Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив усунути йому перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом зобов'язання [PERSON] не чинити перешкод в користуванні будинком та передати йому комплект ключів від вхідних дверей до будинку та домоволодіння; вселити його до кв. [ADDRESS]; стягнути з [PERSON] витрати на правову допомогу в розмірі 3 000 грн. Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що після смерті [INFO] його батька [PERSON] залишилась спадщина у вигляді житлового будинку за адресою: [ADDRESS] з господарськими спорудами та будівлями. За доводами позивача, оскільки не було складено заповіт, то він з братом [PERSON], як спадкоємці першої черги, успадковували в рівних частинах майно, яке належало за життя їхньому батьку. 26 травня 2015 року [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого він став власником 1/2 частки спадкового майна, а саме 2/5 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, яка становить 1/5 частини всього будинку, оскільки 3/5 частини вказаного будинку не є спадковим майном та належали [PERSON] та [PERSON], які померли [INFO] та [INFO] відповідно. [PERSON] вказує, що його брат [PERSON] не встиг оформити своє право на спадщину, оскільки у 1998 році помер, після смерті якого залишилось троє спадкоємців: двоє дітей - [PERSON]. та [PERSON] і дружина [PERSON] Позивач посилається, що фактично мешкав в с. М. Коцюбинському, але на даний час у зв'язку з певними життєвими обставинами вирішив оселитися за місцем своєї реєстрації. Проте відповідач [PERSON] відмовила в наданні комплекту ключів і повідомила, що позивач не має жодного права на проживання у вказаному будинку. Крім того, [PERSON] просив вирішити питання про розподіл витрат на правову допомогу, які ним оплачено в розмірі 3 000 грн. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 грудня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 2012 грн. 80 коп. у відшкодування витрат на правову допомогу адвоката. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове рішення, яким надати доступ до користування житловою площею 31,15 кв.м. Незаконність рішення суду позивач обгрунтовує невідповідністю висновків суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог фактичним обставинам справи. [PERSON] вказує, що він, як спадкоємець першої черги, успадкував 1/5 частину будинку після смерті [INFO] свого батька [PERSON], отже має право на захист свого права в суді. Також позивач зазначає, що за наявності підстав для залишення позовної заяви без розгляду суд ухвалив рішення. Заслухавши доповідача, учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд приходить до слідуючого висновку. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 19.08.2015 року, яке набрало законної сили 01.10.2015 року, було визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 26.05.2015 року, видане на ім'я [PERSON] на 2/5 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS], а інші належні докази, які підтверджують право позивача на частину спірного будинку, в справі відсутні, то позивач не довів наявність підстав для задоволення позовних вимог. Проте, такий висновок суду не грунтується на матеріалах справи та не відповідає вимогам закону. По справі встановлено, що [INFO] помер [PERSON] Спадкоємцями після смерті [PERSON] є його сини [PERSON] та [PERSON] Згідно довідки КП „Чернігівське МБТІ" від 09.07.2015 року станом на 31.12.2012 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на 2/5 частини житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 01.06.1962 року; 3/5 частини вказаного будинку було зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах на підставі договору дарування від 14.09.1962 року №1-6027 (а.с.7). 26 травня 2015 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину на 1/5 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.11). Свідоцтво про право на спадщину на іншу 1/5 частину вищевказаного житлового будинку не видано. 28 травня 2015 року [PERSON] звертався до ЧМВ УМВС України в Чернігівській області з заявою про те, що в нього виник конфлікт з вдовою брата - [PERSON], яка не пускає його до спірного будинку, не дає ключів від будинку і не відкриває двері (а.с.13). Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 01 жовтня 2015 року, визнано недійсним Свідоцтво про право на спадщину [PERSON] за законом, видане 26.05.2015 року на ім'я [PERSON] державним нотаріусом Першої чернігівської державної нотаріальної контори Анікейчик О.Н. (реєстровий №4-703, спадкова справа №191/2015). Зазначеним рішенням суду встановлено, що у зв'язку з тим, що на момент смерті [PERSON] його син - [PERSON] був зареєстрований і постійно проживав разом із батьком, в силу положень статті 549 ЦК УРСР, що діяв на час відкриття спадщини після смерті [PERSON], вважається, що [PERSON] прийняв спадщину батька. Втім, [PERSON] не отримував у нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину за законом. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/5 частину спірного домоволодіння, спадкоємцями майна [PERSON] є його дружина, а також неповнолітні діти подружжя (на час відкриття спадщини): [PERSON], 1990 року народження, та [PERSON]., 1992 року народження. Також при розгляді зазначеної справи судом було встановлено, що спірне домоволодіння вважається об'єктом самочинного будівництва, оскільки має самовільне збільшення житлової площі на 23,5 кв. м, яке пов'язане з відхиленням від рішення Деснянського райвиконкому м. Чернігова від 09.03.1993 року №56, що виключає можливість виникнення на нього права власності у спадкодавця [PERSON] і, як наслідок цього, можливість його спадкування сторонами. Дійсно, в силу норм цивільного законодавства, чинного як на даний час, так і на час відкриття спадщини після смерті [PERSON], виключається можливість виникнення права власності на самочинну прибудову у спадкодавця, а відповідно таке майно не може ввійти до складу спадщини. Проте, наявність самочинної прибудови, за наявності права власності спадкодавця на основну частину будинку, не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права на ту частину майна, яке належним чином зареєстровано, а тому ввійшло до складу спадщини. Враховуючи, що спадкодавець [PERSON] помер [INFO], правовідносини щодо спадкування майна після його смерті регулюються Цивільним кодексом УРСР, який був чинним на момент смерті спадкодавця. Так, відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Оскільки померлий [PERSON] за життя не склав заповіту, спадкоємство після його смерті здійснювалось за законом. Згідно ст.529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Судом встановлено і не заперечується сторонами, що спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] є його діти [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Виходячи з аналізу зазначеної статті, прийняття спадщини є односторонньою угодою, в результаті якої спадкоємець набуває майнові права. Перелік дій, які свідчать про прийняття спадщини, передбачено статтею 549 ЦК УРСР, згідно якої визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст.548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 561 ЦК УРСР було встановлено, що свідоцтво про право на спадщину підлягало видачі спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво могло бути виданим і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини за наявності в державній нотаріальній конторі даних про те, що крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Таким чином, цивільним кодексом в редакції, чинній на час відкриття спадщини після смерті [PERSON], не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави, а тому до спірних правовідносин в частині виникнення права власності на спадкове майно застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, незалежно від моменту оформлення права на спадщину. Сторонами не оспорюється факт прийняття спадщини після смерті батька в лютому 1997 року як позивачем [PERSON], що підтверджується і записом в його паспорті про реєстрацію в спірному домоволодінні з 28 травня 1986 року, так і його братом [PERSON] Відповідно ж до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Не оспорюється сторонами і факт належності спадкодавцю на праві власності на день смерті 2/5 частин спірного будинковолодіння згідно свідоцтва про право власності від 01.06.1962 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради депутатів трудящих від 14 травня 1962 року. Виходячи з викладеного, оскільки спадкоємці померлого [INFO] [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] фактично прийняли спадщину, то вона в тому обсязі, який належав спадкодавцеві на час його смерті, вважається належною спадкоємцям з дня смерті спадкодавця. За таких обставин, висновок суду першої інстанції, що позивачем не надано доказів, які підтверджують його право на частку в спірному будинку, не ґрунтується на матеріалах справи і не відповідає вимогам закону. Враховуючи, що в даній справі не вирішується питання розподілу отриманої [PERSON] та [PERSON] спадщини, а вирішується питання усунення перешкод в користуванні майном, отриманим у спадщину, за доведеності права позивача на неї, наявність або відсутність Свідоцтва про право на спадщину на ім'я [PERSON] не може бути підставою для відмови у захисті за наявності порушеного права позивача в користуванні власністю. При цьому апеляційний суд виходить із того, що оскільки згідно довідок КП „Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації" в цілому спірна частина будинку з надвірними спорудами не є самочинним будівництвом, а мало місце самовільне збільшення житлової площі на 23,5 кв.м по прибудові літ. А1-2 в зв'язку з відхиленням від рішення Деснянського РВК від 09.03.1993 року №56, яким було надано дозвіл прибудови, то наявність самовільної прибудови, право власності на яку не зареєстровано, також не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про усунення перешкод в користуванні будинком з надвірними будівлями в тих розмірах, право власності на яке мав спадкодавець на день своєї смерті. Відповідно до статей 317, ч.3 ст.319, ч.1 ст. 321, 383 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Рішення судом ухвалено всупереч зазначеним нормам матеріального права, оскільки, відмовивши в задоволенні позовних вимог в усуненні перешкод в користуванні власністю в обсязі отриманого в спадок майна одному із спадкоємців, суд фактично залишив дане майно в користуванні інших співвласників. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом також визначено статтею 16 ЦК України. В силу положень ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, оскільки дотримання законодавства є конституційним обов'язком, то обраний позивачем спосіб захисту права шляхом зобов'язання відповідача в майбутньому не чинити перешкод в користуванні власністю не ґрунтується на вимогах закону. З врахуванням викладеного, підстави для скасування рішення суду в частині відмови вимог про покладення на відповідача [PERSON] обов'язку в майбутньому не чинити перешкод позивачу в користуванні будинком відсутні. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази можливої протиправної поведінки відповідача в майбутньому. Зазначені висновки узгоджуються з положеннями ст.79 Закону України „Про виконавче провадження", відповідно до яких державний виконавець перевіряє виконання рішення про вселення стягувача на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. У разі невиконання боржником рішення державний виконавець виконує його примусово. У разі якщо боржник перешкоджає виконанню рішення про вселення стягувача, на нього накладається штраф та застосовуються інші заходи, передбачені законом. Про примусове вселення стягувача державний виконавець складає акт. Після складення акта виноситься постанова про закінчення виконавчого провадження. У разі подальшого перешкоджання боржником проживанню стягувача у приміщенні, в яке його вселено, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. У такому разі державний виконавець має право повторно здійснити примусове вселення стягувача та накласти на боржника штраф у подвійному розмірі відповідно до статті 89 цього Закону. Оскільки наявні перешкоди власнику для користування майном, рішення суду першої інстанції належить скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] про усунення перешкод в користуванні кв.[ADDRESS] шляхом зобов'язання [PERSON] передати комплект ключів від вхідних дверей до будинку та домоволодіння, вселення [PERSON] до кв.[ADDRESS] і позовні вимоги в цій частині задовольнити, вселити позивача до кв.[ADDRESS]. Усунути перешкоди [PERSON] в користуванні кв.[ADDRESS], зобов'язавши [PERSON] передати [PERSON] комплект ключів від вхідних дверей до будинку та домоволодіння. Доводи апеляційної скарги про безпідставне не залишення судом першої інстанції позовних вимог без розгляду згідно заяви позивача не заслуговують на увагу, оскільки його заява надійшла до суду 2 грудня 2015 року о 14 год. 52 хв., тобто після винесення судом рішення у справі. Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Враховуючи, що рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню апеляційним судом з постановленням нового рішення, відповідно воно підлягає зміні і в частині судових витрат. Рішенням апеляційного суду частково задовольняється апеляційна скарга в частині вимог [PERSON] про усунення перешкод в користуванні спірним будинком шляхом зобов'язання відповідача передати комплект ключів від вхідних дверей до будинку та домоволодіння, вселення позивача і залишається без змін рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про зобов'язання не чинити перешкод у користуванні будинком. Відповідно до абз.2 ч.3 ст.6 Закону України „Про судовий збір" у разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Оскільки [PERSON] в суді першої інстанції заявляв три вимоги немайнового характеру, то в силу положень п/п 2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України „Про судовий збір" (в редакції, чинній на час подання позову), п.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року „Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" він повинен був сплатити судовий збір в розмірі 730,80 грн. (1218 грн. х 0,2 х 3). Проте, згідно квитанції на а.с.1 позивачем сплачено 243,60 грн. Відповідно до ч.2 ст.80 ЦПК України якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред'явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи. Таким чином, оскільки [PERSON] судовий збір при зверненні до суду з позовом сплачено не в повному обсязі, з урахуванням того, що дві його позовні вимоги підлягають задоволенню, а в задоволенні третьої відмовлено, з [PERSON] підлягає стягненню недоплачений позивачем судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп. на користь держави. При зверненні до суду з апеляційною скаргою [PERSON] було сплачено не в повному обсязі судовий збір - в сумі 121 грн. 80 коп. (а.с.88). Ухвалою судді апеляційного суду Чернігівської області від 22 січня 2016 року було частково задоволено клопотання позивача і відстрочено сплату судового збору, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі апеляційним судом. При цьому, за подання апеляційної скарги підлягав сплаті судовий збір в сумі 803,88 грн. (за три вимоги немайнового характеру, по 267,96 грн. за кожну). Оскільки в задоволенні однієї вимоги відмовлено, а дві інші задоволені, з [PERSON] підлягає стягненню недоплачений ним судовий збір в сумі 146 грн. 16 коп. (267,96 грн. - 121,80 грн.) на користь держави за апеляційний розгляд справи, а з [PERSON] - 535 грн. 92 коп. Відповідно до ст.1 Закону України „Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як вбачається з матеріалів справи, інтереси відповідача [PERSON] представляв адвокат Акуленко В.М. Згідно квитанції на а.с.74 за послуги адвоката відповідач сплатила 3307,20 грн. Оскаржуваним рішенням суду витрати на правову допомогу адвоката стягнуто в розмірі 2012,80грн. Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду і враховує, що відповідачем не надано документів на підтвердження розміру витрат за послуги адвоката, надані ним в суді апеляційної інстанції. Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на правову допомогу в розмірі 670,93 грн. (2012,80 грн. : 3). З матеріалів справи вбачається, що в суді першої інстанції інтереси позивача представляв адвокат Данич О.С., за послуги якого позивач сплатив 3000 грн. (а.с.16). Проте, в матеріалах справи відсутній акт виконаних робіт щодо витрат часу на надання правової допомоги, а тому апеляційний суд вважає, що стягненню підлягають витрати за надання правової допомоги адвокатом Данич О.С. в судовому засіданні 06 серпня 2015 року, яке тривало 1 год. 5 хв. Отже, витрати на його правову допомогу в суді першої інстанції, які підлягали б компенсації у разі задоволення всіх позовних вимог, складають 527,80 грн. ((1218 грн. х 40%) х 1 год. 5 хв.) В суді апеляційної інстанції інтереси позивача представляла адвокат [PERSON], за послуги якої ним сплачено 1000 грн. (а.с.144), а також 1745,47 грн., що підтверджується квитанцією від 24 березня 2016 року, яка знаходиться в матеріалах справи. Згідно акту про надання правової допомоги від 24 березня 2016 року адвокат [PERSON] приймала участь в судових засіданнях 10.03.2016 року - 0,92 год., 21.03.2016 року - 0,25 год., 24.03.2016 року - 0,5 год. Проте, зазначений розрахунок витраченого адвокатом часу на участь в судових засіданнях не відповідає матеріалам справи. Так, згідно журналів судових засідань в судовому засіданні 15 лютого 2016 року адвокат [PERSON] приймала участь 39 хв., 10 березня 2016 року - 14 хв., 21 березня 2016 року - 3 хв., 24 березня 2016 року - 39 хв. Отже, загальна тривалість часу, який витрачено адвокатом [PERSON] на участь в судових засіданнях апеляційного суду, складає 1 год. 35 хв. Також згідно Акту про надання правової допомоги адвокат [PERSON] надавала позивачу консультацію та складала апеляційну скаргу, за які апеляційний суд вважає за необхідне визначити суму компенсації 400 грн. Таким чином, за участь адвоката в суді апеляційної інстанції розмір компенсації витрат, за умови задоволення позовних вимог в повному обсязі, складав би 1272,85 грн. ((1378 грн. х 1 год. 35 хв.) + 400 грн.), а їх загальний розмір становив би 1800,65 грн. (527,80 грн. + 1272,85 грн.). Враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] задоволені частково (дві немайнові вимоги із трьох заявлених), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1200 грн. витрат на правову допомогу.

Outcome: partial