Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

03.12.2015 р. позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» про усунення перешкод у розпорядженні власністю, визнання припиненим договору застави автотранспортного засобу № 468/гр. від 10.06.2008 р. та кредитного договору № 468/гр від 10.06.2008 р. Відповідно до уточненої позовної заяви від 20.04.2016 р. просив визнати припиненими зобов'язання між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством Всеукраїнський Акціонерний Банк за Кредитним договором № 468/гр. від 10.06.2008 р., припинити заставу автотранспортного засобу марки: КІА, моделі: CЕЕD, 2008 року випуску, чорного кольору, номер кузова: [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER]. що належить позивачу на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], виданого та зареєстрованого 06.06.2008 р. РП РЕР 2 УДАІ УМВС в Дніпропетровській області, який виступав заставою за Договором застави автотранспортного засобу № 468/гр. від 10.06.2008 р. укладеним між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством Всеукраїнський Акціонерний Банк. В обґрунтування позову посилається на те, що 10.06.2008 року між позивачем та відповідачем було укладено Кредитний договір № 468/гр. від 10.06.2008 р., та Договір застави автотранспортного засобу № 468/гр. від 10.06.2008 р. На підставі Кредитного договору № 468/гр. від 10.06.2008 р. позивач отримав грошові кошти (споживчий кредит) у сумі 112 510,00 грн. В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором № 468/гр. від 10.06.2008 р., на підставі Договору застави автотранспортного засобу № 468/гр. від 10.06.2008 р., позивачем було передано відповідачу у заставу автомобіль марки КІА, модель CЕЕD, 2008 року випуску, кузов [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER], який належить позивачу на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], виданого та зареєстрованого 06.06.2008 р. РП РЕР 2 УДАІ УМВС в Дніпропетровській області. Позивачем було повністю виконано зобов'язання перед відповідачем станом на 03.09.2015 р., а саме сплачено прострочену заборгованість по поверненню кредиту у сумі 37 136,58 грн. та штраф за несвоєчасне погашення кредиту у сумі 7 189,38 грн. Своїм листом від 12.10.2015 р. позивач повідомив відповідача про сплату боргу та просив надати позивачу довідку про відсутність заборгованості за Кредитним договором № 468/гр. від 10.06.2008 р. та зняти обтяження з автотранспортного засобу марки КІА, модель СЕЕD, № кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. Натомість, листом № 04-42291 від 02.11.2015 р. відповідач повідомив позивача, що він не може надати довідку про повне виконання зобов'язань за Кредитним договором № 468/гр. від 10.06.2008 р., та зняти обтяження з автотранспортного засобу, що знаходиться у заставі банку у зв'язку з існуючою заборгованістю за кредитним договором, та рекомендував позивачу звернутися до відділень банку, або на номер телефонної гарячої лінії. Вказані обставини зумовили звернення позивача до суду із даною позовною заявою. Позивач про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, наполягав на задоволенні позову, спираючись на доводи, викладені в уточненій позовній заяві. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, у судове засідання не з'явився, причини неявки суду невідомі. З урахуванням положень ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Вивчивши матеріали справи, перевіривши докази на належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінивши докази кожний окремо та у сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне: Судом встановлено, що 10.06.2008 року між сторонами у справі, [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» було укладено Кредитний договір № 468/гр. від 10.06.2008 р., за яким позивач отримав грошові кошти (споживчий кредит) у сумі 112 510,00 грн. на придбання автотранспортного засобу марки «КІА», модель «CЕЕD», номер кузова [NUMBER], строком по 09.06.2015 р.(а.с.6-12). У забезпечення виконання зобов'язань позивача за вищевказаним кредитним договором, 10.06.2008 року між сторонами у справі, [PERSON] та Публічним акціонерним товариством Всеукраїнський Акціонерний Банк було укладено Договір застави автотранспортного засобу № 468/гр., посвідчений державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шкицькой Ю.А., зареєстрований в реєстрі за № 1-3053.(а.с13-14). У відповідності до п. 16 ст. 2 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до п. 6 ст. 2 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ліквідація банку це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Зокрема, згідно з пп. 1, 2 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку. Судом було встановлено, що на підставі постанови Правління НБУ від 20 листопада 2014 року №733 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20 листопада 2014 року №123 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "ВіЕйБі Банк", згідно з яким з 21 листопада 2014 р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк". Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення №35 від 17.02.2015 року про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "ВіЕйБі Банк" до 20 березня 2015 року включно та продовження повноважень уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "ВіЕйБі Банк" Славкіної М.А. до 20 березня 2015 року включно. Відповідно до постанови Правління НБУ від 19.03.2015 року №188 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "ВіЕйБі Банк", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.03.2015 року №63 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "ВіЕйБі Банк" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку", згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ "ВіЕйБі Банк" та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ "ВіЕйБі Банк" провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Славкіну Марину Анатоліївну строком на один рік з 20.03.2015 року по 19.03.2016 року. Відповідно до довідки від 04.09.2015 р. № 13/1-28626, виданої ПАТ "ВіЕйБі Банк" позивачу [PERSON], сума боргу за Кредитним договором № 468/гр.від 10.06.2008 р., станом на 03.09.2015 р. складає: прострочена заборгованість по поверненню кредиту - 37 136,58 грн. (тридцять сім тисяч сто тридцять шість гривень 58 копійок), штраф за несвоєчасне погашення 7 189,38 грн. (сім тисяч сто вісімдесят дев'ять гривень 38 копійок), що разом, відповідно, дорівнює 44 352, 96 грн.(а.с.16,17). Відповідно до квитанції № 17 від 09.10.2015 р. позивачем було сплачено відповідачу 44 325, 90 грн. (а.с.131) Відтак, залишок боргу позивача перед відповідачем становив 0,06 грн. Проте, відповідно до квитанції від 29.04.2016 р. вказаний залишок боргу у сумі 0,06 грн. було сплачено позивачем відповідачу (а.с.136). Таким чином, заборгованість у сумі 44 352, 96 грн., яка зазначена у довідці ПАТ "ВіЕйБі Банк" від 04.09.2015 р. № 13/1-28626, станом на 29.04.2016 р. позивачем повністю оплачено. Належних та допустимих доказів існування заборгованості позивача перед відповідачем за Кредитним договором № 468/гр. від 10.06.2008 р., в іншому розмірі ніж 44 352, 96 грн. відповідачем не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК, ст. 1054 ЦК). Зобов'язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 593 ЦК України, право застави припиняється у разі припинення зобов'язання, забезпеченого заставою. У разі припинення права застави на нерухоме майно до державного реєстру вносяться відповідні дані. Застава має похідний характер від основного зобов'язання, що забезпечується нею, вона втрачає чинність з припиненням основного зобов'язання, незалежно від підстав такого припинення. Проте, саме з припиненням основного зобов'язання шляхом його виконання закон (ст. 593 ЦК України, ст. 28 Закону України від 02.10.1992 № 2654-ХІІ «Про заставу») пов'язує виникнення у заставодержателя обов'язку внесення відповідних даних припинення права застави до державного реєстру. Застава як акцесорне зобов'язання (зобов'язання яке існує лише у зв'язку з головним, основним зобов'язанням), що забезпечує основне зобов'язання, припиняється з припиненням цього основного зобов'язання. Пунктом 7 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення. Відповідно до правової позиції викладеної в Постанові Верховного Суду України у справі № 6-243 цс14 від 04.02.2015 р., встановивши факт припинення основного зобов'язання належним його виконанням, суд на підставі статті 599, частини першої статті 559, пункту першого частини першої статті 593 ЦК України обґрунтовано визнав припиненими й додаткові (акцесорні) зобов'язання за договорами іпотеки і поруки. За змістом ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. Як слідує із ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес способами, передбаченими цим Кодексом та іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом статей 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно з ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319,321 ЦК України). Так само, суд враховує приписи ст. 13 ЦК України, за якою при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, та не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відтак, позов підлягає задоволенню повністю. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 974, 40 гривень, тому відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача.

Outcome: approved