Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-05 00:00:00

[PERSON] (далі Позивач 1), [PERSON] (далі Позивач 2) звернулись у суд з позовом до приватного підприємства «Нива-В.Ш.» Філія №14 (далі Відповідач 1), Державного виконавця Головного управління юстиції у Львівській області Германчук В.В. (далі Відповідач 2), залученного [PERSON] (відповідач 3) про визнання результатів аукціону (публічних торгів) недійсними та визнання недійсним протоколу №1412177-2 від 21.05.2012 р. проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (предмета іпотеки та визнання недійсним акта про реалізацію предмета іпотеки). Позовні вимоги обґрунтовує тим, що проведення торгів абсолютно не відповідало вимогам чинного законодавства, проданий об'єкт знаходиться під забороною на відчуження, про що свідчить витяг з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна №36313828 від 01.06.2012 року сформованого приватним нотаріусом та були грубо порушені права Позивачів згідно законів та Тимчасового положення. Просить суд визнати протокол №1412177-2 31 травня 2012 року проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, що належить на праві власності йому [PERSON] ([ADDRESS], ідентифікаційний номер [NUMBER]) де було визнано переможцем торгів іпотекотримача [PERSON] недійсним, визнати проведену ПП «Нива-В.Ш.» підготовку по проведенню прилюдних торгів по реалізації арештованого іпотечного нерухомого майна за адресою [ADDRESS], як проведену з порушенням вимог діючого законодавства і проведені 31 травня 2012 року прилюдні торги недійсними, та визнати акт про реалізацію предмета іпотеки виданий державним виконавцем ППВР ВДВС ГУЮ у Львівській області Германчуком Р.В. про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (предмета іпотеки), що належать на праві власності [PERSON] ([ADDRESS], ідентифікаційний номер [NUMBER]) де було визнано переможцем торгів іпотекотримача [PERSON], недійсним. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові та просив задовольнити. Представник відповідача 1 в судовому засіданні позовні вимоги заперечив. Подав письмове заперечення. Відповідач 2 в судовому засіданні проти заявленого позову заперечив повністю, надав письмове заперечення в матеріали справи, покликається на судові рішення, якими позивачм вже було відмовлено у задоволенні аналогічних позовних вимог. Представник відповідача 3 у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечила, та вказала, що існують судові рішення, якими позивачам вже було відмовлено за подібними позовами, просила взяти їх до уваги, та відмовити у задовленні позовних вимог повністю. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про іпотеку» від 05.06.2003 року №898-IV, Законом України "Про виконавче провадження" від 04.11.2010 року N 2677-VI, Законом України «Про нотаріат» від 2 вересня 1993 року №3425-XII. Відповідно до вимог статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог статті 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог частини 1 статті 11 ЦПК України, якою закріплений принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України "Про виконавче провадження", Інструкцією про проведення виконавчих дій, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5, а також Порядком реалізації арештованого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 15 липня 1999 року № 42/5. В судовому засіданні встановлено, що 11 квітня 2011 року між Позивачем та Відповідачем 3 було укладено договір позики на суму 1180000,00 грн. Згідно умов даного договору Позивач зобов'язався повернути Відповідачу 3 кошти у сумі 1180000,00 грн. у строк до 11 вересня 2011 року. Відповідно до Доповнень №1, № 2 внаслідок проведення часткового розрахунку сума заборгованості [PERSON] перед [PERSON] станом на 10.06.2011 року становила 1122800 грн. В забезпечення зобов'язання за вищезгаданим договором позики укладеним між Іпотекодавцем ([PERSON]) та Іпотекодержателем ([PERSON]), 11 квітня 2011 року було укладено договір іпотеки, згідно якого Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю квартиру [ADDRESS]. Відповідно до абзацу 2 пункту 5 Договору Іпотеки Іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого іпотекою, воно не буде виконано. Згідно п.7 договору у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем зобов'язання Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки. Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису. Відповідно до ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Разом з тим, ч.3 ст.33 вказаного Закону передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі: 1) рішення суду, 2) виконавчого напису нотаріуса або 3) згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (тобто шляхом позасудового врегулювання). При цьому правовою підставою для передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання є договір про задоволення вимог іпотекодержателя (або застереження в іпотечному договорі). Відповідно до положень Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Судом встановлено, що дані правовідносини регулюються Законом України «Про виконавче провадження», Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 68/5 від 27.10.1999р. та нормами Закону України "Про іпотеку". Відповідно до п. 4 "Порядок проведення прилюдних торгів" п. 4.2. Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерством юстиції України № 68/5 від 27.10.1999р. лот виставляється на торги за наявності не менше двох покупців. Однак, згідно ст.45 "Порядок проведення прилюдних торгів" Закону України «Про іпотеку» прилюдні торги проводяться принаймні за умови присутності одного учасника. У разі участі у прилюдних торгах одного покупця майно може бути придбане ним за початковою ціною. Як вбачається з протоколу №1412177-2 проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (предмета іпотеки) єдиним учасником та переможцем торгів від 31.05.2012 року є [PERSON], який придбав вищезгаданий об'єкт нерухомості за 1169708,00 грн., тобто за вищою ціною ніж фактичний розмір зобов'язання Позивача за договором позики. Прилюдні торги є спеціальною процедурою, за результатами якої укладається договір купівлі-продажу. Такий договір як правочин можна визнати недійсним в судовому порядку з підстав недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК (ч.1 ст.215 зазначеного Кодексу). Цивільно-правовим наслідком визнання недійсним укладеного на торгах договору відповідно до ч.1 ст.216 ЦК є реституція - повернення сторін договору до первісного стану. В такому разі відчужене майно повертається організатору торгів для повторної організації і проведення торгів. Правила проведення прилюдних торгів визначені Тимчасовим положенням (наказ Міністерства юстиції України від 27.10.1999 р. № 68/5 із змінами та доповненнями) і узгоджуються з вимогами, що зазначені в ст. 650 ЦК України. Тимчасовим положенням визначено, що прилюдні торги є спеціальною процедурою продажу майна, за результатами якої власником майна стає покупець, який у ході торгів запропонував за нього найвищу ціну (п. 2.2 Тимчасового положення), та передбачені певні правила проведення цих торгів, а саме: по-перше, правила, які визначають процедуру підготовки, проведення торгів (опублікування інформаційного повідомлення певного змісту про реалізацію нерухомого майна; направлення письмового повідомлення державному виконавцю, стягувачу та боржнику про дату, час, місце проведення прилюдних торгів, а також стартову ціну реалізації майна) по-друге, правила, які регулюють сам порядок проведення торгів і, по-третє, ті правила, які стосуються оформлення кінцевих результатів торгів. Таким чином, організатором прилюдних торгів було дотримано вимоги ст.43 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено порядок повідомлення осіб, що мають зареєстровані у встановленому законом порядку права та вимоги на предмет іпотеки, про день, час і місце проведення прилюдних торгів та про початкову ціну продажу майна. Згідно зі ст.62 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка діяла на момент проведення прилюдних торгів, реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах. Відповідно до п.1.2 Положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.10.1999 року №68/5, прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна за заявкою державного виконавця організовує і проводить спеціалізована організація, з якою органом державної виконавчої служби укладено відповідний договір. З аналізу зазначених норм випливає, що сторонами договору купівлі-продажу, яким за своєю природою є прилюдні торги, є орган ДВС в особі торгівельної організації, з якою укладено відповідний договір та переможець прилюдних торгів. При цьому, протокол лише фіксує хід проведення прилюдних торгів та є його результатом, в якому зазначається визначений покупець - переможець аукціону/прилюдних торгів і не є цивільно-правовою угодою. Факт затвердження протоколу торгів має юридичне значення в аспекті виникнення підстав для подальшої сплати коштів за придбаний об'єкт, оформлення органом виконавчої служби відповідного акта та видачі покупцеві свідоцтва про придбання даного об'єкту, при цьому оформлення окремого договору купівлі-продажу щодо придбання об'єкту законом не передбачено. Таким чином, протокол прилюдних торгів не є договором купівлі-продажу майна та не може бути визнаний недійсним з підстав визначених ст. 203, 215 ЦК України Виходячи зі змісту ч.1 ст.215 ЦК України, підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначних саме Тимчасовим положенням. Торги визнаються недійсними лише в тих випадках, коли під час їх підготовки і проведення були допущені порушення, що могли вплинути на результати торгів. Однак як вбачається з матеріалів справи сума за якою було реалізоване майно перевищує суму заборгованості іпотекодавця, що повністю погашає його заборгованість в рамках правовідносин договору позики та іпотеки. Крім того, оскільки Позивачем не було надано жодних доказів порушення його права на участь, повідомлення та оскарження прилюдних торгів до чи підчас їх проведення, суд приходить до висновку, що позивач був належним чином освідомлений про процедуру реалізації майна та міг скористатись своїм правом на їх оскарження чи участь. Слід зазначити, частинами 1, 2 статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Ч.3 ст.37 вказаного Закону України "Про іпотеку" передбачено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Суд вважає, що відповідно з наведеною нормою Закону, виходячи з вартості іпотечного майна на час набуття іпотекодержателем права власності треба брати до уваги вартість іпотечного майна визначеного суб'єктом оціночної діяльності станом на момент проведення торгів. Відповідно до п.41 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5 При вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Виходячи з вищенаведеного, а також п. 6 ст. 3 ЦК України, яка вказує, що загальними засадами цивільного законодавства є: справедливість, добросовісність та розумність, ст.41 Конституції, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним, ст. 47 Конституції України гарантує кожному право на житло, суд вважає, що задоволення позивачем свого права вказаним у позові способом є неспівмірним, оскільки за результатами проведених прилюдних торгів [PERSON] є добросовісним набувачем майна, сума за якою придбано об'єкт іпотеки перевищує розмір невиконаного зобов'язання. Крім того, відповідно до ч. З ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 07.02.2013 року у справі №461 /282/13 яким відмовлено у задоволеннні позову [PERSON] до ПП «Нива-В.Ш.» про визнання протоколу недійсним, визнання прилюдних торгів такими, що не відбулися, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26.04.2013 року та ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.08.2014 р., встановлено наступні обставини: -31.05.2012 року в приміщенні філії ПП «Нива - В.Ш.» відбулися прилюдні торги з реалізації нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS], загальною площею 249,2 кв.м., яка належала [PERSON] · торги були проведені відповідачем ПП "Нива-В.Ш." на підставі договору №1412177 від 10.05.2012 року про надання послуг по організації і проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 10.05.2012 року з метою виконання виконавчого напису приватного нотаріуса [PERSON] від 22.11.2011 року. - про призначення прилюдних торгів на 31.05.2012 року позивача було повідомлено листом від 14.05.2012 року, а також розміщено інформаційні повідомлення на сайті ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, в газеті «Львівська пошта» від 15.05.2012 року №51, в газеті «Високий Замок» від 15.05.2012 року №86. Що стосується порушень допущених державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо (ст.ст. 18. 24-27, 32, 33, 55, 57 цього Закону), то такі дії (бездіяльність) державного виконавця підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом (зокрема, ч. 7 ст. 24, ч. 4 ст. 26, ч. З ст. 32, ч. З ст. 36, ч. 2 ст. 57, ст.ст. 55, 85 Закону). Отже, дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними. Така процесуальна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від '.4.10.2012 року у справі №6-116цс12. Аналіз положень Закону України „Про виконавче провадження", Інструкції організації примусового виконання рішень та Інструкції про проведення виконавчих з свідчить про те, що вони не встановлюють порядку та правил проведення прилюдних торгів, а лише закріплюють, як і ст.650 ЦК України, такий спосіб реалізації майна як його продаж на прилюдних торгах і відсилають до інших нормативно-правових актів, якій повинен визначатися порядок проведення прилюдних торгів із реалізації арештовано: майна (ст.62 Закону України „Про виконавче провадження", п.п.5.11, 5.12 Інструкції про проведення виконавчих дій). Відповідно до положень наведених правових норм, державний виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення прилюдних торгів, а самі прилюдні торги з реалізації нерухомого майна організовують і проводять спеціалізовані торгівельні організації (за нормами, що діяли на момент проведення прилюдних торгів), з якими певний орган державної виконавчої служби укладає відповідний договір. Правила ж проведення прилюдних торгів визначено Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна затвердженого наказом Міністерства юстиції України №68/5 від 27.10.1999р. (станом на 15.11.2013р.). Відповідно до правової позиції Верховного суду України (н-д, справа №6-116цс12 від 24.10.2012р.; справа №914/2964/13 від 26.08.2014р.), процедура реалізації майна на прилюдних торгах полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак є правочином. Таким чином, ураховуючи те що відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватись недійсною на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину (ст.ст. 203, 215 ЦК України). Виходячи із змісту ч.1 ст.215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених саме Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна затвердженого наказом Міністерства юстиції України №68/5 від 27.10.1999р. Водночас, варто наголосити, що оскарження рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця визначено статтею 82 Закону України „Про виконавче провадження". Відповідно до вищезгаданої правової позиції Верховного суду України, - дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження і не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними. Згідно із ч.1 ст.360-7 ЦПК України, - рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, Що містйг.с : зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Враховуючи зазначене, позовні вимоги Позивачів є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed