Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду в порядку цивільного судочинства з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що на початку червня 2021 року з Єдиного реєстру боржників вона дізналась, що стосовно її як боржника, приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Богатиренко Артуром Ігоровичем було відкрите виконавче провадження ВП №64874145 від 17.03.2021 року по примусовому виконанню виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай Олегом Станіславовичем, про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором на користь Відповідача - ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ПРОФІТ-КАПІТАЛ" в сумі 15 900,00 гривень. Вважала, що вищевказаний виконавчий напис вчинений з численними порушеннями вимог ст. 88 Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, без отримання письмових доказів законності такої вимоги в частині стягувана та наявності і безспірності стягуваної заборгованості, а тому є таким, що не підлягає виконанню. Крім того, між позивачем та відповідачем ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ПРОФІТ- КАПІТАЛ" відсутні будь-які договірні відносини, будь яких документів, що підтверджують право ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ПРОФІТ-КАПІТАЛ" на пред`явлення претензій, позивач взагалі не отримувала. Ніякої заборгованості у неї не має. Тому позивач просила суд визнати виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай Олегом Станіславовичем, про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором на користь Відповідача - ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ПРОФІТ-КАПІТАЛ" в сумі 15 900,00 гривень, таким що не підлягає виконанню. Стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою суду від 18.06.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. Також в даній ухвалі витребувано докази по справі. Відповідачем було подано до суду відзив, згідно якого було зазначено що відсутні підстави для задоволення заявлених позивачем вимог про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, оскільки позивачем не було доведено порушення, невизнання або оспорювання його прав внаслідок виконання виконавчого напису, що є підставою для їх захисту відповідно до вимог чинного законодавства, а головне позивачем не спростовано факт існування заборгованості за Кредитним договором №8522714 від 05.11.2019 року на загальну суму 12526,80 грн. Тому відповідач просив відмовити у вимогах позову в повному обсязі. 26.08.2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 07.10.2021 року. Позивачем було подано до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, вимоги позову підтримала та просила їх задоволити. Відповідачем було подано до клопотання про розгляд справи у відсутності його представника. Третя особа приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Богатиренко А.І. подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності. Третя особа приватний нотаріус Житомирського нотаріального округу Горай О.С. про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Пояснень по суті позову до суду не надіслав. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, що Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПРОФІТ-КАПІТАЛ» було подано до приватного нотаріуса Житомирського нотаріального округу Горай О.С. заяву на вчинення виконавчого напису на кредитному договорі 1-1-107188 від 10.11.2018, укладеному між [PERSON] та ТОВ "КФ. ЮА", правонаступником яких по даному договору є ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ПРОФІТ-КАПІТАЛ». Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19). У цій постанові Верховний Суд зазначив, що вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Як роз`яснено у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 31.01.1992 року «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні», при вирішенні справ пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею, судам слід мати на увазі, що відповідно до Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом і за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами, і що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у випадках, коли законом встановлено інший строк давності - не минув цей строк. Вказані обставини не дають суду підстав вважати вказаний у виконавчому написі розрахунок заборгованості безспірним, а виконавчий напис таким, що вчинений відповідного до чинного законодавства України. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, крім випадків, установлених ст.82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем не була надана копія оскаржуваного виконавчого напису, що позбавляє суд встановити його правомірність. Будь-яких доказів на підтвердження порушення нотаріусом вимог закону при вчиненні спірного виконавчого напису позивачем у порушення вимог ст.ст. 13 та 81 ЦПК України під час судового розгляду не надано. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21 січня 1999р. в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007р. в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011р. в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010р. в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994р. в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01 липня 2003р. в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008р. в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Mesrop Movsesyan проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Європейський суд з прав людини оцінює ступінь вмотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За викладених обставин справи та норм законодавства суд дійшов висновку, що позивач не виконав вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що позбавляє суд можливості перевірити достовірність стверджуваних позивачем обставин та правомірність заявлених вимог. За положеннями ЦПК України, рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, основою для прийняття рішення є належні та допустимі докази, що всебічно, повно, об`єктивно, безпосередньо досліджені судом. З урахуванням вищевикладеного, суд доходить висновку про недоведеність позивачем позовних вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно та

Outcome: dismissed