Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-13 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], [PERSON], яка діє від імені та в інтересах малолітнього сина - [PERSON], [INFO] про усунення перешкод у здійсненні права власності, виселення. Позовні вимоги мотивовані тим, що, позивач, [PERSON], є власником квартири [ADDRESS]. Вказана квартира належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №Н/99-01600 від 29.06.1999 р., зареєстрованого в КП „Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості" 13.07.1999 р. за реєстровим номером 272-стр.17-кн.257 пр. Позивач стверджує, що в серпні 1999 р. на прохання Відповідачів він дозволив своїй знайомій - [PERSON] проживати та зареєструватись в належній йому квартирі, з огляду на наявність в останній на той час малолітньої дитини - [PERSON] та відсутністю фінансової можливості наймати придатне для проживання житло. При цьому, позивач повідомив [PERSON] про те, що вона буде зобов'язана звільнити приміщення на його першу вимогу. На даний час, позивач вирішив реалізувати право власності на нерухоме майно, здійснити ремонт зазначеної квартири та продати її, про що письмово повідомив Відповідачів з проханням звільнити займану житлову площу в строк до 31 жовтня 2016 р. Однак відповіді позивач не отримав, та Відповідачі квартиру не звільнили, свої речі не вивезли. Своїми діями Відповідачі перешкоджають позивачу в володінні, користуванні та розпорядженні приналежним на праві власності майном. На підставі викладеного, позивач просить усунути позивачу, [PERSON], перешкоди в користуванні власністю - квартирою [ADDRESS], шляхом виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON], [INFO], в інтересах якого діє [PERSON], з належної мені квартири [ADDRESS], без надання іншого житлового приміщення. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, та, в свою чергу, подала зустрічний позов до [PERSON], треті особи - [PERSON], яка діє від імені та в інтересах малолітнього сина - [PERSON], [INFO] про визнання права власності, про встановлення факту проживання однією сім'єю, за участю органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради. Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON], проживала однією сім'єю з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з квітня 1999 року до 2007 року. Позивачка за зустрічним позовом стверджує, що позивач [PERSON], забрав її спільно з донькою [PERSON], [INFO] до нього в квартиру [ADDRESS]. В період з квітня 1999 року до 2006 року вона з [PERSON] вела спільний побут, вони мали взаємні права та обов'язки, спільно спілкувалися з друзями, які сприймали їх як дружину та чоловіка. Однак офіційно шлюб вони не реєстрували. [PERSON], за час сумісного проживання, періодично їздив до Ізраїлю на заробітки. Останній раз вона бачила [PERSON] в 2007 році. На підставі викладеного, позивачка просить встановити факт проживання однією сім'єю без шлюбу [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], за період з квітня 1999 по 2007 рік, а також визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] підтримав позовні вимоги у повному обсязі, а також пояснив, що [PERSON] в серпні 1999 р. на прохання Відповідачів позивач дозволив своїй знайомій - [PERSON] проживати та зареєструватись в належній йому квартирі. Однак він не проживав з [PERSON] однією сім'ю, та вони не мали спільного бюджету. Крім того, позивач постійно перебував в Ізраїлі, а до відповідачки інколи навідався з метою перевірки стану квартири. Враховуючи дружні відносини з відповідачкою він дозволив їй спільно з дитиною проживати в квартирі. На теперішній час, позивач вирішив зробити ремонт в квартирі та її продати, у зв'язку з чим, попередив відповідачів про необхідність звільнення квартири, проте вони відмовились її звільняти. Представник відповідачів [PERSON], [PERSON] - [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову, при цьому задовольнивши зустрічний позов. Так він пояснив, що [PERSON] в період з період з квітня 1999 по 2007 рік проживала однією сім'єю з [PERSON], при цьому, вони мали спільний бюджет, проживали за однією адресою. В зв'язку з чим, він вважає, що [PERSON] повинна бути співвласником квартири [ADDRESS]. Представники органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації в судове засідання не з'явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином, а також згідно клопотання, яке надійшло до суду 25.07.2017р. просили розглянути справу у їх відсутність. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, свідків, аналізуючи у сукупності надані сторонами докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], яка діє від імені та в інтересах малолітнього сина - [PERSON], [INFO] про усунення перешкод у здійсненні права власності, виселення підлягають задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], треті особи - [PERSON], яка діє від імені та в інтересах малолітнього сина - [PERSON], [INFO] про визнання права власності, про встановлення факту проживання однією сім'єю, за участю органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради не підлягає задоволенню. Так судом встановлено, що [PERSON], є власником квартири [ADDRESS]. Вказана квартира належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №Н/99-01600 від 29.06.1999 р., зареєстрованого в КП „Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості" 13.07.1999 р. за реєстровим номером 272-стр.17-кн.257 пр. [PERSON] в зустрічному позові стверджує, що вона з період з квітня 1999 по 2007 рік проживала однією сім'єю з [PERSON], при цьому, вони мали спільний бюджет, проживали за однією адресою. В судовому засіданні були допитані свідки [PERSON], [PERSON], які підтвердили, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Однак в судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] в період з 28.10.1195р. по 17.07.1999р. перебувала у шлюбі з [PERSON]. Актовий запис про розірвання шлюбу № 46, зареєстрований 17.07.1999р. у відділі ДРАЦС РС Ульяновського районного управління юстиції у Кіровоградській області. Суд вважає, до виниклих правовідносин необхідно застосувати положення КпШТС України та відповідні положення Закону України «Про власність», які були чинним на час придбання спірного майна. Так, відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Вищевказана правова позиція, висловлена у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13. Суд вважає, що оскільки [PERSON] перебувала на час придбання квартири [ADDRESS] у шлюбі з [PERSON], то неможливо вважати, що дана квартира придбана внаслідок спільної праці членів сім'ї, тобто застосувати положення пункту 1 статті 17 Закону України "Про власність", оскільки норми даної статті поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. В судовому засідання зі сторони [PERSON] не надано достатньої доказів того, що квартира [ADDRESS] була придбана за спільні кошти, а також, що на час придбання квартири сторони мали спільний бюджет. На підставі викладеного, суд вважає, що необхідно відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON], треті особи - [PERSON], яка діє від імені та в інтересах малолітнього сина - [PERSON], [INFO] про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу [PERSON] з [PERSON] в період з квітня 1999р. по 2007р., про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Судом також встановлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], а також малолітній [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою №2257 від 05.09.2016р. Крім того, в довідці є посилання на те, що [PERSON], а також [PERSON] зареєстровані в якості піднаймачів з 25.08.1999р.. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Однак відповідачі не є членами сім'ї позивача, в силу ч. 2 ст. 64 ЖК України. Відповідно до листа КП ЖКС «Північний» № 769 від 10.01.2017р. вбачається, що документи на підставі яких були зареєстровані відповідачі не збереглись. В судовому засіданні представники сторін пояснили, що у сторін також не збереглись документи, на підставі яких була здійснення реєстрація відповідачів. На підставі викладеного, суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини щодо договору найму, оскільки користування квартирою відповідачами можливо лише на умовах договору найму. Відповідно до ст. 158 ЖК України, наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Згідно ч. 1 ст. 159 ЖК України предметом договору найму в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, може бути як ізольоване, так і неізольоване жиле приміщення (кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом), а також частина кімнати. Не можуть бути самостійним предметом договору найму приміщення, непридатні для проживання (підвали тощо), а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора та ін.). Жиле приміщення здається наймачеві на визначений строк або без зазначення строку. У відповідності до ч. 3 ст. 168 ЖК України договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці. В судовому засіданні встановлено, що позивач направляв відповідачам попередження про необхідність виселення з квартири, однак відповідачі по теперішній час проживають в квартирі, а також не бажають виселятись в квартирі. Згідно ч. 1 ст. 169 ЖК України у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Суд вважає, що оскільки фактично договір найму жилого приміщення є припиненим, в силу ч. 3 ст. 168 ЖК України, а тому відповідачі, згідно ч. 1 ст. 169 ЖК України, ч.1 ст. 391 ЦК України повинні бути виселені квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення, оскільки проживання відповідачів чинити перешкоди у здійсненні право власності позивача на квартиру. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Таким чином, оскільки судом приймається рішення щодо виселення [PERSON], то спільно із нею повинний бути виселений [PERSON], [INFO]. На підставі викладеного,

Outcome: approved