Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-14 00:00:00

М'ягков Андрій Петрович від імені [PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області, якою просив позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його доньки [PERSON] [INFO] народження. У судовому засіданні, позивач була допитана у якості свідка, а її представник та представник третьої особи надали суду свої пояснення. Пізніше, подали письмові заяви, якими просили розглянути справу без їх участі. Відповідач у судове засідання не з'явився двічі, причини неявки у судове засідання не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. У зв'язку із повторною неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про проведення судових засідань 25 травня 2018 року та 15 червня 2018 року, та від якого заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило, причини неявки ним не повідомлені, відзив на позовну заяву не поданий, а позивач дав згоду на вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався у заочному порядку, про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини п'ятої статті 259 Цивільного процесуального кодексу України занесена до протоколу судового засідання. Позиція позивача, яка була допитана у якості свідка, полягала у тому, що після розірвання нею шлюбу з відповідачем, зокрема з вересня 2011 року, коли відповідач став проживати окремо від неї та їхньої спільної дитини: [PERSON], він припинив виконувати батьківські обов'язки повністю: ні грошима, ні у натуральній формі, матеріально дитину не підтримує, не піклується про її духовний розвиток, освіту, стан здоров`я, не займається її вихованням та доглядом, а також взагалі втратив контакт із дитиною, оскільки взагалі з нею не спілкується, не дзвонить, не приходить у гості. При цьому, не дає дозволи на виїзд дитини без його супроводу за межі України, з метою відпочинку. Представник позивача звертав увагу суду на те, що відповідач саме ухиляється від виконання своїх обов'язків, оскільки не тільки не вчиняє активних дій, спрямованих на забезпечення розвитку і виховання дитини, а й допускає бездіяльність, тобто свідомо ухиляється від виконання батьківських обов'язків. Зокрема, на підставі рішення суду з нього у примусовому порядку присуджено до стягнення аліменти у грошовій формі, оскільки у добровільному порядку він їх не сплачує, але незважаючи на рішення суду, він не платить жодної копійки. А також, не даючи дозволу на виїзд дитини за межі України для відпочинку, порушує право дитини на всебічний розвиток і оздоровлення дитини. Тому, є всі підстави для позбавлення його батьківських прав. Представник третьої особи надав висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Позаяк, відповідач порушує права дитини на вільне переміщення, як на території України так і за її межами, порушує право дитини на спілкування з родичами, які мешкають у містах Харкові та Сєвєродонецьку. Батько дитини не телефонує дитині, не вітає зі світами та з днем народження, при зустрічах ігнорує дитину, тобто він самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, згоди на виїзди з території України, яка тимчасово непідконтрольна українській владі не надає, а це створює додаткові незручності у житті дитини. А суд на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: [INFO] року народилась [PERSON], її батьками, у свідоцтві про народження записані: [PERSON] та [PERSON] (а.с.12). Рішенням Первомайського міського суду Луганської області 12 вересня 2011 року шлюб між батьками цієї дитини був розірваний. При цьому, судом у рішенні, було вирішено питання щодо зміни прізвища позивача [PERSON] на «[PERSON]» (а.с.13). А 16 вересня 2011 року, рішенням того ж суду, з [PERSON], [INFO] народження, на користь [PERSON], були стягнуті аліменти на утримання дочки [PERSON], [INFO] народження, у розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менш 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 серпня 2011 року і до повноліття дитини (а.с.14). Для виконання вказаного рішення, Первомайським міським судом Луганської області був виданий виконавчий лист, однак у зв'язку із його втратою, 30 листопада 2017 року Рубіжанським міським судом Луганської області був виданий дублікат виконавчого листа про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON], аліментів на утримання дочки [PERSON], [INFO] народження (а.с.15). На підставі пред'явленого дубліката виконавчого листа, постановою від 31 січня 2018 року старшим державним виконавцем Первомайського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області, було відновлено виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-859 від 16 вересня 2011 року (а.с.16). Однак за даними Первомайського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області, [PERSON] з грудня 2014 року по лютий 2018 року, аліменти на утримання дитини не сплачує і заборгованість по сплаті аліментів складає 44737 гривень 67 копійок (а.с.17). У зв'язку із тим, що [PERSON] разом зі своєю дитиною зареєстрована та проживає в місті Первомайськ Луганської області, територія якого визнана тимчасово окупованою, у неї виникає необхідність виїжджати за межі міста на підконтрольну територію України для оздоровлення та психологічної реабілітації дитини та її зустрічей з родичами, а оскільки [PERSON] не давав своєї згоди на періодичні тимчасові виїзди та в'їзди на територію України, яка тимчасово не підконтрольна Україні, вона зверталась до суду із позовом та за результатами її позову було ухвалено рішення, яким її позовні вимоги були задоволені частково. Надано дозвіл на періодичні тимчасові виїзди на територію України, яка тимчасово непідконтрольна українській владі та в'їзд до України, а також з території України, яка підконтрольна українській владі на територію України, яка тимчасово непідконтрольна українській владі неповнолітньої [PERSON], [INFO] народження, громадянки України, без згоди та супроводу батька - [PERSON], [INFO] народження, разом із матір'ю - [PERSON], [INFO] народження, строком на один рік (а.с. 18-19). [PERSON] разом із своєю донькою - [PERSON] зареєстрована та проживає у [ADDRESS] (а.с.21). Вказана квартира належить [PERSON] на праві приватної власності з 23 серпня 2013 року на підставі договору дарування від 23 серпня 2013 року (серія та номер: [NUMBER]) (а.с.20). На підставі заяви [PERSON], 08 лютого 2018 року, було проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS], та складено акт, згідно якого, у квартирі за вказаною адресою, є індивідуальне опалення, санітарно-гігієнічні умови добрі. У дитини є окрема кімната для сну, відпочинку, занять та ігор. В квартирі є всі необхідні меблі та побутова техніка. Дитина забезпечена одягом і взуттям за віком, статтю, сезону, шкільними та канцелярським приладдям, книгами, іграшками. Зовнішній вигляд дитини охайний. Взаємини в сім'ї хороші, довірчі. Сім'я благополучна в матеріальному, соціальному, психоемоційному плані (а.с.23). Згідно довідки виданої 12 лютого 2018 року, Первомайською центральною міською багатопрофільною лікарнею, [PERSON], яка проживає разом із донькою [PERSON], за адресою: [ADDRESS] при неодноразових відвідуваннях дільничного педіатра, дитина знаходилась під наглядом матері, при виклику лікаря додому, вдома знаходилась дитина з матір'ю. Дитина потребує постійного оздоровлення (а.с.24). За даними Первомайської загальноосвітньої середньої школи № 30, у період з 01 вересня 2016 року по січень 2018 року, батько дитини [PERSON] не приймає участі у вихованні дитини - [PERSON], учениці 2-А класу та батьківські збори не відвідує (а.с.25). Комісією з питань захисту прав дитини Адміністрації міста Первомайська, 18 травня 2018 року був наданий висновок щодо звернення [PERSON] (проживає за адресою: [ADDRESS]) про доцільність позбавлення батьківських прав батька дитини [PERSON] відносно донки [PERSON]. Цим висновком встановлено, що за даними сусідів та родичів, [PERSON] участі у вихованні, в житті, утриманні дитини не приймає. Не відвідує дитину за місцем її проживання та не цікавиться її успіхами в школі. З батьком дитини проводились профілактичні заходи, але ці заходи на нього впливу не мали. [PERSON] продовжує ухилятись від виконання батьківських обов'язків. Тому, враховуючи інтереси дитини - [PERSON] [INFO] народження, комісія вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його дитини - [PERSON] (а.с.58). За результатами зустрічі, яка відбулась 14 червня 2018 року, уповноваженої особи Служби у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області з малолітньою [PERSON], у присутності матері [PERSON], було складено протокол бесіди. Згідно протоколу, дитина проживає з матір'ю, батька вона бачить у місті, але він її ігнорує. На звернення [PERSON] у телефону режимі, батько не надав дозволу дитині на її виїзд з матір'ю на відпочинок. [PERSON] ніколи не відвідує концертних виступів дитини, не відвідує школу, де навчається дитина та не цікавиться її успіхами. Проживати [PERSON] бажає з мамою (а.с.70-71). У наданих письмових поясненнях [PERSON], Службі у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області 14 червня 2018 року, позивач повідомляла, що з липня 2011 року вона не проживає з батьком [PERSON] - [PERSON]. Останній не приймає участі у вихованні та не цікавиться здоров'ям та успіхами дитини не сплачує аліменти, не купує дитині ні одягу ні харчів. [PERSON] ігнорує [PERSON] та не іде на будь-який контакт з дитиною не надає дозволу на виїзд дитини для оздоровлення, в якому має потребу [PERSON] (а.с.69). Всі вказані обставини, суд встановив на підставі наданих позивачем та його представником доказів, у тому числі і тих письмових доказів, що видані органами та установами, не зареєстрованими за законодавством України, але тими, що знаходяться на території держави Україна, зокрема у місті Первомайськ Луганської області. Однак суд враховує, що місто Первомайськ Луганської області, згідно положень розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085-р входить до переліку населених пунктів, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Згідно положень розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р, місто Первомайськ Луганської області входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснюється антитерористична операція. А на підставі постанови Верховної Ради України №254 від 17 березня 2015 року "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", територія міста Первомайськ Луганської області визнана окупованою. І фактично, що є загальновідомими обставинами, нині, знаходження на території міста Первомайськ Луганської області небезпечно як для здоров`я, так і для життя будь-якого громадянина України, а право на свободу та особисту недоторканість не забезпечуються державою Україна на території цього міста, що підтверджується Постановою Верховної Ради України від 21 травня 2015 року №462 «Про Заяву Верховної Ради України "Про відступ України від окремих зобов'язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод"». А це, об'єктивно свідчить про те, що на території міста Первомайськ Луганської області, нині, жодний орган державної влади України, працювати не можуть, а тому суд відзначає, що отримати документи, встановленого законодавством України зразка і виданих компетентними Україною закладами, позивач не може. Проте суд оцінює і сприймає надані йому письмові докази як допустимі, виходячи з наступного. Як відзначив Європейський Суд з прав людини в своєму рішенні від 10 травня 2001 року (справа Кіпр проти Туреччині), зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих де-факто органів та інститутів окупаційної влади далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать (п.96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (п.92). А в рішенні від 23 лютого 2016 року (справа Мозер проти Республіки Молдова та Росії), Європейський Суд з прав людини вказав на те, що першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (п.142). Тому з огляду на обставини цієї справи та зобов`язання України, як однієї з Договірних Сторін Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, поважати права людини, суд не бачить підстав аби не враховувати впроваджений Європейським судом з прав людини підхід. І саме тому суд вважає, що надані позивачем та її представником письмові докази є належними, допустимими та достовірними. І суд застосував їх. Отже, із встановлених обставин вбачається, що між [PERSON], як матір'ю, та [PERSON], як батьком, дитини: [PERSON], виник цивільно-правовий спір щодо не виконання [PERSON], як батьком дитини своїх батьківських обов'язків, що порушує право дитини на отримання належного батьківського піклування та виховання. Для вирішення спору, враховуючи визначені судом правовідносини, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до їх повноліття. При цьому, виходячи з положень частини першої статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року), батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з положеннями пункту шостого частини першої статті 92 Конституції України основи охорони дитинства, виховання визначаються виключно законами України. Так, статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ передбачено, що кожна дитина має право на піклування батьків. Предметом основної турботи і основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. При цьому, статтею 12 цього ж закону встановлено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини; батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток і навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Таким чином, праву дитини на належне батьківське піклування та виховання кореспондує певне коло обов'язків, невиконання яких свідчить про порушення вказаного права дитини, за що батьки можуть нести відповідальність встановлену законом. В силу положень частини першої статті 164 Сімейного кодексу України, мірою відповідальності для батьків може бути позбавлення їх батьківських прав, на підставі рішення суду, за наявності будь-якої підстави, що передбачена пунктами 1-6 частини першої статті 164 цього кодексу. Виходячи з положень пункту другого частини першої статті 164 Сімейного кодексу України, підставою для позбавлення батьківських прав, є ухилення матері та/або батька від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Основні обов'язки, що беззаперечно входять до кола обов'язків з виховання дитини як складової частини батьківського піклування, передбачені статтею 150 Сімейного кодексу України та статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ. Зокрема, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей. Батьки зобов'язані поважати дитину. Проте із встановлених судом обставин вбачається, що [PERSON] жодного з цих обов'язків щодо своєї дитини [PERSON] не виконує, оскільки всі ці обов'язки виконує тільки мати дитини [PERSON]. Саме вона забезпечує отримання дитиною повної загальної середньої освіти (а.с.25), дбає про здоров'я дитини та отримання нею належної медичної допомоги (а.с.24), створює усі умови для проживання дитини (а.с.23) та фінансово забезпечує реалізацію її потреб. При цьому, [PERSON] намагається показати їй навколишній світ, сприяє її відпочинку та оздоровленню, але батько дитини своєю бездіяльністю перешкоджає цьому, позаяк ухиляється від надання згоди на виїзд дитини за межі України (а.с.18-19). Тому суд вважає, що [PERSON], як батько малолітньої дитини [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, оскільки жодних батьківських обов'язків не виконує, при відсутності об'єктивних причин, які б перешкоджали йому їх виконувати. Зважаючи на це, суд вважає, що право малолітньої дитини [PERSON] належне батьківське піклування та виховання батьком, порушується і порушується саме відповідачем: [PERSON], як батьком, який свідомо ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Вважаючи встановлене достатньою підставою для застосування до [PERSON] такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав відносно [PERSON], позов [PERSON] слід задовольнити у повному обсязі. При цьому приймаючи таке рішення суд виходить із того, що невиконання батьківських обов'язків відповідачем має триваючий характер. Враховуючи положення частини 3 статті 166 Сімейного кодексу України, у зв`язку із задоволенням позову щодо позбавлення батьківських прав, суд одночасно повинен прийняти рішення про стягнення аліментів на дитину. Однак, наявні в матеріалах справи докази вказують на те, що хоча [PERSON] фактично не сплачує аліменти на утримання свої дитини: [PERSON], рішенням Первомайського міського суду Луганської області від 16 вересня 2011 року аліменти на утримання дитини вже були стягнуті, виданий виконавчий лист та відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа (а.с.14,15,16,17). Згідно з частиною 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, а судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 704 гривні 80 копійок, які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.2), вони підлягають стягненню на користь позивача з відповідача у повному обсязі. Отже,

Outcome: approved