Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання за ним права власності на квартиру. В обгрунтування вимог вказав, що 14.03.2002 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеному на Регіональній товарній біржі «Юго-Восток» в м.Димитров Донецької області (в теперішній час м.Мирноград), він придбав у відповідача [PERSON] двокімнатну квартиру загальною площею 51,0 кв.м, в тому числі жилою 28,6 кв.м, розташовану за адресою: [ADDRESS], яку тоді ж зареєстрував на своє ім'я в БТІ м.Димитрова. Дізнавшись від нотаріуса, що укладений на біржі договір не має юридичної сили, так як нотаріально не посвідчений, він вирішив звернутися до відповідача з питання нотаріального укладення цього договору, на що отримав відмову. Зазначаючи на те, що відсутність згоди відповідача на нотаріальне посвідчення договору перешкоджає йому стати повноцінним власником житла та не дозволяє йому в повній мірі розпоряджатися правом власності, позивач з метою захисту свого права просить суд визнати договір купівлі-продажу квартири, укладений між ним і відповідачем на товарній біржі, дійсним та визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS]. Позивач та його представник, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, до судового засідання не з'явилися, надавши суду заяви про розгляд справи у їх відсутність. Відповідач, який повідомлявся про час і місце судового розгляду справи до відповідно до умов Мінської конвенції «Про правову допомогу і правовим відносинам по цивільним, сімейним і кримінальним справам», до судового засідання також не з'явився, відзиву на позов не надав. Згідно відповіді Ленінського районного суду м.Кемерове Російської Федерації, куди було направлено судове доручення про допит відповідача [PERSON], останній, будучи зареєстрованим з 11.04.2014року за адресою: [ADDRESS], місце реєстрації за матеріалами справи на час укладення договору: [ADDRESS], на які йому неодноразово направлялися судові повідомлення Ленінським районним судом м.Кемерове, до суду не з'явився, з огляду на що судове доручення було повернуто Димитровському міському суду без виконання. Приймаючи до уваги зазначені обставини, суд вважає за можливе розглянути справу у заочному судовому засіданні на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 14.03.2002 року на регіональній товарній біржі "Юго-Восток" в м.Димитров (Мирноград) між сторонами було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого відповідач [PERSON] продав, а позивач [PERSON] придбав двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Продаж вчинено за 5000 грн., які продавець отримав від покупця до моменту підписання цього договору (а.с.10). Згідно вказаного договору в користування позивача, як покупця, перейшла двокімнатна квартира загальною площею 51,0 кв.м, в тому числі жилою площею 28,6кв.м, яка складається з: 5-1 коридор, 5-2 жила кімната, 5-3 жила кімната, 5-4 кухня, 5-5 шафа, 5-6 туалет, 5-7 ванна, лоджія, яка складає одну ідеальну частину багатоквартирного жилого будинку(а.с.12-13). Відповідно до довідки комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Мирноградської міської ради майно, квартира належить позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого на регіональній товарній біржі "Юго-Восток" 14 березня 2002 року, реєстраційний номер № 984. Договір купівлі-продажу квартири зареєстровано в БТІ міста Димитров 14 березня 2002 року, записаний в реєстрову книгу №6 за реєстровим №24 стор.80 (а.с.14). Спірна квартира придбана позивачем в період шлюбу з [PERSON], шлюб з якою укладено 23.11.2001року у відділі реєстрації актів громадянського стану Димитровського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис №347 (а.с. 9). Відповідно до ст.227 ЦК УРСР від 18.07.1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку (квартири) повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Судом встановлено, що договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений сторонами 14 березня 2002 року на регіональній товарній біржі "Юго - Восток" в місті Димитров, нотаріально посвідчений не був. Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР від 18 липня 1963р. нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Згідно частини 2 ст.47 ЦК УРСР, який діяв на час укладення угоди купівлі-продажу спірного майна, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 28.04.1978 року № 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" (із змінами згідно з постановою Пленуму Верховного Суду від 25.05.98 року № 15), яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження. Як встановлено судом, між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] було досягнуто згоди з усіх істотних умов, які обумовлюються змістом договору, про що свідчать їх підписи (а.с.10). Це дає суду підстави вважати, що волевиявлення учасників правочину відповідало їх внутрішній волі, а сам правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені, тому права жодної із сторін не порушені. З позовної заяви вбачається, що договір купівлі-продажу, укладений на торговій біржі, позивач вважав законним, оскільки згідно ст.12 Закону України "Про власність" громадяни набувають права власності на майно шляхом укладання угод, не заборонених законом, в тому числі і шляхом реєстрації договорів купівлі-продажу квартир на біржових торгах, які згідно положень ст.15 Закону України "Про товарну біржу" нотаріальному посвідченню не підлягають. Підставою звернення позивача до суду в теперішній час стало невизнання особою публічного права - нотаріусом договору купівлі-продажу, укладеного на товарній біржі, та небажання відповідача нотаріально посвідчити договір, що не дозволяє позивачеві реалізувати своє право на вільне розпорядження набутим майном. Згідно п. 1.1, п. 1.7 "Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, який діє з 07 березня 2012 року, правочини щодо відчуження майна, право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується. Крім правовстановлюючого документа на житловий будинок, квартиру, садибу та інше нерухоме майно, якщо воно підлягає реєстрації, долучається витяг із Реєстру прав власності на нерухоме майно. Тому суд вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що на теперішній час він не має можливості без скасування в судовому порядку реєстрації права власності отримати витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно, який потрібно надати нотаріусу. Зазначене кореспондується з п.1.1, п.1.7 "Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, а також п. 3.5.5. "Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно", яке затверджено наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 28.07.2010 року № 1692/5), зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за №157/6445, згідно якого реєстратор БТІ відмовляє у проведенні державної реєстрації прав, якщо заявлене право вже зареєстроване. Як вбачається зі змісту договору купівлі-продажу, укладеного між сторонами на товарній біржі, будь-яких протизаконних умов він не містить. Крім цього, судом встановлено, що на час його укладення договору будь-які перешкоди для нотаріального посвідчення були відсутні. Договір не був посвідчений нотаріально в зв'язку із неправильним тлумаченням на той час ст. 15 Закону України "Про товарну біржу", згідно якого угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Заборон щодо відчуження спірної квартири судом не встановлено. Згідно ст. 16 ЦК України 2003 року кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Такий спосіб захисту цивільних прав був передбачений і ст. 6 ЦК УРСР 1963року, діючою на час укладення договору. Оскільки жодної протизаконної умови, яка б ставила під сумнів волевиявлення сторін, судом не встановлено, суд вважає, що позовні вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 14 березня 2002 року на регіональній товарній біржі "Юго-Восток" в м.Димитров за реєстраційним № 984 та визнання за ним права власності на цю квартиру є такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved