Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-24 00:00:00

У березні 2014 р. позивач звернулася до Ржищівського міського суду Київської області із уточненим у подальшому зазначеним вище позовом, в якому просила: визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку, площею 0, 0887 га, розташовану за адресою: [ADDRESS], на які розташована частина житлового будинку загальною площею 81, 8 кв.м., видане [PERSON] 8 листопада 2012 р. [PERSON], державним нотаріусом Ржищівської міської державної нотаріальної контори, і зареєстроване в реєстрі за №3197; визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0, 0887 га, розташовану за адресою [ADDRESS], на якій розташована частина житлового будинку загальною площею 81, 8 кв.м. з моменту укладення договору дарування 23 травня 2012 р. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказувала на те, що 23 травня 2012 р. між нею та відповідачем було укладено договір дарування квартири №2, розташованої за адресою: [ADDRESS] (далі - договір). Договір було посвідчено [PERSON], державним нотаріусом Ржищівської міської державної нотаріальної контори, і зареєстровано в реєстрі №1481. Вказана квартира №2 є частиною одноповерхового житлового будинку, має окремий вихід, власником квартири №1 в цьому ж будинку є [PERSON] Під час укладення договору відповідач запевнила, що земельна ділянка, на якій розташована належна мені частина будинку, не приватизована, ні колишнім власником (її покійним батьком), ні нею, тому вона (позивач) зможе в будь-який час оформити на себе право власності. Однак, як з'ясувалось земельна ділянка має площу 0, 0887 га згідно рішення Ржищівської міської ради Київської області №351-14-05 від 27 лютого 2007 р. була передана у приватну власність [PERSON] для обслуговування та будівництва житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Він отримав відповідний державний акт серії ЯД №975887. Після смерті [PERSON] право власності на спірну ділянку отримала [PERSON] (мати відповідача) згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 27 травня 2011 р. [PERSON], державним нотаріусом Ржищівської міської державної нотаріальної контори, і зареєстрованого в реєстрі за №16911. Таким чином, на момент укладення договору спірна ділянка належала на праві власності [PERSON], яка померла [INFO]. Вже після укладення договору із нею відповідач отримала 8 листопада 2012 р. свідоцтво про право на спадщину за законом на спірну ділянку. Вважає, що має право вимоги на набуття права власності на спірну ділянку, на якій розташована належна їй частина будинку. Посилаючись на положення ст. 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), ст. 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), позивач просила задовольнити позовні вимоги. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - [PERSON] підтримали позовні вимоги та, посилаючись на обставини, що викладені у позові, просили їх задовольнити. Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку, площею 0,0887 га, розташовану за адресою: Київська область, [ADDRESS], на якій розташована частина житлового будинку, загальною площею 81,8 кв.м., видане [PERSON] 8 листопада 2012 року державним нотаріусом Ржищівської міської державної нотаріальної контори [PERSON] і зареєстроване в реєстрі за № 3197; визнати за нею право власності на вказану земельну ділянку з моменту укладення договору дарування 23 травня 2012 року; судові витрати стягнути з відповідача, а саме: суми на відшкодування судового збору та витрат, пов'язаних із проведенням експертизи, та витрати на правову допомогу в розмірі 8 359 грн 20 коп. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, посилаючись на письмові пояснення (а.с. 68-71), зазначав, що оскільки за договором дарування від 23 травня 2012 року позивач отримала право власності саме на квартиру, що додатково підтверджується технічним паспортом, то застосування ст. 120 ЗК України є недопустимим, оскільки вона поширюється лише на жилий будинок, будівлю або споруду, і в жодному разі не на квартиру. Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку від 4 жовтня 2007 року, серії ЯД № 975887 [PERSON] (батькові відповідача - [PERSON]) належала на праві приватної власності земельна ділянка, площею 0,0887 га, розташована за адресою: Київська область, [ADDRESS]. Згідно чинному на час спадкування п. 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 р. №703, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, серед інших є свідоцтво про право на спадщину, видане нотаріусом або консульською установою України, чи його дублікат. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 8 листопада 2012 року, власником земельної ділянки, площею 0,0887 га, розташованої за адресою: Київська область, [ADDRESS], є [PERSON] Враховуючи положення статей 119, 321 ЦК України у позивача немає жодних підстав посягати на майно відповідача. Просив відмовити [PERSON] у визнанні за нею права власності на земельну ділянку, площею 0,0887 га, розташовану за адресою: [ADDRESS], оскільки [PERSON] не заперечує проти встановлення земельного сервітуту. Представник третьої особи - реєстраційної служби Ржищівського МУЮ Київської області у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за відсутності представника, вказуючи, що заперечення проти позову відсутні. Представник третьої особи - Ржищівської міської державної нотаріальної контори [PERSON] у судовому засіданні проти позову не заперечувала, вважала, що позовні вимоги слід задовольнити. Будучи допитана у судовому засіданні як свідок, [PERSON] указувала на те, що батьки відповідача були у поважному віці та потребували догляду. У батька відповідача [PERSON] була земельна ділянка щодо якої він робив заповіт, однак у подальшому його скасував. Коли [PERSON] приїжджала та розповідала про те, що у зв'язку із тим, що [PERSON] доглядала за її (відповідача) батьками, то було обіцяно подарувати майно, що й було вчинено. Нею було вчинені нотаріальні дії щодо реєстрації майна на користь позивача за договором дарування, предметом якої була квартира №2, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Однак частину майна, а саме земельну ділянку площею 0, 0887 га ще не оформлено. Під час приїзду із АР Крим [PERSON] обіцяла переоформити на позивача спірну земельну ділянку після отримання усіх необхідних документів. Суд, заслухавши осіб, які брали участь у справі, та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково, виходячи з такого. Згідно договору дарування квартири, серії ВРР № 689291 від 23 травня 2012 року [PERSON] прийняла в дарунок від [PERSON] квартиру під номером [ADDRESS] (а.с. 3) Із витягу про державну реєстрацію прав, серії СВА №124493 від 31 травня 2012 року вбачається, що [PERSON] на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] (а.с. 4). Згідно технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] жилі і підсобні приміщення квартири розміщені на першому поверсі, одноповерхового будинку і являють собою окрему (загальну) кватиру (а.с.11-13). Відповідно до рішення Ржищівської міської ради Київської області № 351-14-05 від 27 лютого 2007 року, вирішено гр. [PERSON] затвердити матеріали технічної документації по видачі державного акта на право власності на земельну ділянку, передати у власність земельну ділянку та видати державний акт на право приватної власності на земельну ділянку. Земельна ділянка розташована по [ADDRESS], площа ділянки - 0,0887 га (а.с.17-18). Із державного акта на право власності на земельну ділянку, серії ЯД №975887 від 4 жовтня 2007 року, вбачається, що [PERSON] належала земельна ділянка площею 0,0887 га, розташована по [ADDRESS] Київської області, кадастровий № 32113000000:69:030:0016 (а.с.73,74). Згідно свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] від 30 листопада 2010 року [PERSON] помер [INFO] (а.с.14). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, серії ВРК № 762462 від 27 травня 2011 року спадкоємцем земельної ділянки площею 0,0887 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд під кадастровим номером 3211300000:69:030:0016, розташованої в [ADDRESS], що належала [PERSON] є його дружина [PERSON] (а.с. 115). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, серії ВТА № 712843 від 8 листопада 2012 року спадкоємцем земельної ділянки площею 0,0887 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд під кадастровим номером 3211300000:69:030:0016, розташованої в [ADDRESS], що належала [PERSON] є її дочка [PERSON] (а.с.49). Згідно інформаційної довідки, серії КУ № 493279, квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] (а.с. 93). Із досліджених у судовому засіданні матеріалів спадкової справи №22/2012 встановлено: згідно заяви від 31 січня 2012 року, [PERSON] звернулась до Ржищівської міської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON]; згідно заяви від 24 жовтня 2012 року, [PERSON] звернулась до Ржищівської міської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON], а саме, зокрема, земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташованої в [ADDRESS]; згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, серії ВРК № 762462 від 27 травня 2011 року спадкоємцем земельної ділянки площею 0,0887 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд під кадастровим номером 3211300000:69:030:0016, розташованої в [ADDRESS], що належала [PERSON] є його дружина [PERSON]; згідно витягу з поземельної книги Державного реєстру земель від 30 жовтня 2012 р. земельна ділянка, площею 0,0887 га, розташована за адресою: Київська область, [ADDRESS], кадастровий номер 3211300000:69:030:0016, зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON], відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом №1691 від 27 травня 2011 року; згідно витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки № 120603/02-34 від 16 жовтня 2012 року нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 887 кв.м., що розташована в [ADDRESS] та належить [PERSON] складає 8 505 грн 71 коп.; згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, серії ВТА № 712843 від 8 листопада 2012 року спадкоємцем майна після смерті [PERSON] є її дочка [PERSON] Спадщина складається з земельної ділянки площею 0,0887 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд під кадастровим номером 3211300000:69:030:0016, розташованої в [ADDRESS]; згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 8 листопада 2012 року зареєстровано видачу свідоцтва про право на спадщину, серії ВТА № 712843 від 8 листопада 2012 року, номер в реєстрі нотаріальних дій 3197. Спадкодавець- [PERSON], спадкоємець- [PERSON] (а.с. 113-120). Відповідно до ст. 120 ЗК України (в редакції Закону № 1702- VІ від 5 листопада 2009 року) у разі набуття права власності на будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 377 ЦК України ( в редакції Закону № 1702-VІ від 5 листопада 2009 року) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до пп "ґ" п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року із змінами "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що з 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруд, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до ст. 377 ЦК і ст. 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р №1702-VI. У п. 18-1 зазначеної вище постанови пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що при вирішенні вимог про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення у договорі права на земельну ділянку, суд має з'ясовувати, зокрема, чому це питання не було визначено в договорі, можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатку до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку та чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження. Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з врахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо. Як встановлено із пояснень осіб, які брали участь у справі, вирішити питання шляхом доповнення чи іншого виду додатку до договору дарування від 23 травня 2012 року на вказаний час є неможливим, оскільки відповідач заперечувала проти визнання за позивачем права власності на спірну земельну ділянку, і лише не заперечувала проти встановлення сервітуту. Крім того, для з'ясування розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди й на виконання зазначених роз'яснень пленуму Верховного Суду України по даній справі була призначена ухвалою суду від 18 серпня 2014 року судова земельно-технічна експертиза. Згідно висновку судової земельно-технічної експертизи від 4 грудня 2014 року № 12200/14-41 (а.с. 191-196) фактичний порядок користування земельною ділянкою площею 0,0887 га, за адресою: Київська область, [ADDRESS], на якій розташована частина житлового будинку загальною площею 81,8 кв.м., що належить [PERSON] на підставі договору дарування, укладеного 23 травня 2012 року, посвідченого [PERSON] державним нотаріусом Ржищівської міської державної нотаріальної контори Київської області, в цілому відповідає державному акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯД № 975887 та технічній документації із землеустрою щодо складання державних актів, що посвідчують право приватної власності на земельні ділянки громадянину [PERSON] в адміністративних межах Ржищівської міської ради Київської області. У п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав" від 7 лютого 2014 р. №5 роз'яснено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна. При цьому, наприклад, спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Ураховуючи наведені вище положення законодавства та зазначені роз'яснення, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею право власності на земельну ділянку площею 0, 0887 га, розташовану за адресою [ADDRESS], на якій розташована частина житлового будинку загальною площею 81, 8 кв.м. з моменту укладення договору дарування від 23 травня 2012 р. Із досліджених у судовому засіданні матеріалів справи вбачається, що позивач у справі - [PERSON] у встановленому законодавством порядку, ст. ст. 328, 334 ЦК України, набула права власності на квартиру №2 у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] на підставі правочину (договору дарування від 23 травня 2012 р.), отримавши вказане нерухоме майно у дар та, здійснивши реєстрацію цього права 31 травня 2012 року в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (а.с. 93), а тому відповідно до норм ч. 1 ст. 120 ЗК України, та ч. 1 ст. 377 ЦК України (в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р №1702-VI) до позивача перейшло право власності на всю спірну земельну ділянку та яка належала на час укладення вказаного договору дарування - [PERSON] як спадкоємиці в силу ч. 5 ст. 1268 ЦК України майна [PERSON], якій ділянка належала на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, що видане 27 травня 2011 р. (а.с. 113-115). Дійшовши такого висновку суд бере до уваги той факт, що цільове призначення всієї спірної земельної ділянки, площею 0, 0887 га, за адресою: [ADDRESS], - для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель, та що фактичний порядок користування спірною земельною ділянкою площею 0,0887 га, на якій розташована частина житлового будинку загальною площею 81,8 кв.м., що належить [PERSON] на підставі договору дарування, укладеного 23 травня 2012 року, в цілому відповідає державному акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯД № 975887 та технічній документації із землеустрою щодо складання державних актів, що посвідчують право приватної власності на земельні ділянки громадянину [PERSON] в адміністративних межах Ржищівської міської ради Київської області (відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи), а тому позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за нею права власності на спірну земельну ділянку підлягають до задоволення, як такі що ґрунтуються на вимогах ч. 1 ст. 120 ЗК України та ч. 1 ст. 377 ЦК України. При цьому, суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що застосування ст. 120 ЗК України у даному випадку є недопустимим, оскільки вона поширюється лише на жилий будинок, будівлю або споруду, і в жодному разі не на квартиру, що була предметом договору дарування. Так, у судовому засіданні беззаперечно судом встановлено, що житловий будинок за адресою: Київська область, [ADDRESS], є одноповерховим будинком, який складається із двох окремих ізольованих одна від одної квартир, квартира №2 з яких належить позивачу, тобто будинок є двоквартирним житловим будинком. Крім того, виходячи із системного аналізу ч. 1 ст. 120 ЗК України, ч. 1 ст. 377, ст. 380, ч. 2 ст. 382 ЦК України вбачається, що закон розрізняє поняття "двоквартирний житловий будинок" та "багатоквартирний житловий будинок". Водночас ч. 1 ст. 377 ЦК України містить виключення тільки щодо багатоквартирного житлового будинку, а ч. 1 ст. 120 ЗК України взагалі не містить виключень щодо кількості квартир у жилому будинку. Разом із тим, відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане не мала право на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Пункт 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" містить роз'яснення, що відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. У зв'язку із тим, що суд прийшов до висновку про задоволення вимог про визнання за позивачем на підставі ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України права власності на земельну ділянку площею 0, 0887 га, розташовану за адресою: [ADDRESS], позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну земельну ділянку, що видане [PERSON] 8 листопада 2012 р. також підлягають задоволенню, оскільки видане відповідачу свідоцтво про право на спадщину на спірну земельну ділянку порушує права [PERSON] як особи, до якої перейшло право власності на цю ділянку із зазначених вище законних підстав. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить із такого. Пунктами 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" від 17 жовтня 2014 р. №10 роз'яснено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Як вбачається з матеріалів справи, позивач, звертаючись з вказаним позовом до суду, 2 квітня 2014 р. уклала договір про надання адвокатських послуг, із адвокатом [PERSON] яка взяла на себе зобов'язання щодо представництва інтересів позивача у суді при розгляді даної цивільної справи (а.с. 22, 23). В матеріалах справи міститься договір про надання юридичних послуг від 10 березня 2014 р., укладений між позивачем та ТОВ "Шовчер Юр Сервіс" (а.с. 206, 207). Згідно акта прийняття-передачі виконаних робіт, за яким позивач отримала від ТОВ "Шовчер Юр Сервіс" консультації з питання розгляду справи у суді, складання запитів у державні органи та позовної заяви, вартість робіт становить 3 тис. грн. (а.с. 208). Згідно розрахунку суми витрат на правову допомогу за договором від 10 березня 2014 р., компенсація зазначених витрат, які підлягають відшкодуванню відповідачем складає 8 359 грн 20 коп. Суд вважає, що позовна вимога [PERSON] про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, яка підтримана останньою у судових дебатах, не підлягає задоволенню, оскільки у справі відсутнє документальне підтвердження витрат на правову допомогу. Позивачем не надано суду документів, що свідчать про оплату гонорару, ним недостатньо обґрунтовано розмір витрат на правову допомогу, суд був позбавлений можливості перевірити, чи не перевищує така сума граничного розміру компенсації витрат, встановленого Законом. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували склад та розмір витрат позивача, пов'язаних з оплатою правової допомоги фахівця у галузі права у зв'язку з розглядом даної справи і таких доказів відповідно до ст. ст. 57, 60 ЦПК України позивач не надала. При цьому, суд не приймає до уваги вказаний вище акт прийняття-передачі виконаних робіт, оскільки склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін..), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. Наданий позивачем акт прийняття-передачі виконаних робіт не відповідає встановленим вимогам та не є фінансовим документом на підтвердження оплати послуг фахівця у галузі права. Крім того, представник позивача у справі не були залучений до участі у справі відповідно до вимог ч. 2 ст. 56 ЦПК України, заяви про це особи, які беруть участь у справі не подавали, ухвали суду з цього приводу не постановлювались. Аналогічна правова позиція міститься у рішенні Апеляційного суду Київської області від 20 жовтня 2014 р. (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/41092432). Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки суд дійшов до висновку про задоволення матеріально-правової вимоги позивача, то відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України та зазначених роз'яснень документально підтверджені (а.с. 9, 172) кошти на відшкодування судового збору в розмірі 243 грн 60 коп. та на відшкодування витрат, пов'язаних із проведенням судової експертизи в розмірі 5 412 грн підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial