Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

21.09.2015р. позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про витребування майна та визнання права власності. З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, поданої до суду 14.04.2017р., позивач просить суд витребувати [PERSON] на користь [PERSON] приміщення квартири №1 (магазин) у будинку 4 по вул. Тобілевича у м. Львові та визнати за [PERSON] право власності на дане приміщення. В обґрунтування позовних вимог сторона позивача покликається на те, що 18.05.2009р. за договором купівлі-продажу позивачка [PERSON] придбала у [PERSON] спірне майно. Проте, 31.07.2012р. дане майно за рішенням Франківського районного суду м. Львова було витребувано на користь [PERSON], який в подальшому продав спірне майно відповідачу [PERSON] Зазначає, що 21.04.2015р. рішенням Франківського районного суду м. Львова скасовано рішення Франківського районного суду м. Львова від 31.07.2012р. у зв'язку з нововиявленими обставинами та відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про витребування майна. Як на підставу позову покликається на положенням п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України, відповідно до якого, одним із випадків, коли майно може бути витребувано від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі. Вважає, що оскільки, на даний момент скасовано рішення суду, на підставі якого [PERSON] витребував майно у [PERSON] та набув право власності на це майно, наявні підстави для витребування цього майна у добросовісного набувача на підставі ст. 388 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача надав пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Додатково звернув увагу на те, що зміна цільового призначення використання спірного приміщення не спростовує доводів позивача та не є перешкодою для застосування норм ст. 388 ЦК України, покликався на судову практику. Позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задоволити. Відповідач, треті особи- Головне територіальне управління юстиції Львівської області, ОКП ЛОР "БТІ та ЕО" та [PERSON] у судове засідання не зявилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, хоча належним чином були повідомленні про день, час та місце слухання справи, а тому суд вважає, що справу слід слухати у їх відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатній і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності на підставі наявних у матеріалах справи доказів та доводів, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав: Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Згідно з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. За вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, - суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 18.05.2009р. [PERSON] за договором купівлі-продажу придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS]. 28.01.2010р. Департаментом житлового господарства та інфраструктури ЛМР видано Наказ №31, відповідно до якого, [PERSON] надано дозвіл на використання власної житлової квартири №1, розташованої на першому поверсі будинку №4 по вул. Тобілевича площею 28,5 кв.м., як нежитлового приміщення. 04.08.2011р. Департаментом містобудування ЛМР видано Наказ №А-264, з якого вбачається, що [PERSON] затверджено вимоги до архітектурно-планувальної частини проекту реконструкції квартири [ADDRESS] під промтоварний магазин з влаштування входу на місці віконного прорізу. 31.07.2012р. рішенням Франківського районного суду м. Львова, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 04.02.2013р., витребувано від [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS], а також визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]. 09.07.2013р. відповідач [PERSON] придбав у [PERSON] за договором купівлі-продажу квартиру [ADDRESS]. 21.04.2015р. рішенням Франківського районного суду м. Львова задоволено заяву [PERSON] та скасовано рішення Франківського районного суду м. Львова від 31.07.2012р. у звязку з нововиявленими обставинами, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про витребування майна у добросовісного набувача відмовлено. Відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до п.8 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" відповідно до\~статей 330,\~334 ЦК\~право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до\~статті 388\~цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього. Відповідно до п.26 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" відповідно до положень\~частини першої статті 388 ЦК\~власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Суд приймає до уваги доводи позивача про те, що матеріалами справи підтверджується скасування судового рішення, за яким [PERSON] витребував спірне майно від [PERSON] та набув на це майно право власності. Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21.12.2016р. у справі №6-2233цс16, постанові Верховного Суду від 25.07.2018р. у справі 640/8456/16-ц). Суд не приймає доводів відповідача про те, що на даний момент відсутній предмет віндикації, оскільки, обставини зміни цільового призначення використання спірного майна та його виключення з житлового фонду для подальшого використання під промтоварний магазин, не дають підстав для висновків про відсутність цього спірного приміщення (правова позиція Верховного Суду у постанові від 21.03.2018р. у справі 208/2405/15-ц). Більше того, як встановлено судом, дозвіл на використання квартири [ADDRESS] надано [PERSON] ще 28.01.2010р. на підставі Наказу №31 Департаменту житлового господарства на інфраструктури ЛМР, а Наказом №А-264 від 04.08.2011р. Департаменту містобудування ЛМР затверджено вимоги архітектурно-планувальної частини проекту реконструкції цієї квартири під промтоварний магазин. Згідно із п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року № 20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності судовий захист права приватної власності громадян може, зокрема, здійснюватися шляхом розгляду справ за позовами про визнання права власності на майно. Згідно з ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ст. 1 Першого Протоколу від 20.03.1952р. до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950 р. кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В свою чергу положення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950 р. передбачають, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до вимог ч.2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, припинення дії, яка порушувала право, примусово виконання обовязку в натурі. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно із ст.5 ЦПК України,\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. На підставі зазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку, щодо необхідності задоволенні уточнених позовних вимог. Вирішуючи питання стягнення судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що слід стягнути з відповідача в користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1103 грн..

Outcome: approved