Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-26 00:00:00

27 травня 2015 року завідуюча 4-м відділенням 1-ї ОСЛ м. Ромни Вадько Т.М. звернулася до суду з вказаною заявою, яку мотивувала тим, що [PERSON] поступила на лікування до 1-ї ОСЛ м. Ромни 26.05.2015 року о 14 год. 20 хв. На санпропускник вона була доставлена у супроводі працівників міліції та медпрацівника Лебединської ЦРЛ. На момент госпіталізації і проведення огляду комісії лікарів-психіатрів згоди на лікування [PERSON] не давала. З 2014 року вона знаходиться на обліку у психіатра. Проходила стаціонарне обстеження і лікувалася в 1-й ОСЛ з 26.09.2014 року по 03.10.2014 року з діагнозом "Параноїдний розлад особистості". Вдома підтримуюче лікування не приймала. Протягом останнього місяця стан [PERSON] погіршився, вона стала підозрілою до сусідів, виганяла батька з дому, конфліктує з рідними та сусідами. Останній тиждень виявляла агресивні дії, погрожувала оточуючим по вулиці, сусідам, судді, міліціонеру. Неодноразово притягувалась до адміністративної відповідальності у вигляді штрафів. На санпропускнику в 1-й ОСЛ 26 травня 2015 року о 14 год. 20 хв. [PERSON] була оглянута черговим лікарем-психіатром [PERSON], яка зробила висновок, що пацієнтка виявляє ознаки тяжкого психічного розладу > вигляді "Гострого поліморфного психотичного розладу без симптомів шизофренії з агресивною поведінкою", внаслідок чого виявляє реальні наміри вчинити дії. шо являють собою небезпеку для неї та оточуючих, тому потребує госпіталізації до 1-ї ОСЛ в примусовому порядку. 27 травня 2015 року о 9 год. 30 хв. комісія лікарів-психіатрів при огляді [PERSON] своїм висновком підтвердила попередній діагноз чергового лікаря [PERSON] про наявність у [PERSON] тяжкого психічного розладу у вигляді "Гострого поліморфного психотичного розладу без симптомів шизофренії з агресивною поведінкою", внаслідок чого виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою небезпеку для неї та оточуючих, в зв'язку з чим остання потребує госпіталізації до психіатричного закладу 1 -ї ОСЛ без її усвідомленої згоди. Представник спеилікарні лікар-психіатр Вадько Т.М. в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала і додатково пояснила, що [PERSON] постійно конфліктує зі своїми сусідами, викликає міліцію. В червні, липні та у вересні 2014 року Лебединським судом розглядалися справи про адміністративні правопорушення за конфлікт та нецензурну лайку з сусідами та винесені постанови за ст. 173 КУпАП без її участі. З 26.09.2014 року по 03.10.2014 року в 1-й ОСЛ вона добровільно проходила стаціонарне лікування за направленням лікаря з діагнозом "Шизофренія, параноїдна форма". Але цей діагноз в процесі лікування не підтвердився. 26.05.2015 року [PERSON] була доставлена до суду по місцю її проживання, де вчинила сварку. В цей же день [PERSON] була оглянута в Лебединській ЦРЛ районним психіатром [PERSON], який і виписав направлення. У відділення 1-ї ЦРЛ [PERSON] агресії не виявляла. Своє захворювання вона заперечу є. При поступленні в спецлікарню вона концентрувала свою увагу на своїх переживаннях з приводу того, що її забрали до суду з городу з застосуванням фізичної сили, а потім доставили в спецлікарню м. Ромни. У відділенні [PERSON] висловлювала погрози в адресу сусідів, які за її словами "дістали своєю пилорамою". [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти її госпіталізації до психіатричного закладу в примусовому порядку, пояснивши що вона у 2014 року вже проходила обстеження в 1-й ОСЛ. Неприязні стосунки у неї виникли лише з сусідом [PERSON], який близько 14 років тому відкрив по-сусідству пилораму, яка створює багато шуму і порушує спокій її сім'ї. 25 травня 2015 року у неї з [PERSON] виник черговий конфлікт, під час якого [PERSON] застосували до неї фізичне насильство - били її. В результаті цього конфлікту працівники міліції, викручуючи руки, повезли її до суду для притягнення до адміністративної відповідальності за хуліганство. Там вона сказала, що не довіряє суду та вийшла із залу. [PERSON] підтвердила, що висловлювала погрози в адресу [PERSON], оскільки і він їй погрожував. Каміння і сміття у їх двір вона також кидала у відповідь. З іншими сусідами вона не конфліктує. Тобто, дратівником в цій ситуації є її сусід [PERSON] В м. Лебедині вона проживає зі своїм 75-річним батьком, який переніс два інсульти і має поганий зір, її онкохвора сестра проживає окремо. Вона має вищу педагогічну освіту, але за фахом не працювала, в даний час безробітна. Суд, заслухавши пояснення представника спецлікарні Вадько Т.М., пацієнтки [PERSON], думку прокурора і захисника, які не вбачали підстав для примусової госпіталізації, оскільки заявником не доведено наявності у [PERSON] тяжкого психічного розладу, внаслідок чого остання виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою небезпеку для неї та оточуючих, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог з наступних підстав. Відповідно до ст. 14 Закону України "Про психіатричну допомогу" особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Отже, підставою для застосування примусової госпіталізації особи до психіатричного закладу є сукупність медичного і юридичного критеріїв це: встановлення наявності у особи хвороби та істотні відхилення від норми в її поведінці, що становлять небезпеку для неї та оточуючих. В порушення ч. 1 ст. 60 ЦПК України представником спецлікарні в судовому засіданні не було доведено та не надано доказів наявності у [PERSON] тяжкого психічного захворювання, що становило б реальну небезпеку для неї самої та оточуючих. Норма процесуального закону - ч. 2 ст. 280 ЦПК України вимагає додавання до заяви про примусову госпіталізацію, крім висновку комісії лікарів, й інших відповідних матеріалів для підтвердження наявності підстав для примусового лікування особи, зокрема, і відомостей про поведінку пацієнта. Але жодних таких відомостей , крім направлення на госпіталізацію від Лебединського районного психіатра, заявником надано не було. Навпаки, з пояснень самої [PERSON] вбачається, що її поведінка не виходить за межі загальноприйнятої в суспільстві, а її конфлікт з сусідами подружжям [PERSON] є на її думку обґрунтованим. Посилання представника спецлікарні на факт неодноразового притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення хуліганських дій не є належним доказом того, що вона виявляє ознаки тяжкого психічного розладу, про який лікар пояснювала, оскільки постанови надані для огляду суду про притягнення [PERSON] за ст. 173 КУпАП були винесені Лебединським районним судом в червні, липні та вересні 2014 року і [PERSON] після цього добровільно пройшла семиденний курс лікування у 1-й ОСЛ. На час розгляду цієї справи ніяких документальний підтверджень з приводу будь-яких неправомірних дій [PERSON] після її добровільного лікування суду не надано. Окрім цього, притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за хуліганські дії не свідчить саме по собі про її психічний розлад, якщо брати до уваги, що такі дії вона вчиняла на фоні неприязних стосунків з сусідами в період 2014 року, а не за останній місяць, як вказано в заяві про її госпіталізацію.

Outcome: dismissed