідачем не спростовано. Що стосується стягнутої суми пені, то апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду 1 інстанції в цій частині підлягає скасуванню з відмовою у задоволенні цих позовних вимог. Так, враховуючи зміст кредитного договору та вимоги позову щодо одночасного стягнення як штрафів за несвоєчасне виконання зобовязань по сплаті кредиту та процентів, так і застосування пені за порушення зобовязань за кредитним договором, слід розцінювати як подвійну відповідальність, що суперечить Конституції України. Така правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі № 6-2003цс15. Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що грошові кошти на придбання конфіскованого авто банком йому не надавались, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, оскільки в справі міститься зяава про видачу готівки № 10011017 (Тг. ІН788060300002 1) від 03 червня 2011 року, де міститься підпис [PERSON], як отримувача кредитних коштів (а.с.89). Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З матеріалів справи не вбачається, що існуюче зобов'язання між сторонами було виконано, або припинено іншим шляхом, передбаченим ст. ст. 600-609 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір є правомірним, оскільки його недійсність законом прямо не встановлена та судом він недійсним не визнаний, а тому відповідно до ст. 204 ЦК України, є правомірним і повинен виконуватися, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самого договору. Що стосується позовних вимог до поручителя, то колегія суддів вважає, що дані вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають. Так, відповідно до ст. 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч.1 ст. 554 ЦК України). Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобовязання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобовязальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобовязання боржника, та кредитором боржника. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобовязальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобовязання боржника, та кредитором боржника. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. Проте, ухвалюючи рішення про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», суд 1 інстанції на зазначені вимоги закону уваги не звернув. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв\~\~ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням\~\~умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору" так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст. 530,631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Як вбачається з матеріалів справи, а саме з кредитного договору від 02.06.2011 року та п. 4 договору поруки, сторонами визначено строк виконання зобовязання за основним договором 01.12.2012 року. До Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з даним позовом позивач звернувся до суду 11 листопада 2014 року, тобто після спливу шести місяців з дня настання строку виконання основного зобовязання. Згідно п. 24 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від\~\~30.03.2012 року за № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин",\~\~відповідно до ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом 6 місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. (Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1265цс16). У звязку з вищезазначеним, колегія суддів вважає, що порука [PERSON]. є припиненою, а отже рішення суду в частині солідарного стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк»\~заборгованості за кредитним договором підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову, з вищезазначених підстав.\~ За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню в частині солідарного стягнення заборгованості з [PERSON] та стягнення суми пені з [PERSON] та ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог, а в іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишенню без змін.

Outcome: dismissed