Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-15 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Обухівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області, Акціонерного товариства «Альфа-Банк», уточнивши яку просив суд зняти арешт та заборону відчуження з майна боржника [PERSON] , що накладений на підставі постанови ВП № 48431219 від 14.08.2015 року, винесеної заступником начальника ВДВС Обухівського міськрайонного управління юстиції Голубець Н.М. та зняти з розшуку транспортний засіб VOLKSWAGEN Passat, 2008 року випуску, чорного кольору, державний номерний знак [NUMBER] , оголошеного 11.09.2015 року по ВП № 48431219. Позовні вимоги мотивує тим, що 20.05.2014 року постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків у справі № 744/14 було ухвалено рішення про стягнення з позивача на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість по кредиту в сумі 332965 гривень 11 копійок на підставі якого 16.10.2014 року Дніпровським районним судом м. Києва у справі 7555/25532/14-ц було постановлено ухвалу про видачу виконавчого листа, який було видано стягувачу. Заступником начальника ВДВС Обухівського міськрайонного управління юстиції Голубець Н.М. за вказаним виконавчим листом було відкрито виконавче провадження та накладено арешт на все майно боржника, а в подальшому 11.09.2015 року оголошено в розшук майно боржника, а саме належний йому на праві приватної власності автомобіль VOLKSWAGEN Passat, 2008 року випуску, чорного кольору, державний номерний знак [NUMBER] . На даний час ВП № 48431219 завершено і здійснено повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження». З відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.07.2019 року вбачається, що обтяження номер запису 15465674 від 17.08.2015 року та застава № 1382127878 від.30.07.2013 року не знято, але Обухівським ВДВС ГТУЮ у Київській області було відмовлено позивачу у скасуванні арешту та зняття транспортного засобу з розшуку, оскільки у відділі відсутні виконавчі провадження відносно нього. З огляду на викладені обставини позивач просить позов задовольнити, оскільки існуючі арешт і заборона відчуження майна та оголошення його в розшук порушують його право власності та унеможливлюють здійснювати користування та розпорядження цим майном. Ухвалою судді від 01.11.2019 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за загальними правилами позовного провадження в підготовчому судовому засіданні. Ухвалою суду від 22.01.2019 року залучено до справи Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» в якості правонаступника ПАТ «Укрсоцбанк» та закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити і розглядати справу без його участі. Відповідач, Обухівське міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області, про розгляд справи повідомлявся належним чином, в судове засідання свого представника не направив, заяв, клопотань чи відзиву до суду не подав Відповідач, Акціонерне товариство «Альфа-Банк», в судове засідання свого представника не направив, подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, а також надав заперечення на заяву про уточнення позовних вимог, в яких просить відмовити позивачу в задоволенні позову з тих підстав, що рішення суду, на підставі якого видано виконавчий документ не виконане, а при винесенні державним виконавцем постанов про арешт майна боржника та заборонои на його відчуження і його розшук не допущено порушення положень ЗУ «Про виконавче провадження», а при поверненні виконавчого документа стягувачу, не передбачено зняття арешту з майна боржника та скасування інших заходів примусового виконання рішення суду. Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що 20.05.2014 року, постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків, у складі третейського судді Ярошовця В.М., у справі №744/14, було ухвалено рішення, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість по кредиту в сумі 332965 гривень 11 копійок та третейського збору в сумі 3729 гривень 65 копійок. На підставі зазначеного рішення третейського суду 16.10.2014 року Дніпровським районним судом м. Києва, у справі №755/25532/14-ц, було постановлено ухвалу про видачу виконавчого листа у вказаній справі та виконавчий лист було видано стягувачу. 14.08.2015 року, заступником начальника відділу державної виконавчої служби Обухівського МРУЮ Голубець Н.М., за виконавчим листом №755/25532/14-ц, було відрито виконавче провадження №48431219 та цією ж постановою накладено арешт на майно боржника. Позивачу, [PERSON] на праві власності належить автомобіль VOLKSWAGEN Passat, 2008 року випуску, чорного кольору, державний номерний знак [NUMBER] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . 11.09.2015 року заступником начальника відділу державної виконавчої служби Обухівського МРУЮ Голубець Н.М. оголошено розшук майна боржника, а саме: транспортного засобу VOLKSWAGEN Passat, 2008 року випуску, чорного кольору, державний номерний знак [NUMBER] . 26.12.2016 року, заступником начальника відділу державної виконавчої служби Обухівського МРУЮ Голубець Н.М. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», редакція якого діяла на час ухвалення постанови і вказана постанова не оскаржувалась та є дійсною. 17.09.2019 року [PERSON] звернувся до Обухівського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Київській області із письмовою заявою про знаття з розшуку належного йому на праві власності автомобіля VOLKSWAGEN Passat, 2008 року випуску, чорного кольору, державний номерний знак [NUMBER] та скасування арешту на все його майно в рамках виконавчого провадження ВП № 48431219 від 14.08.2015 року. 10.10.2019 року Обухівським міськрайонним ВДВС ГТУЮ у Київській області, [PERSON] надано відповідь на його заяву від 17.09.2019 року, в якій зазначено про відмову у скасуванні арешту та знятті з розшуку транспортного засобу у зв`язку із тим, що у відділі відсутні виконавчі провадження, в яких стягувачем є ПАТ «Укрсоцбанк», а боржником [PERSON] за виконавчим листом Дніпровського районного суду м. Києва № 755/25532/14-ц від 03.11.2014 року і станом на 11.10.2019 року зазначений виконавчий документ повторно на примусове виконання не надходив. З відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.07.2019 року вбачається, що обтяження номер запису 15465674 від 17.08.2015 року та застава рухомого майна № 1382127878 від.30.07.2013 року не знято. Згідно ст.1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого Протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свободє попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено у статті 1 Першого Протоколу, зокрема, вказано на необхідність дотримання обґрунтованої пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Згідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. На підставі ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності, або обмежене в його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно зі статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Частиною першою статті 5 ЗУ "Про виконавче провадження" визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів". Відповідно до статті 10 ЗУ "Про виконавче провадження" заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом. Статтею 18 ЗУ "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна (стаття 56 ЗУ "Про виконавче провадження"). Отже, зі змісту вказаних норм права вбачається, що накладати арешт на майно в процедурі виконавчого провадження надається право лише у випадку, коли таке майно належить на праві власності саме боржнику. Враховуючи, що автомобіль VOLKSWAGEN Passat, 2008 року випуску, чорного кольору, державний номерний знак [NUMBER] зареєстрований саме за позивачем, що підтверджується, матеріалами справи, беручи до уваги винесення ВДВС постанови про накладення арешту на все майно, що належить боржнику (позивачу), заборону його відчуження та розшук, державним виконавцем були вчинені дії у відповідності до вимог чинного законодавства України. На даний час, боржник рішення суду Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 20.05.2014 року по справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за в розмірі 332 965,11 грн., а також витрати пов`язані з розглядом справи в третейському суді в сумі 3 729,65 грн. та 243,60 грн. судового збору не виконав та будь яких дій спрямованих на його виконання не вчиняє. Відповідно до ч.1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі необхідності розшуку транспортного засобу боржника державний виконавець виносить постанову про такий розшук, яка є обов`язковою для виконання органами внутрішніх справ. З аналізу зазначеної норми статті ЗУ «Про виконавче провадження» вбачається, що державний виконавець при винесенні постанови від 14.08.2015 року №48431219 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а також постанови № 48431219 від 11.09.2015 року, якою транспортний засіб боржника оголошено в розшук, діяв виключно в межах визначених Законом України «Про виконавче провадження». За змістом статті 57 Закону України «Про виконавче провадження», чинного на момент накладення арешту на майно боржника, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, в тому числі й винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна. Зважаючи, що транспортний засіб боржника, розшук якого здійснювався органами внутрішніх справ, не виявлено протягом року з дня оголошення розшуку, державним виконавцем 26.12.2016 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві №48431219. Згідно з частинами першою та другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. З аналізу вищезазначених норм Закону України «Про виконавче провадження», вбачається, що у разі повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення. При цьому, повернення виконавчого документа стягувачеві, у зв`язку з тим, що транспортний засіб боржника, розшук якого здійснювався органами внутрішніх справ, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку, не є підставою для закінчення виконавчого провадження згідно з приписами статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», та відповідно зняття арешту передбачено ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження». Окрім того, відповідно частини 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею цього Закону (протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можу ті бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців, а також у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншогі ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо - протягом усього періоду, на які присуджені платежі). Окрім того, відповідно до ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження; стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції. Як передбачено Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право н звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру. У справі «Горнсбі проти Греції» суд зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яюп судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права в звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, я» має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін. Крім того, невиконання рішення є втручанням у право на мирне володіння майном, гарантоване ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно ч.1 ст.13 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу та в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями статей 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна особа, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Нормами ч. 1ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, зважаючи на встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що оскільки боржником рішення суду на підставі якого видано виконавчий документ, та з метою реального виконання якого державним виконавцем застосовується арешт майна боржника, заборона його відчуження та розшук, є невиконаним, а зняття арешту з майна боржника, заборони його відчуження та розшуку майна боржника спрямованого на реальне виконання рішення суду суперечить засадам виконавчого провадження закріплених в ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження», а саме таких як: обов`язковості виконання рішень; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями. Отже, з системного аналізу вищевказаних норм Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» не є підставою для закінчення виконавчого провадження, а державному виконавцю не надано права на зняття арешту з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, встановлених п.7 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Враховуючи те, що обставини, на які позивач посилається в обґрунтування заявлених вимог, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а, повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення виконавчого провадження (крім випадку коли повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ), суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] до Обухівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області, Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про зняття арешту з майна та заборони на його відчуження, слід відмовити. Також, суд вважає за необхідне зазначити, що позивач не позбавлений можливості самостійно виконати рішення суду, для виконання якого було накладено арешт на його майно, заборону його відчуження та розшук майна боржника, після чого арешт з майна боржника та інші заходи процесуального примусу буде знято у відповідності до приписів чинного законодавства. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати суд відносить на рахунок позивача.

Outcome: dismissed