Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

В вересні 2020 року до суду надійшла позов заява, у якій позивач [PERSON] поновити його та його родину на квартирному обліку у військовій частині [NUMBER] НГУ на першочергове отримання житла за №5 у списках на першочергове отримання житла, № 2 у списках загальної черги з 20.09.1995 року. В обґрунтування позову зазначав, що перебував на службі у внутрішніх військах МВС України з червня 1990 року. Протоколом № 9 засідання житлово-побутової комісії військової частини [NUMBER] внутрішніх військ МВС України (далі іменується - ВЧ [NUMBER] ) від 30 вересня 2003 року [PERSON] (позивача) та його родину (в т.ч. дружину [PERSON] та сина [PERSON] ) було взято на квартирний облік в частині 3021, як безквартирного, з 20 вересня 1995 року. З 6 березня 2013 року позивача звільнено з військової служби у запас Збройних Сил України за станом здоров`я з правом носіння військової форми. Наказом командира ВЧ [NUMBER] позивача виключено з особового складу частини та всіх видів забезпечення. Вислуга років на військовій службі складає у календарному обчисленні 22 роки 08 місяців 21 день. Рішенням житлово-побутової комісії ВЧ [NUMBER] , позивача та його родину залишено на квартирному обліку та внесено до списків військовослужбовців, які перебувають на квартирному обліку у ВЧ [NUMBER] на першочергове отримання житла у зв`язку зі звільненням в запас за станом здоров`я, за № 5 у списках на першочергове отримання житла, № 2 у списках загальної черги. Згодом, центральною житлово- побутовою комісією Головного управління внутрішніх військ МВС України, підполковнику [PERSON] (позивачу) та його родині (дружині [PERSON] та синові [PERSON] ) було надано , квартиру [ADDRESS] , із зняттям з квартирного обліку. В подальшому на вказану житлову квартиру позивач отримав ордер на жиле приміщення, який є підставою для вселення в надане жиле приміщення та дійсний протягом 30 днів. Але реалізувати своє законне право позивачу не вдалось. Виявилось, що у квартирі [ADDRESS] (далі іменується - Квартира), як була надана позивачу в порядку забезпечення житлом на підставі Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», вже проживають невідомі позивачу особи. Право власності або користування квартирою за такими невідомими особами не зареєстровано, жодних пояснень від них позивач не отримав. Позивач звернувся до правоохоронних органів з приводу вчинення перешкод у користуванні наданим йому житлом невідомими особами. За результатом перевірки вказаних фактів дільничним інспектором міліції було встановлено, що у Квартирі проживають [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які вважають себе власниками Квартири. У зв`язку з виявленням у Квартирі невідомих осіб, які без правових підстав користуються Квартирою, військовим прокурором Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України в інтересах позивачів - Міністерства внутрішніх справ України та ГУ Національної гвардії України - було подано позовну заяву до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з вимогами щодо витребування Квартири з чужого незаконного володіння та передання державі в особі позивачів; виселення [PERSON] та [PERSON] з Квартири без надання іншого приміщення та визнання права на вселення в Квартиру [PERSON] з родиною. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11.12.2015 у справі 199/6095/15-ц позов задоволено частково: витребувано з чужого незаконного володіння Квартиру, виселено з Квартири [PERSON] та [PERSON] , без надання іншого приміщення. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2017 року рішення першої інстанції в частині виселення [PERSON] та [PERSON] скасовано і ухвалено нове рішення - в задоволенні позовних вимог відмовлено. На сьогодні зазначене рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2017 року у справі 199/6095/15-ц набрало законної сили, в касаційному порядку справа не розглядалась. Зі свого боку позивач виконав всі можливі правові дії з метою реалізації свого права на користування Квартирою, але в силу наявності прав невідомих йому осіб на нерухомість, що не було виявлено та перевірено відповідачем під час видачі позивачу ордеру на Квартиру, позивач досі не отримав належне йому за законом житло. З огляду на зазначене, право позивача на отримання житла, гарантоване державою, є порушеним. Незважаючи на документальне оформлення ордеру на вселення у житло, фактично його виконати не вбачається можливим, про що відповідач був обізнаний, або міг та повинен був дізнатись під час надання Квартири позивачу. Відповідач у встановлений судом надав відзиву на позовну заяву, у якому проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Позивачем до суду було надано відповідь на відзив, у якому спростовано міркування відповідача та звернуто увагу суду на обґрунтованість позовних вимог. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити посилаючись на підстави зазначені у позові. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на підстави зазначені у відзиві. Вислухавщи сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] перебував на службі у внутрішніх військах МВС України з червня 1990 року (а.с.20). Протоколом № 9 засідання житлово-побутової комісії військової частини №3021 внутрішніх військ МВС України (ВЧ [NUMBER] ) від 30 вересня 2003 року [PERSON] (позивача) та його родину (в т.ч. дружину [PERSON] та сина [PERSON] ) було взято на квартирний облік в частині № 3021, як безквартирного, з 20 вересня 1995 року (а.с.22). З 06 березня 2013 року позивача звільнено з військової служби наказом командувача внутрішніх військ МВС України від 23.01.2013 року № 3 о/с у запас Збройних Сил України за станом здоров`я з правом носіння військової форми (а.с.29). Відповідно до витягу з Наказу командира ВЧ [NUMBER] від 06.03.2013 року № 45 позивача виключено з особового складу частини та всіх видів забезпечення. Вислуга років на військовій службі складає у календарному обчисленні 22 роки 08 місяців 21 день (а.с.21). Рішенням житлово-побутової комісії ВЧ [NUMBER] (витяг з протоколу № 4 від 23.04.2013 року), позивача та його родину залишено на квартирному обліку та внесено до списків військовослужбовців, які перебувають на квартирному обліку у ВЧ [NUMBER] на першочергове отримання житла у зв`язку зі звільненням в запас за станом здоров`я, за № 5 у списках на першочергове отримання житла, № 2 у списках загальної черги (а.с. 30). 11 листопада 2011 року Центральною житлово-побутовою комісією Головного управління внутрішніх військ МВС України, підполковнику [PERSON] (позивачу) та його родині (дружині [PERSON] та синові [PERSON] ) було надано , квартиру [ADDRESS] , із зняттям з квартирного обліку, що підтверджується копією витягу з протоколу № 31 засідання житлово-побутової комісії ВЧ 3021 від 11.11.2011 року (а.с.24). За даними Єдиного державного реєстру прав на нерухоме майно та їх обтяжень, єдиним власником Квартири є Держава Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України в оперативному управлінні Головного управління внутрішніх військ МВС України (правонаступником якого згідно з п. З Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Національну гвардію України» є Головне управління Національної гвардії України). Підставою для реєстрації права власності є рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2005 року у справі № 34/324-18/141 (з врахуванням постанови Київського апеляційного господарського суду від 2 серпня 2005 року, рішення Вищого господарського суду України від 01 лютого 2006 року та ухвали Верховного Суду України від 30 березня 2006 року) (а.с.) . В подальшому на вказану житлову квартиру позивач отримав ордер на жиле приміщення №0000000141 від 25 грудня 2014 року. Ордер є підставою для вселення в надане жиле приміщення та дійсний протягом 30 днів (а.с.35). В свою чергу, під час спроби вселення до наданої квартири на підставі наданого ордеру, позивачем виявлено, що у квартирі [ADDRESS] , як була надана позивачу в порядку забезпечення житлом вже проживають невідомі особи. За результатом перевірки вказаних фактів старшим дільничним інспектором міліції Амур-Нижньодніпровського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області Лисенком В.В. було встановлено, що у квартирі проживають [PERSON] та [PERSON] , які вважають себе власниками квартири (а.с. 36-39). У зв`язку з виявленням у Квартирі невідомих осіб, військовим прокурором Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України в інтересах позивачів - Міністерства внутрішніх справ України та ГУ Національної гвардії України - було подано позовну заяву до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з вимогами щодо витребування квартири з чужого незаконного володіння та передання державі в особі позивачів; виселення [PERSON] та [PERSON] з квартири без надання іншого приміщення та визнання права на вселення в квартиру [PERSON] з родиною. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11.12.2015 року у справі 199/6095/15-ц позов задоволено частково: витребувано з чужого незаконного володіння квартиру, виселено з квартири [PERSON] та [PERSON] , без надання іншого приміщення (а.с.40-48). Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2017 року згадане рішення першої інстанції в частині виселення [PERSON] та [PERSON] скасовано і ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог в цій частині відмовлено. Рішення Апеляційного суду набрало законної сили, в касаційному порядку справа не розглядалась (а.с.49-53). Також зазначеним рішення апеляційного суду встановлено, що між [PERSON] та Приватною фірмою "Віктор", яка в подальшому змінила назву на ПП "Приватна фірма "Віктор-13", 9 вересня 2004 року було укладено договір № 15 про інвестування житлового будівництва, за умовами якого, інвестор зобов`язався прийняти участь в інвестуванні будівництва багатоквартирного житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , сплативши фірмі вартість площі житла 61,8 кв.м. в розмірі 65 879, 00 грн., після чого протягом 3 днів прийняти квартиру у володіння (шляхом підписання акту приймання передачі), та після прийняття об`єкта в експлуатацію оформити на зазначену квартири право власності, а фірма, в свою чергу, зобов`язалася організувати будівництво житлового будинку, ввести його в експлуатацію та передати інвестору у власність квартиру [ADDRESS] свої зобов`язання за договором виконала, внесла обумовлену договором суму коштів на рахунок фірми та прийняла квартиру у володіння. Згідно акту приймання-передачі від 20 вересня 2004 року, Приватна фірма "Віктор" передала [PERSON] спірну квартиру у власність в наступному стані: стіни, перекриття, зовнішні вікна, вхідні двері, перегородки, стояки опалення, каналізації, холодної та гарячої води, газопостачання, стяжка підлоги, лічильники води та газу. Відповідачі самостійно виконали в квартирі всі роботи, необхідні для належного проживання, після чого вони в квартиру засилилися та проживають до теперішнього часу, хоча не мають на неї права власності та не зареєстровані у ній. Також суд апеляційної інстанції зазначив, що на час складення першого акту приймання-передачі 20 вересня 2004 року квартира [ADDRESS] ще не існувала як об`єкт нерухомості, оскільки не була прийнята в експлуатацію, а на час складення другого акту приймання-передачі 25 травня 2012 року право власності на квартиру вже було визнане судом за Головним управлінням внутрішніх військ МВС України. Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного. У статтях 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Згідно абз. 4 ч. 1 ст. 12 зазначеної статті, в редакції чинній на час звільнення позивача з військової служби, військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла. Отже, зазначеним законом держава взяла на себе обов`язок забезпечення військовослужбовців жилими приміщеннями, і зокрема, військовослужбовців, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Законодавством. В свою чергу, порядок забезпечення військовослужбовців житлом, а отже і порядок обліку військовослужбовців як осіб, які потребують покращення житлових умов, здійснюється в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України, тобто, на переконання суду, правовідносини з приводу постановки та зняття військовослужбовця з обліку осіб, які потребують покращення житлових умов, регулюються саме нормативно-правовими актами Уряду України, а не наказами міністерств чи відомств. Відповідно до ст. 37 ЖК України громадяни, які потребують поліпшення житлових умов та залишили роботу на підприємствах, в установах та організаціях у зв`язку з виходом на пенсію беруться на облік потребуючих поліпшення житлових умов нарівні з працюючими на цих підприємствах, в установах, організаціях громадянами. Відповідно ч. 1 ст. 40 Житлового кодексу Української РСР громадяни перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до одержання житлового приміщення, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Згідно ч. 2, 4, 5 ст. 40 ЖК Української РСР громадяни знімаються з обліку потребуючих поліпшення житлових умов у випадках: 1) поліпшення житлових умов, внаслідок якого відпали підстави для надання іншого жилого приміщення; 1-1) одноразового одержання за їх бажанням від органів державної влади або органів місцевого самоврядування грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення у встановленому порядку; 2)виїзду на постійне місце проживання до іншого населеного пункту; 3) припинення трудових відносин з підприємством, установою, організацією особи, яка перебуває на обліку за місцем роботи, крім випадків, передбачених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР; 4) засудження до позбавлення волі на строк понад шість, заслання або вислання; 5)подання відомостей, що не відповідають дійсності, які стали підставою для взяття на облік, або неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про взяття на облік. Зняття з обліку потребуючих поліпшення житлових умов провадиться органами,які винесли або затвердили рішення про взяття громадянина на облік. Про зняття з обліку потребуючих поліпшення житлових умов громадяни повідомляються у письмовій формі з зазначенням підстав зняття з обліку. Постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 року №470 були затверджені Правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР. Згідно п.10 цих Правил громадяни, які залишили роботу на підприємствах, в установах, організаціях, що здійснюють квартирний облік, у зв`язку з виходом на пенсію, беруться на облік нарівні з робітниками і службовцями даного підприємства, установи, організації. Постановою Кабінету Міністрів України №1081 від 03.08.2006р. було затверджено "Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями". Порядок визначає механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців - осіб офіцерського, старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, посади в яких комплектуються військовослужбовцями, у тому числі звільнених в запас або у відставку, що залишилися перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у військових частинах, закладах, установах та організаціях (далі - військові частини) після звільнення (далі - військовослужбовці) та членів їх сімей ( п.1 Порядку). Згідно п. 3 даного Порядку військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання. Крім того, даний Порядок передбачає і випадки, коли військовослужбовці знімаються з обліку, а саме у разі: 1) поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала потреба в наданні житла; 2) засудження військовослужбовця до позбавлення волі на строк понад шість місяців, крім умовного засудження; 3) звільнення з військової служби за службовою невідповідністю у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем; 4) подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на облік; 5) в інших випадках, передбачених законодавством (п. 30 Порядку в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та члени їх сімей мають право на отримання житла, а отже і на залишення на обліку до отримання ними житла, в тому числі і у разі звільнення в запас чи відставку, крім випадків, передбачених п.30 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1081 від 03 серпня 2006 року. Як було встановлено судом, [PERSON] має вислугу на військовій службі більше 20 років та перебував на квартирному обліку для поліпшення житлових умов. Суд розглядаючи позов, виходить з розуміння, що забезпечення військовослужбовців належним житлом за безперервну тривалу військову службу є певною соціальною допомогою, підтримкою, додатком до основних джерел існування і спрямоване на реалізацію конституційного права кожного громадянина на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло (стаття 48 Конституції України). Таким чином, при вступі на службу та під час її проходження, позивачу було державою гарантоване певне забезпечення і компенсації, які фінансуються із бюджету. Зупинення або звуження змісту і обсягу гарантованих Конституційних соціальних прав є недопустимим і не повинні погіршувати становище особи, а тому позивач має право на поліпшення житлових умов за рахунок фондів Міністерства Внутрішніх Справ. В свою чергу, суд зазначає, що обов`язок держави перед згаданою категорією військовослужбовців виконується та припиняється саме фактом надання постійного житла (чи грошової компенсації за нього), а не формальною видачею ордеру на таке житло. Згідно з п. 29 Порядку, військовослужбовці, які перебувають на обліку при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду, а в разі розформування військової частини - у військовому комісаріаті і квартирно-експлуатаційному органі та користуються правом позачергового одержання житла. Відповідно до п.3 п.п. 21 Інструкції з організації забезпечення, надання військовослужбовцям Національної гвардії; України та членам їх сімей житлових приміщень, яка затверджена Наказом Міністерства внутрішніх справ України 28.07.2007 року №278, військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров 'я, а також у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду та користуються правом позачергового одержання житла. Всі умови, які відповідають нормам законодавства для отримання житла за загальною чергою, та позачергово, позивачем дотримано, і, як зазначалось вище, позивача із родиною поставлено на квартирний облік у загальній черзі, та позачергово. Відповідно до п. 30 Порядку №1081, військовослужбовці знімаються з обліку у разі: 1)поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала потреба в наданні житла; 2) засудження військовослужбовця до позбавлення волі на строк понад шість місяців, крім умовного засудження; 3) звільнення з військової служби за службовою невідповідністю у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем; 4) подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на облік; 5) в інших випадках, передбачених законодавством. Згідно зі ст. 40 Житлового кодексу УРСР, громадяни знімаються з обліку потребуючих поліпшення житлових умов у випадках: 1) поліпшення житлових умов, внаслідок якого відпали підстави для надання іншого жилого приміщення; 1-1) одноразового одержання за їх бажанням від органів державної влади або органів місцевого самоврядування грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення у встановленому порядку; 2) виїзду на постійне місце проживання до іншого населеного пункту; 3) припинення трудових відносин з підприємством, установою, організацією особи, яка перебуває на обліку за місцем роботи, крім випадків, передбачених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР; 4) засудження до позбавлення волі на строк понад шість місяців, заслання або вислання; 5) подання відомостей, що не відповідають дійсності, які стали підставою для взяття на облік, або неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про взяття на облік. Зазначені підстави відсутні для позивача. В результаті неможливості вселення до Квартири за виданим йому ордером, його житлові умови так і не поліпшились, житло він не отримав, і на сьогодні потреба у наданні йому з родиною житла не відпала. Як встановлено судом та не спростовано відповідачем, зі свого боку позивач виконав всі можливі правові дії з метою реалізації свого права на користування квартирою, але в силу наявності прав невідомих йому осіб на нерухомість, що не було виявлено та завчасно перевірено відповідачем під час видачі позивачу ордеру на Квартиру, позивач досі не отримав належне йому за законом житло. З огляду на зазначене, право позивача на отримання житла, гарантоване державою, на підставі ст. 47 Конституції України, ч. 1 ст„ 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», п. З Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 p. N 1081, - є порушеним. Незважаючи на документальне оформлення ордеру на вселення у житло, фактично його виконати не вбачається можливим, про що відповідач був обізнаний, або міг та повинен був дізнатись під час надання квартири позивачу. Суд зазначає, що при розгляді цієї справи має бути враховано рішення Європейського Суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном. Так, у п. 70 зазначеного рішення ЄСПЛ наголошено, що на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. В сенсі п. 71 наведеного рішення, потреба державного органу виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Загалом, належне урядування, тобто процес прийняття рішення та подальше його впровадження/невпровадження, має декілька основних характеристик і означає: врахування потреб найбільш вразливих верств суспільства під час прийняття рішень; вимагає повного захисту прав людини; прозорість прийняття рішень, тобто інформація є у наявності у достатній кількості, у зрозумілій формі та є вільно доступною для тих, кого може стосуватись це рішення, чи його введення в дію; підвищення обізнаності громадян про їхні права під час звернення за одержанням послуг, покращення спроможності органів публічної влади та державних установ на місцях оцінювати свої послуги з погляду принципів верховенства права й належного врядування, зменшення прогалин і недоліків у цій сфері; відкритість, тобто державні органи мають працювати відкрито і також викладати мовою, яка є доступною для всіх громадян; відповідність (узгодженість) - політика та усі заходи мають бути взаємоузгодженими та зрозумілими. Разом з тим, Європейський суд з прав людини зазначає, що вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, від 02 грудня 2011 року). Одним із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Статтею 58 Житлового Кодексу України передбачено, що ордер на заняття житлового приміщення може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Відповідно до п. 34 Порядку №1081, на підставі рішення про надання житла виконавчий орган районної, міської, районної у місті ради, а в закритому військовому містечку - квартирно-експлуатаційний орган видає ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення, безпосередньо військовослужбовцю, на ім`я якого він виписаний, або за його дорученням іншій особі. Ордер може бути виданий лише на вільне житлове приміщення. В такому випадку, з урахуванням вимог національного законодавства і практики ЄСПЛ, щодо [PERSON] , віднесеного до особливої соціальної категорії громадян, належним урядуванням з боку Держави в особі [NUMBER] НГУ мало б бути надання постійного житла (Квартири), під час надання якого, відповідач міг та зобов`язаний був перевірити, чи є така Квартира вільною від прав на неї третіх осіб і чи можливо практично буде виконати позивачу виданий ордер. В результаті того, що відповідач не перевірив зазначені факти, право позивача на поліпшення житлових умов, гарантоване державою, було порушене, і на сьогодні підлягає поновленню шляхом поновлення позивача із родиною на квартирному обліку на тих самих умовах, які існували до порушення його права. Посилання відповідача на ті обставини, що позивачем в позовній заяві не зазначено наявність житлової площі в м. Павлоград судом не приймаються, оскільки зазначений факт не впливає на предмет розгляду цивільного спору про поновлення на квартирному обліку. Окремо слід зазначити, що позивач, після поліпшення житлових умов, має обов`язок (існування якого не заперечує позивач) здати однокімнатну квартиру в м.Павлоград на розподіл військам. Доводи відповідача про правомірне зняття з обліку - судом також відхиляються, оскільки Протоколом №15 засідання житлово-побутової комірісії військової частини [NUMBER] від 30.12.2014 року, який наданий Відповідачем до відзиву, Позивача та його родину, знято з квартирного обліку при військовій частині [NUMBER] , «в зв`язку забезпеченням житлової площі» на підставі поданої позивачем заяви. В свою чергу, суд зазначає, що фактично забезпечення житловою площею позивача не відбулося, окрім того, за наявності заперечень позивача, щодо факту подачі відповідної заяви про зняття з квартирного обліку, відповідачем відповідних належних та допустимих доказів на підтвердження таких посилань суду надано не було. Доводи відзиву, щодо тих обставин, що оскільки позивач звільнений з військової служби саме за станом здоров`я, а на даний час працює в Службі судової охорони, тобто його визнано придатним за станом здоров`я для проходження служби, відсутні підстави для поновлення його на квартирному обліку як звільненого за станом здоров`я є безпідставними та судом відхиляються, оскільки ніяк не спростовують факт невиконання обов`язку з боку відповідача щодо забезпечення позивача житлом, окрім того, відповідно до п.- 6 «Б» статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці, які проходять кадрову військову службу, звільняються з військової служби за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність або обмежену придатність до військової служби. Постановою військово-лікарською комісією УМВС України в Дніпропетровській області, позивача визнано обмежено придатним до військової служби, що не обмежує право позивача перебувати на квартирному обліку і працювати в Службі судової охорони. Доводи відзиву щодо необхідності обов`язкового визнання недійсним ордеру на житло, судом також відхиляються, оскільки згідно зі ст. 59 ЖК України ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі. В свою чергу, перелічені підстави для визнання недійсним ордеру судом не досліджувалися, оскільки не входять до предмету доказування у справі, більше того, предметом спору є відновлення порушеного права позивача на забезпечення житлом, що викликане не переліченими підставами, а наявністю об`єктивних причин, оскільки в виділеній квартирі вже проживали інші особи, право на користування яких визнано рішенням суду, яке набрало законної сили, більше того, виданий ордер вже припинив свою дію, оскільки був дійсним протягом 30 днів, а тому, з урахуванням наведеного, визнання недійсним ордеру не є ефективним способом захисту, оскільки не призведе до відновлення порушеного права позивача. Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України відновлення становища, яке існувало до порушення є способом захисту цивільного права. Зважаючи на викладене, суд зазначає, що дії відповідача не були в достатньому ступеню прозорими і організованими таким чином, щоб забезпечувались принципи юридичної визначеності та належного урядування, що призвело до помилки у вигляді видачі ордеру на житлове приміщення, без перевірки відповідачем можливості реалізації такого ордеру та наступним зняттям позивача з квартирного обліку і ця помилка, в розумінні практики Європейського суду з прав людини, не може виправлятися за рахунок позивача, у якого були наявні легітимні очікування щодо отримання від держави належного йому житла. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи встановлені у справі обставини, соціальний статус сім`ї відповідача, необхідність дотримання справедливого балансу між інтересами держави та втручанням у права позивача, суд, приходить до висновку про обґрунтованість позову та наявність підстав для його задоволення. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір за подачу позову у розмірі 840 грн. 80 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved