Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на частку житлового будинку та земельну ділянку в порядку спадкування за законом. Позовні вимоги мотивовано тим, що [INFO] року померла його мати [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно, а саме на 3/20 частки житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0116 га кадастровий номер [NUMBER] призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по [ADDRESS]. Будинок належав померлій на підставі рішення Третейського суду від 19.06.2002 р., яке зареєстроване у Комунальному підприємстві «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» 19.06.2002 р. Право власності на будинок зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.11.2013 р. Правовстановлюючим документом на земельну ділянку є свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] видане 07.04.2015 р. реєстраційною службою Вінницького міського управління юстиції Вінницької області на ім'я померлої [PERSON] Право власності на земельну ділянку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07.04.2015р. Мати заповіту не залишила. Позивач є спадкоємцем першої черги за законом, оскільки є сином померлої. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] від прийняття спадщини відмовилися. Позивач прийняв спадщину шляхом подання в установлений законом строк заяви про прийняття спадщини до Тиврівської державної нотаріальної контори Вінницької області, однак немає можливості в нотаріальному порядку оформити спадщину. 18.10.2016 р. державний нотаріус Тиврівської державної нотаріальної контори Вінницької області винесла постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, мотивуючи постанову тим, що рішення третейського суду не є тим документом, який підтверджує право спадкодавця на житловий будинок, а свідоцтво про право власності на земельну ділянку видане після смерті спадкодавця. З урахуванням наведеного позивач просив визнати за ним право спільної часткової власності на 3/20 частки житлового будинку [ADDRESS] з відповідною часткою господарських будівель, що складаються з кімнати 4-1, кухні 4-2, коридору V, ванни - VІ, загальною площею приміщень (підрахованою за формулами розрахунку площ) 33,3 кв.м., загальною площею - 27,6 кв.м., житловою - 19,6 кв.м., допоміжною - 8,0 кв.м., площею літніх приміщень - 5,7 кв.м., гаражу «К» та право власності на земельну ділянку площею 0,0116 га кадастровий номер [NUMBER] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28.03.2017р. залучено до участі у справі, як співвідповідача, Черемошненську сільську раду Тиврівського району Вінницької області. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала із зазначених у позові підстав та просила позов задовольнити, судові витрати залишити без відшкодування. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є дочкою померлої [PERSON] Після її смерті відкрилась спадщина на частину будинку та земельну ділянку. Вона від прийняття спадщини відмовилася шляхом подання в установлений законом строк заяви про відмову від прийняття спадщини до Тиврівської державної нотаріальної контори Вінницької області. На спадкове майно не претендує, не заперечує проти задоволення позову. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є чоловіком померлої [PERSON] Після її смерті відкрилась спадщина на частину будинку та земельну ділянку. Він відмовився від прийняття спадщини, подавши в установлений законом строк заяву про відмову від прийняття спадщини до Тиврівської державної нотаріальної контори Вінницької області. На спадкове майно не претендує, не заперечує проти задоволення позову. Відповідач Черемошненська сільська рада Тиврівського району Вінницької області про час і місце судового засідання повідомлялась належним чином, в судове засідання свого представника не направила, надавши до суду заяву, в якій просить розглядати справу у відсутності представника, не заперечує проти задоволення позову, при вирішенні справи покладається на думку суду. (а.с. 102, 117). Викликаний в судове засідання в якості спеціаліста представник Комунального підприємства "Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації" [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що з матеріалів інвентаризаційної справи вбачається, що гараж «К», на який в тому числі просить визнати право власності позивач, збудований самочинно. В той же час [PERSON] пояснив, що з журналу зовнішніх обмірів від 15.05.2002р. слідує, що зовнішні розміри гаража «К» станом на травень 2002 року становили 4,28*5,48 та станом на дату останньої інвентаризації (грудень 2016 року) ці розміри не змінилися, а тому в разі звернення позивача до КП «ВМБТІ» про проведення інвентаризації об'єкта, відмітка про самочинне будівництво може бути виключена. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку про наявність для часткового задоволення позову, з огляду на таке. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] померла [INFO] року в с. Черемошне Тиврівського району Вінницької області (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] видане виконавчим комітетом Черемошненської сільської ради Тиврівського району Вінницької області 02.03.2015 року). (а.с. 8). Померла заповіту не складала. Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно, зокрема на 3/20 частки житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0116 га кадастровий номер [NUMBER] з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по [ADDRESS]. У відповідності до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частинами першою та другою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За приписами частини першої та другої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно з частиною другою статті 1220, частиною першою статті 1221 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Статтею 1270 ЦК України встановлено строк для прийняття спадщини - шість місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. №7 ,,Про судову практику у справах про спадкування" при розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Із оглянутої в судовому засіданні копії спадкової справи №114/2015 початої 25.04.2015 р. в Тиврівській державній нотаріальній конторі Вінницької області до майна померлої [INFO] р. [PERSON] вбачається, що позивач [PERSON] у встановлений законом шестимісячний строк з дня відкриття спадщини, а саме 26.08.2015р., подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадкового майна після смерті матері [PERSON] (а.с. 81-93). З Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №40242496 від 25.04.2015р. вбачається, що зареєстровано спадкову справу до майна померлої 27.02.2015р. [PERSON] за №114/2015. (а.с. 91). Із свідоцтва про народження позивача [PERSON] серії [NUMBER] виданого 28.01.1972 р. вбачається, що він народився [INFO] року і його матір'ю являється [PERSON]. (а.с.7). Отже, в судовому засіданні встановлено, що позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері. Відповідачі [PERSON], яка є дочкою померлої, та [PERSON], який є чоловіком померлої, від прийняття спадщини відмовилися, подавши в установлений законом строк заяви про відмову від прийняття спадщини до Тиврівської державної нотаріальної контори Вінницької області. (а.с. 87, 93). Згідно з положеннями частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до частини першої, п'ятої та шостої статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Як вбачається із пояснень відповідачів [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні, на спадкове майно вони не претендують, не заперечують проти задоволення позову. Як вбачається з постанови державного нотаріуса Тиврівської державної нотаріальної контори Вінницької області від 18.10.2016р. вих. №1657/02-31, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом, оскільки рішення третейського суду не є тим документом, який підтверджує право спадкодавця на житловий будинок, а свідоцтво про право власності на земельну ділянку видане після смерті спадкодавця. (а.с. 51). Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання за позивачем в порядку спадкування за законом права власності на 3/20 частки житлового будинку [ADDRESS] з відповідною часткою господарських будівель, що складаються з кімнати 4-1, кухні 4-2, коридору V, ванни - VІ, загальною площею приміщень (підрахованою за формулами розрахунку площ) 33,3 кв.м., загальною площею - 27,6 кв.м., житловою - 19,6 кв.м., допоміжною - 8,0 кв.м., площею літніх приміщень - 5,7 кв.м., гаражу «К», суд виходить із такого. Рішенням Третейського суду від 19.06.2002 р. визнано дійсним договір купівлі-продажу від 10.06.2002р., укладений між [PERSON] та [PERSON] та визнано за [PERSON] за договором купівлі - продажу від 10.06.2002 р. право власності на 3/20 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, з правом постійного користування житловою кімнатою 4-1, кухнею 4-2, коридором - V, ванною - VІ, ганком, гаражем - К по [ADDRESS]. (а.с. 50). В даному рішенні Третейського суду міститься відмітка про те, що право власності на 3/20 частки житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] зареєстровано у Комунальному підприємстві «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» 19.06.2002 р. за реєстровим №1518 в книзі №64. (а.с. 50 на звороті). Право власності на 3/20 частки житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.11.2013 р. (а.с. 11). В судове засідання не надано жодних доказів того, що вказане рішення третейського суду скасовано, а право власності [PERSON] на 3/20 частки житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] оспорювалось. Як встановлено по справі, правовідносини щодо визнання права власності на 3/20 частки житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] виникли до 2004 року, тому ці правовідносини повинні регулюватися нормами ЦК УРСР 1963 року та Законом України «Про власність». Згідно з положеннями частини третьої статті 48 Закону України «Про власність» (в редакції чинній на час винесення рішення Третейським судом) захист права власності здійснюється судом, арбітражним судом або третейським судом. Статтею 6 Цивільного кодексу УРСР 1963 року встановлено, що захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом, арбітражем або третейським судом, зокрема шляхом визнання цих прав. [PERSON] набула право власності на 3/20 частки житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] на підставі рішення третейського суду про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності, тобто на підставі, яка не заборонена законом, За правилами визначеними у статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.11.2013 р. №13585393 вбачається, що 3/20 частки житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] складає - житлова кімната 4-1, кухня 4-2, коридор - V, ванна - VІ, ганок, гараж літ. «К». (а.с. 11). В інформаційних довідках з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта та щодо об'єкта нерухомого майна від 19.04.2017р. [NUMBER] та від 19.04.2017р. [NUMBER] зазначено, що 3/20 частки житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] загальною площею 132, 3 кв.м., житловою площею 87, 2 кв.м. з правом постійного користування складаються з житлової кімнати 4-1, кухні 4-2, коридору V, ванни VІ, ганку, гаражу літ. «К». 3/20 частки житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами на праві приватної спільної часткової власності належали [PERSON] (а.с. 103-109). Як вбачається з виготовленого станом на 07.12.2016 р. Комунальним підприємством "Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації" технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS], власниками будинку зазначені [PERSON] - 3/20 частки, [PERSON] - 12/50 частки, [PERSON] - 12/50 частки та [PERSON] - 37/100 частки. (а.с. 14-26). З відмітки в даному технічному паспорті зазначено, що гараж збудовано самочинно, (а.с. 16), однак наявність такої відмітки суд оцінює критично враховуючи наступне. Як вбачається з оглянутої в судовому засіданні інвентаризаційної справи №3218 на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS], зокрема з журналу зовнішніх обмірів від 15.05.2002р. зовнішні розміри гаража «К» станом на травень 2002 року становили 4,28*5,48. (а.с. 192) В подальшому, як уже зазначено вище, рішенням Третейського суду від 19.06.2002 р. визнано за [PERSON] за договором купівлі - продажу від 10.06.2002 р. право власності на 3/20 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, з правом постійного користування житловою кімнатою 4-1, кухнею 4-2, коридором - V, ванною - VІ, ганком, гаражем - К по [ADDRESS]. (а.с. 50). При цьому, з матеріалів інвентаризаційної справи слідує та не заперечувалося в судовому засіданні спеціалістом Комунального підприємства "Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації" [PERSON], що зовнішні розміри гаража «К», з 2002 року по даний час не змінювалися та станом на дату проведення останньої інвентаризації (грудень 2016 року) ці розміри також становлять 4,28*5,48. Отже, оскільки рішенням Третейського суду від 19.06.2002 р. визнано за [PERSON] право власності на 3/20 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель по [ADDRESS], в тому числі і на гараж «К», право власності на відповідну частку у будинковолодінні зареєстровано у Комунальному підприємстві «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» 19.06.2002 р. та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.11.2013 р., а також враховуючи те, що після винесення рішення Третейського суду об'єкт - гараж «К» не змінився у своїх розмірах, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати гараж «К» самочинно збудованим. Таким чином, позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на 3/20 частки житлового будинку [ADDRESS] з відповідною часткою господарських будівель, що складаються з кімнати 4-1, кухні 4-2, коридору V, ванни - VІ, ганку, гаражу літ. «К» в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. В той же час слід зазначити, що проведення підрахунків загальної площі приміщень, площі допоміжних та літній приміщень, тощо, з урахуванням відповідних формул, не відноситься до компетенції суду, а тому позовній вимоги в частині визначення конкретних площ приміщень задоволенню не підлягають. При вирішенні позовних вимог в частині визнання за позивачем в порядку спадкування за законом права власності на земельну ділянку площею 0,0116 га кадастровий номер [NUMBER] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по [ADDRESS], суд виходить із наступного. В судовому засіданні встановлено, що правовстановлюючим документом на земельну ділянку є Свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER], видане 07.04.2015 р. реєстраційною службою Вінницького міського управління юстиції Вінницької області на ім'я [PERSON] Право власності на земельну ділянку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02.04.2015 р. (а.с. 12-13, 103-109). З оглянутої в судовому засіданні копії реєстраційної справи на житловий будинок та земельну ділянку, які розташовані по [ADDRESS] вбачається, що [PERSON] до свої смерті зверталася до Вінницької міської ради із заявою щодо передачі у власність земельної ділянки та виготовлення технічної документації. (а.с. 176). Однак дане Свідоцтво видане вже після смерті [PERSON], яка померла [INFO] р. Дані обставини також підтверджуються Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 28.12.2016 р. [NUMBER]. (а.с. 9-10). В інформаційних довідках з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта та щодо об'єкта нерухомого майна від 19.04.2017 р. [NUMBER] та від 19.04.2017 р. [NUMBER] зазначено, що земельна ділянка площею 0,0116 га кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) розташована по [ADDRESS] належала [PERSON] на праві приватної власності. (а.с. 103-109). Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] фактично отримала земельну ділянку у власність, право власності на земельну ділянку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, проте [PERSON] не встигла отримати Свідоцтво про право власності на нерухоме майно в зв'язку з її смертю. Статтею 125, частиною першою статті 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права. Відповідно до частини першої статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п. п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Отже, скільки спірна земельна ділянка входить до складу спадщини, так як належала померлій на момент смерті, то наявні підстави для визнання за позивачем права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом після смерті матері. Суд зазначає, що главою 86 ЦК України, Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Відповідно до роз'яснень, які містяться в пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду шляхом оскарження дій нотаріуса за правилами позовного провадження. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, лише тоді виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Згідно з пунктом 32 "Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов'язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. З урахуванням наведених положень закону право на спадщину мають особи, які її прийняли. Разом із тим свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину у порядку, встановленому законодавством. Отже, за наявності умов у спадкоємця для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, позовні вимоги про визнання прав на спадщину задоволенню не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, зокрема у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Таким чином, встановивши, що позивач у визначений законом строк звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину йому відмовлено, суд прийшов до висновку, що його право власності на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання, оскільки реалізувати своє право на оформлення спадщини він не може, чим порушуються його законні права та інтереси. В судовому засіданні позивачем доведена відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та підтверджена належними доказами, а саме, відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Враховуючи викладене, суд вважає, що наявні передбачені законом підстави для часткового задоволення позову та визнання за позивачем права власності на 3/20 частки житлового будинку [ADDRESS] з відповідною часткою господарських будівель та земельну ділянку за цією ж адресою, в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] В той же час, суд звертає увагу на те, що звертаючись до суду з позовною заявою про визнання права власності на майно в порядку спадкування, позивачем первинно в якості відповідачів визначено [PERSON] - доньку померлої [PERSON] та [PERSON] - чоловіка померлої [PERSON], які як встановлено в судовому засіданні відмовилися від прийняття спадщини після смерті [PERSON]. Пленум Верховного суду України у постанові №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснив судам, що відповідачами у спадкових правах є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, не прийняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Саме враховуючи відсутність спадкоємців, крім позивача, після смерті [PERSON] ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28.03.2017 року до участі в справі як співвідповідача залучено Черемошненську сільську раду Тиврівського району Вінницької області. (а.с. 96). Таким чином, оскільки [PERSON] та [PERSON] відмовилися від прийняття спадщини після смерті [PERSON], останні є неналежними відповідачем у даній справі, що є самостійною підставою для відмови в позові, в частині вимог до [PERSON] та [PERSON] Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного, з урахуванням вище наведених норм законодавства та отриманих у справі доказів, пояснень учасників процесу, суд дійшов висновку про наявність підстав для частково задоволення позовних вимог. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує характер спірних правовідносин, а також думку представника позивача, яка просила судові витрати покласти на позивача та вважає, що судові витрати слід залишити без відшкодування. На підставі викладеного,

Outcome: partial