Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовна заява мотивована тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.12.2014, виданого Реєстраційною службою Вінницького міського управління юстиції Вінницької області позивач є власником домоволодіння, а саме житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], у якому на даний час зареєстровані: відповідач - [PERSON] його дружина - [PERSON] та діти: [PERSON] та [PERSON] Однак фактично за вказаною адресою проживають лише дружина відповідача та його діти. В лютому 2011 року відповідач залишив свою дружину з дітьми та з того часу за вищевказаною адресою не проживає. Рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 23.04.2012 №221/502/12 шлюб між відповідачем та його дружиною розірвано. В подальшому відповідач взагалі виїхав з м. Вінниці та жодних зв'язків ні з позивачем, ні з дружиною та дітьми не підтримує, про своє місцеперебування не повідомляє. Невістка та онуки позивача залишились проживати у вищевказаному житловому будинку. З довідки Квартального комітету "Привокзальний" №248 від 02 квітня 2015 року та з акту про непроживання особи за місцем реєстрації від 05 червня 2018 року вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO], але не проживає у вказаному приміщенні з лютого 2011 року по даний час. За вищевказаною адресою відповідач не проживає вже 7 років підряд без поважних причин. Його особисті речі на вказаній житловій площі також відсутні. Протягом усіх років [PERSON] даним житлом не цікавився, жодних витрат по його утриманню не сплачував. На даний час вартість комунальних послуг зростає, а оформити субсидію позивач позбавлений можливості оскільки відсутні відомості щодо доходів відповідача та взагалі щодо його місцязнаходження. При цьому звернутися до сина з проханням добровільно знятися із зареєстрованого місця проживання позивач також не в змозі, адже адреса відповідача йому невідома. З 2011 року жодних зв'язків сторони не підтримують. В силу викладених обставин позивач звернувся до суду з даним позовом, у якому просив усунути перешкоди в користуванні власністю, а саме 3/10 часток належного позивачу на праві власності житлового будинку, визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням [ADDRESS]. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання, призначене на 05.07.2018 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином. Конверт з повісткою про виклик в судове засідання повернувся на адресу суду з відміткою відділення поштового зв'язку «за закінченням терміну зберігання», що розцінюється судом як належне повідомлення особи про розгляд справи. (а.с. 25-26). В судові засідання, призначені на 24.07.2018 та 03.09.2018 відповідач не з'явився повторно, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином. Оголошення про виклик [PERSON] до суду були розміщені на офіційному веб-сайті Вінницького міського суду в мережі Інтернет. (а.с. 33, 51) Відповідно до частини першої статті 280ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Разом з тим, відповідно до частини четвертої статті 223ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, з урахуванням приписів статей 223, 280ЦПК України суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки відповідач не з'явився в судове засідання без повідомлення причин, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не подав до суду відзив та представник позивача не заперечував проти такого порядку розгляду справи. В ході розгляду справи судом було допитано в якості свідків наступних осіб: [PERSON], [PERSON], [PERSON], які попереджені судом про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів, або за відмову від дачі показів за ст. 384, 385 КК України та яким роз'яснено, що відповідно до статті 63 Конституції України особа не несе відповідальності за відмову від дачі показів або пояснень щодо себе, членів сім'ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом. Зокрема вказані свідки в судовому засіданні пояснили, що вони являються сусідами дружини та дітей відповідача, а також те, що [PERSON] не проживає за зареєстрованим місцем проживання, тобто за адресою: [ADDRESS] вже близько семи років, а саме відколи залишив свою дружину та дітей, які на даний час проживають у вищевказаній квартирі. Також вказані свідки пояснили, що із [PERSON] відповідач не спілкується, за зареєстрованим місцем проживання не з'являється. Заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Відповідно до свідоцтва про право власності [NUMBER] від 10 грудня 2014 року, 3/10 житлового [ADDRESS], являється власністю [PERSON]. (а.с. 4) Вказане підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень сформованого 10 грудня 2014 року Реєстраційною службою Вінницького міського управління юстиції Вінницької області та технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий [ADDRESS]. (а.с. 5, 43-49) Як вбачається із домової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у [INFO], за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6-8) Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23.04.2012 шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 26.04.2005 Відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції розірвано. (а.с. 12) При цьому, згідно з довідкою №248 від 02.04.2015 виданою квартальним комітетом Асоціації органів самоорганізації населення м. Вінниці та Акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 05.06.20168 виданого Головою квартального комітету «Привокзальний» Попіль Л.А. - [PERSON] не проживає за вищевказаною адресою з лютого 2011 року. (а.с. 13,14) Статтею 1 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) передбачено, що громадяни України мають право на житло. Разом з тим, частина четверта статті 9 ЖК УРСР вказує на те, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. В той же час, згідно зі саттею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. (ч. 1 ст. 319 ЦК України) Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. В той же час, згідно з частииною першою статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла (в тому числі колишній) втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 3 СК України визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Судом встановлено, що позивач і відповідач не пов'язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов'язків, відповідач не проживає в спірному житловому будинку з лютого 2011 року. Таким чином, відповідач, будучи зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] чинить перешкоди власнику будинку в користуванні своїм майном на власний розсуд. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоч і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї. Разом з тим, згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з частиною першою статті 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, власником 3/10 житлового [ADDRESS] є позивач - [PERSON], який за вказаною адресою не зареєстрований та не проживає, тоді як відповідач - [PERSON] зареєстрований у вищевказаному будинку, однак жилим приміщенням не користуються з лютого 2011 року. Згідно зі статтею 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимога позивача про визнання [PERSON], таким, що втратив право користування [ADDRESS] є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до підпункту 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою сплачується судовий збір в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно з пунктом 10 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи. Як вбачається з посвідчення [NUMBER], [PERSON] являється учасником ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС, якого віднесено до 1 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи. Таким чином, при зверненні до суду з позовною заявою про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням позивач судового збору не сплачував, оскільки за правилами визначеними статтею 5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від його сплати. При цьому, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З системного аналізу положень Закону України «Про судовий збір» та Цивільного процесуального кодексу України, слідує висновок про те, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, його слід стягнути з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а тому враховуючи задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved