Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-08 00:00:00

Позивачі - [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Радар» про визнання недостовірними відомостей, викладених у зверненні відповідача за №62 від 15.09.2011р. на ім'я Президента України, Прем'єр-Міністра України, Генерального прокурора, Служби безпеки України. Зокрема, позивачі просять визнати недостовірними відомості, які містяться в абзацах 4, 5, 6 вищевказаного звернення: «Вказаний чиновник використовуючи своє службове становище, а працює він заступником директора з реєстрації землі у Львівській регіональній філії Центру державного земельного кадастру, подав у Львівську міську раду підроблені документи на приватизацію земельної ділянки, прилеглої до його ([ADDRESS]) та нашого будинку ([ADDRESS]), а саме: внаслідок поданого ним до Львівської міської ради плану меж земельної ділянки, на якому зник офіс ТзОВ «Радар-03», Львівською міською радою було прийнято ухвалу № 773 від 12.06.1997 "Про передачу у спільну сумісну власність земельної ділянки" [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] для обслуговування будинку на [ADDRESS] та виданий державний акт. Більше того, згідно з актом обстеження земельної ділянки в натурі від 20.05.1995 площа земельної ділянки становила 334 кв.м, але [PERSON] цього мало, тому на розгляд Львівської міської ради, відчуваючи свою безкарність, він подає копію генплану міста не з оригінальними підписами та печатками, а ксерокопію, в якому відсутні оригінальні печатки, але площу без будь-яких підстав збільшено до 378 кв.м». 05.06.2014р. позивачі подали зміни до позовної заяви в порядку ст.31 ЦПК України, в якій вказали спосіб спростування вищевказаної несдотовірної інформації шляхом зобов'язання відповідача скерувати через Укрпошту цінні листи з описом вкладення до Президента України, Прем'єр-міністра України із спростуванням недостовірної інформації, викладеної в абзаціх 4,5,6 звернення ТзОВ «Радар-03» №62 від 15.09.11р. та надати позивачам через державного виконавця належно завірені копії згаданих листів з оригіналами описів вкладення у цінний лист за формою Ф-107 з відбитком календарного штампу місця приймання (а.с.47-47зв.). Свої вимоги позивачі обґрунтовують тим, що жодних доказів "підробленості" документів, чи того, що їх "офіс був нанесений раніше на план" відповідач не наводить. Твердження відповідача про використання службового становища є завідомо недостовірними, оскільки заява па приватизацію подана 15.03.1995 року, а Центр ДЗК створений 04.11.1997 року. Про те, що земельна ділянка для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] позивача не прилягає до будинку [ADDRESS] відповідача та є окремою кадастровою одиницею доводить архівний витяг з рішення Львівської міської ради № 1158 від 20.08.1953 по земельних ділянках за адресою [ADDRESS] та [ADDRESS]. Законність Ухвали Львівської міськради №773 від 12.07.1997 підтверджена Ухвалою ВСУ від 15.07.09 року та рішенням Апеляційного суду Львівської області від 16.10.2012р. Відповідач стверджує, що площа земельної ділянки Позивача становила 334кв.м. Недостовірність цього твердження встановлена Ухвалою ВСУ від 15.07.09. (додаток 3 до позовної заяви, стр.4, абз.3,4). А особа, яка склала «Акт обстеження земельної ділянки в натурі» (додаток 9 до позовної заяви) та нібито встановила розмір земельної ділянки Позивача рівний 334 кв.м. твердить, що «площа земельної ділянки - 334 кв.м. встановлена нез'ясованим способом та особами» (додаток 10 до позовної заяви). Позивачі посилаються також на те, що в останньому абзаці звернення відповідач визнає що розповсюдження ним аналогічної недостовірної інформації про Позивача за попередній період носило систематичний характер. Звертає на себе увагу факт, що звернувшись до прокурора м. Львова за копією листа прокуратури м.Львова, відповідач тиражує звернення з недостовірною неправдивою інформацією Голові фракції ВО «Свобода» Генеральному директору Центру ДЗК, у яких даного листа не було ніколи. У судовому засіданні позивачі підтримали свої позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві та додатково пояснили, що вищевказана недостовірна інформація порушує їх честь і гідність у зв'язку з постійними наклепами та постійними перевірками. Позивач [PERSON], зокрема зазначив, що його знають студенти, колеги, а отже йому доводиться всім пояснювати цю ситуацію. Позивачі також підтвердили в судовому засіданні, що докази, які вони подали в обґрунтування своїх позовних вимог, в т.ч. тих, що стосуються надання їм у власність земельної ділянки, її розміру були предметом оцінки судами при розгляді земельних спорів між ними та відповідачем. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про місце та час розгляду справи, а тому суд вважає за можливе відповідно до вимог ст.169 ЦПК України розглядати справу за його відсутності за наявними у справі матеріалами. Будучи присутнім в попередніх судових засіданнях та в письмових клопотаннях на адресу суду, представник відповідача позовні вимоги заперечив, покликаючись на постанову Пленуму ВС України від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації» в частині того, що позовна заява не відповідає вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, а саме щодо часу, способу та інших обставин, які мають юридичне значення, а тому відповідно до вимог ст.119 ЦПК України має бути залишена без руху та відповідно до ст.207 ЦПК України згодом залишена без розгляду. Представником відповідача також зазначено, що позивачами пропущено строк звернення до суду. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до переконання, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Положеннями ст.15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань кореспондується з обов'язком не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію, що випливає із положень статті 68 Конституції України. Беручи до уваги вищевказані положення, Пленум Верховного суду України у своїй постанові №1 від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» звертає увагу судів на те, що при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації суди повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. У пункті 16 Постанови №1 Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р. звернуто увагу на те, що відповідно до вимог ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року(справа про поширення відомостей). Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009р. інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009р., вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Вимоги про захист гідності, честі чи ділової репутації випливають із порушення особистих немайнових прав, тому згідно з пунктом 1 частини першої статті 268 ЦК України позовна давність на них не поширюється, крім випадків, встановлених законом, зокрема пунктом 2 частини другої статті 258 ЦК і статтею 37 Закону про пресу. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). Спеціальний порядок спростування недостовірної інформації передбачений для випадків, коли ця інформація набула поширення через документ, який прийняла (видала) юридична особа (частина п'ята статті 277 ЦК). У такому випадку документ, який містить таку недостовірну інформацію, що порочить особисті немайнові права фізичних осіб, має бути відкликаний. Як вбачається із звернення відповідача за №62 від 15 вересня 2011р., воно видано юридичною особою - ТзОВ «Радар», адресовано вищим посадовим особам держави та правоохоронним органам з приводу, на думку відповідача, допущених позивачем - [PERSON] порушень вимог законодавства та підробки документів, з використанням свого службового становища, при приватизації земельної ділянки по [ADDRESS]. Відповідно до рішення Конституційного Суду України у справі N 1-9/2003 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003, положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української РСР ( 1540-06 ) "поширив такі відомості" в аспекті конституційного звернення треба розуміти так, що викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обов'язків порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органів завідомо неправдивих відомостей тягне за собою відповідальність, передбачену чинним законодавством України. Суд приходить до висновку, що звернення відповідача до правоохоронного органу не може вважатися поширенням відомостей, що порочать честь та гідність позивачів, оскільки позивачами не надано суду доказів, які б свідчили, що у зверненні відповідача до правоохоронних органів (Генерального прокурора, Служби безпеки України) містилися завідомо неправдиві відомості. Як зазначили позивачі в судовому засіданні, вони не зверталися з цього приводу із заявою в порядку КПК про скоєння відповідачем злочину внаслідок подання відповідачем прокурору завідомо неправдивого повідомлення про вчинення злочину позивачем - підробки документів та приватизації земельної ділянки позивачем в порушення вимог законодавства, з використанням службового становища, та жодних рішень правоохоронними органами з цього приводу не приймалось. Крім цього, інформація та документи, надана позивачами щодо обґрунтування позовних вимог, а саме: ухвала №773 від 12.06.97р. про передачу в спільну сумісну власність земельної ділянки позивачам, документи, що стосуються площі земельної ділянки 378 кв.м чи 334 кв.м згідно акту обстеження земельної ділянки в натурі від 20.05.1995р. та інші документи, що додані до позовної заяви, були доказами у земельних спорах між позивачами та відповідачем, що підтвердили позивачі в судовому засіданні та вбачається із копії ухвали Верховного суду України від 19.07.2009р. у справі за позовом [PERSON], ТзОВ «Радар-03» та інших до [PERSON], [PERSON], ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах та інших про скасування ухвали Львівської міської Ради про приватизацію земельної ділянки, державного акту на право власності на земельну ділянку та ін. (а.с.15) та з копії рішення Апеляційного суду Львівської області від 16 жовтня 2012р. у справі №1326/2-239/11 (а.с. 20-24). Суд, вирішуючи земельний спір між сторонами, надав оцінку зазначеним доказам, а отже зазначені відомості та докази не можуть бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації та для задоволення позову щодо спростування недостовірної інформації, враховуючи роз'яснення, які містяться в п.17 Постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009р. З'ясувавши обставин справи, дослідивши в судовому засіданні докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до переконання, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Судові витрати за правилами ст.88 ЦПК України слід покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed