Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-11 00:00:00

Позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із вказаним позовом, в якому просив визнати недійсним іпотечний договір від 05.03.2008 року, предметом якого були майнові права на квартиру будівельний номер [ADDRESS], визнати недійсним договір кредиту від 05 березня 2008 року№ 2008/36-20/23, укладений між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON], визнати недійсним договір поруки № 06-09/425 від 05 березня 2008 року укладений АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] Свої позовні вимоги в частині визнання недійсним кредитного договору мотивує тим, що при укладенні кредитного договору банк не попередив позивача про те, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе саме він як позичальник, а також не повідомив письмово про умови кредитування, а саме: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяг, податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, що є порушенням вимог ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливих умов договору, наслідком яких є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача та щодо нечесної підприємницької діяльності. Крім того, позивач посилаєтсья також на те, що кредитний договір про надання споживчого кредиту року в частині сукупної вартості кредиту (яка не була доведена до відома позичальника) та графіку платежів, який являється невід'ємною частиною цього правочину, не відповідає вимогам законодавства (п.п. 3.1, 3.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року № 541/13808). Крім того, посилався також на те, що у зв'язку з неправомірним включенням до умов договору несправедливих умов щодо сплати щорічної комісії за обслуговування кредитного договору а також страхових платежів на користь третіх осію у необґрунтованій фіксованій сумі умови спірного кредитного договору про його ціну підлягають визнанню недійсними. Оскільки умови про ціну кредитного договору є суттєвими умовами, без погодження якого кредитний договір не вважається укладеним, весь кредитний договір підлягає визнанню недійсним з моменту його укладення. Позовні вимоги в частині визнання недійсним договору іпотеки, окрім посилання на недійсність основного зобов'язання, мотивує тим, що на час укладення спірного договору іпотеки стаття 5 Закону «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки, отже оскаржуваний іпотечний договір суперечить положенням чинного законодавства. Позовні вимоги в частині визнання недійсним договору поруки позивач мотивує посиланням на недійсність основного зобов'язання Відповідач в судові засідання не з'являвся, повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Позивач просив суд розглянути справи без його участі, вимоги підтримував в повному обсязі проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, повідомлявся судом належним чином. Судом, на підставі наявних в матеріалах справи доказів встановлено наступні обставини: 10 січня 2006 року між [PERSON] та ПП «Прогрес-Риелт» був укладений договір про інвестування №3Б/ПР-1-119, відповідно до умов якого ПП «Прогрес-Риелт» повинно було передати позивачці у власність об'єкт інвестування, а саме: безумовне майнове право на квартиру будівельний номер [ADDRESS], а [PERSON] повинна була прийняти об'єкт інвестування та сплатити за нього інвестицію у розмірі 303 145,79 грн. 05 березня 2008 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] було договір кредиту № 2008/36-20/23 відповідно до якого Банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 51000 дол. США строком до 4 березня 2033 року зі сплатою 12,25 % річних за користування кредитом. Пунктом 1.1.1. укладеного між сторонами кредитного договору встановлено порядок повернення кредиту шляхом сплати до 05 числа кожного місяця ануїтетного платежу у сумі 553.47 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений іпотечний договір від 05.03.2008 року, предметом якого були майнові права на квартиру будівельний номер [ADDRESS]. 5 березня 2008 року з метою забезпечення своєчасного та повного виконання зобов'язання між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», [PERSON] та [PERSON] (сторона 3) був укладений договір поруки № 06-09/425, згідно з яким останній зобов'язався відповідати у повному обсязі за виконання [PERSON] усіх зобов'язань, що виникли з кредитного договору № 2008/36-20/23. Згідно п. 1.1 Договору поруки, поручитель зобов'язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій. Відповідно до п. 5.2 договору, він набирає чинності з дати його укладання та діє до виконання всіх вимог забезпечених порукою, визначених п. 2.1 цього договору. 5 листопада 2008 року між [PERSON] та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» було укладено додаткову угоду № 1 про внесення змін до кредитного договору № 2008/36-20/23 від 05.03.2008 року. Пунктом 1.1. зазначеної угоди сторонами досягнуто згоди про встановлення відсоткової ставки за кредитом на рівні 13.25% річних. Пунктом 1.2. додаткової угоди викладено в новій редакції пункт договору кредиту 1.1.1., яким визначено суму ануїтетного платежу у розмірі 591.76 доларів США. Суд, встановивши обставини справи та відповідні їм правовідносини сторін приходить до висновку про необхідність задоволення позову з огляду на наступне: Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 ЦК України). Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Укладений між позивачем та банком спірний кредитний договір був споживчим, як це випливає з п. 1.2. договору, де встановлено, що кредит має цільове призначення «фінансування інвестування житла - будівельний номер [ADDRESS]». Згідно з частиною першою статті 11 Закону про захист прав споживачів між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Таким чином, правовідносини про надання споживчого кредиту є договірними, до яких мають бути застосовані, зокрема, як загальні положення ЦК України про зобов'язання та договір, так і приписи його частини другої статті 627 щодо необхідності врахування вимог законодавства про захист прав споживачів. Враховуючи, що кредит має споживчий характер, правовідносини сторін регулювались на момент його укладення, зокрема, і Законом України «Про захист прав споживачів». Згідно з ч.1, 2 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним; Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги , додержання яких є необхідним для чинності правочину: Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина 1 ст. 203 ЦК України). Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина 2 ст. 203 ЦК України). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина 3 ст. 203 ЦК України). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 ст. 203 ЦК України). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 ст. 203 ЦК України). Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частина 6 ст. 203 ЦК України). Згідно п. 2 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 N 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на момент укладення договору встановлено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Згідно з ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживача», У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. Відповідно до п.п. 3.1-3.2. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року № 541/13808, Банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). Кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Згідно з п. 3.3. Правил, Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту та визначається за формулою. У п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року № 541/13808, визначено, що у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. У відповідності до рекомендацій, викладених у п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18,21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. При розгляді таких справ суди повинні враховувати, зокрема, висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг). Положеннями частин першої, другої статті 18 Закону про захист прав споживачів встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. В частинах третій, четвертій статті 18 Закону про захист прав споживачів наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому пунктом 4 частини першої статті 21 Закону про захист прав споживачів встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Статтею 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (ч.5). У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. (ч. 6); Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення (ч. 7). Таким чином, суд доходить до висновку, що спірний кредитний договір не відповідає вимогам ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами надання позичальнику як споживачу фінансових послуг банку повної інформації про податковий режим сплати процентів та про державні субсидії або інформацію про те, від кого споживач може одержати такі відомості; не роз'яснено позивачу, що валютні ризики під час виконання взятих на себе зобов'язань за кредитним договором покладено на споживача й не надано інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних із конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, що передбачено Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. Крім того, суд доходить висновку, що відповідач включив до умов договору неправомірну плату за супутні послуги внаслідок чого реальна відсоткова ставка склала 13.92 % у первісній редакції договору та 42.10% після укладення додаткової угоди. Так, згідно з додатком до спірного кредитного договору «Детальний розпис загальної вартості платежів та визначення сукупної вартості кредиту і реальної процентної ставки», банком визначено реальний розмір процентної ставки у розмірі 13.92 % у первісній редакції договору та 42.10% після укладення додаткової угоди а також сума подорожчання кредиту у розмірі 120564.44 доларів США у первісній редакції договору та 339 499.03 доларів США після укладення додаткової угоди. Зазначений розмір реальної процентної ставки досягається за рахунок включення до суми кредиту супутніх послуг, а саме - послуг зі страхування, які позивач має сплатити на користь третіх осіб у сумі 4502.17 доларів США у первісній редакції договору та 217 199.99 доларів США після укладення додаткової угоди. Суд вважає, що відповідач, включивши до умов договору несправедливі умови договору щодо страхування у фіксованій сумі порушив права позичальника як споживача, нав'язавши йому вказані умови договору кредиту, що позбавило позичальника реального права вибору постачальника таких послуг а також вибору умов договору страхування, зокрема, в частині визначення вартості таких послуг, що вплинуло на сукупну вартість кредиту. Оцінюючи доводи позивача про укладення ним додаткової угоди до договору кредиту, якою передбачалось підвищення процентної ставки під тиском працівників банку, які загрожували тим, що вимагатимуть повернення всього кредиту достроково, суд зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували вказані факти, отже вказані підстави позову не можуть бути підставами для визнання спірного кредитного договору недійсним. Згідно з ч 2. ст. 548 ЦК України, недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цього Кодексу. Враховуючи, що виконання зобов'язання за спірним кредитом забезпечувалось іпотекою та порукою, які є акцесорними зобов'язаннями та зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 548 ЦК України, іпотечний договір від 05.03.2008 року, предметом якого були майнові права на квартиру будівельний номер [ADDRESS] та договір поруки № 06-09/425 від 5 березня 2008 року, укладений з [PERSON] також слід визнати недійсними. Крім того, оскаржуваний позивачем іпотечний договір має бути визнаний недійсним також з наступних підстав: Статтею 5 Закону України від 05.06.2003року № 898-IV "Про іпотеку", у редакції, яка була чинною на час укладення оспорюваного позивачем договору іпотеки 07.02.2007 року, визначений вичерпний перелік об'єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором. Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна в майбутньому. Частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об'єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. При цьому таке поняття як "іпотека майнових прав" і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав в Законі України " Про іпотеку" відсутні (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин). Майнові права на об'єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», яким були внесені зміни до Закону України «Про іпотеку». У постанові від 17 квітня 2013 року в справі № 6-8цс13 Верховний Суд України дійшов висновку, що у статті 5 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-ІУ "Про іпотеку" (у редакції, яка діяла з 12 травня 2006 року по 14 січня 2009 року) вказаний вичерпний перелік об'єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором. Поняття "іпотека майнових прав" і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав у цьому Законі були відсутні. Майнові права на об'єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI "Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва", яким були внесені зміни до Закону України "Про іпотеку". Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 15 травня 2013року в справі № 6-36 цс13., постанові від 17 лютого 2016 року в справі № 6-7337ск15. Вказана правова позиція згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Таким чином під час укладення оскаржуваного іпотечного договору були порушені положення ст. 5 Закону України від 05.06.2003р. «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору), оскільки майнові права на окремі приміщення в житловому будинку не могли бути предметом іпотеки. Оскільки майнові права на відповідну квартиру в незавершеному будівництвом жилому будинку відповідно до положень Закону України "Про іпотеку", в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, не могли бути предметом іпотеки, вказані майнові права були неправомірно передані в іпотеку, і за даних обставин оспорюваний позивачем договір іпотеки є недійсним в силу статей 203, 215 Цивільного кодексу України, як такий, що укладений з порушенням вимог статті 5 Закону України "Про іпотеку" (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин). Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Таким чином позовні вимоги про визнання недійсним іпотечного договору підлягають задоволенню як такі, що підтвердженні матеріалами справи, ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та не спростовані належними та допустимими доказами відповідачем. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Outcome: approved