Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

До суду звернулася з позовною заявою [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Одеський нафтопереробний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки, компенсації за невикористану відпустку, моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка працювала у ПАТ «Одеський нафтопереробний завод» на посаді економіст відділу методології і автоматизації бізнес-процесів. 06.10.2014 року була звільнена з займаної посади у зв'язку з скороченням штату. За час роботи відповідач не виплатив позивачці заробітну плату за період з серпня по жовтень 2014 року. З наведених підстав позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь вказану заборгованість, а також середній заробіток за час затримки розрахунку, моральну шкоду, яку позивачка оцінює у 10000 грн. Позивачка позов підтримали наполягала на його задоволенні. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, однак надав до суду заперечення в яких вказав, що суми грошових коштів, які позивачка просить стягнути на її користь завищені, оскільки нею не було враховано податки, збори, інші обов'язкові платежі, які мають бути утримані з нарахованих сум. Щодо вимог про стягнення коштів за завдану моральну шкоду, то позивачкою не надано та не доведено, у чому саме полягає моральна шкода, у задоволені позову просив відмовити. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що 02.04.2008 року позивачку було прийнято на роботу у ПАТ «Одеський нафтопереробний завод» на посаду обліковець з реєстрації бухгалтерських даних, потім переведена на посаду економіст відділу методології і автоматизації бізнес-процесів, що підтверджується трудовою книжкою (а.с.8-10). 06.10.2014 року [PERSON] було звільнено з посади економіст відділу методології і автоматизації бізнес-процесів, у зв'язку з скороченням штату працівників, що підтверджується наказом № 519-П від 03.10.2014 року. У відповідності зі ст. 115, 116 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ст. 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. В судовому засіданні встановлено, що відповідач в порушення вимог ст. 115 КЗпП в період з 01.08.2014 року по 03.10.2014 року не сплачував позивачці заробітну плату, в зв'язку з чим виникла заборгованість, що також підтверджується виписками по рахунку (а.с.13-14). Заборгованість складає 10 153 грн. та ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. Нормами ст.117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, без правових на те підстав, не виконавши перед працівником зобов'язання передбачене ч.1 ст.116 КЗпП України, підприємство повинно нести відповідальність за ч.1 ст.117 КЗпП України. З відповідача також підлягає стягненню середній заробіток у розмірі 4 698 гривень. Як видно з наказу №519-П від 03.10.2011 року, підставою для звільнення була ч. 1 ст.40 КЗпП України. Згідно з ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1,2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (ст.38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Згідно з вимогами ч.1 та 3 ст.95 КЗпП України мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється і переглядається відповідно до статей 9 і 10 Закону України "Про оплату праці" та не може бути нижчим від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до ст. 83 КЗпП України у разі звільненні працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Згідно наказу № 519-П від 03.10.2014 року п. 2 зазначено: «Виплатити [PERSON] вихідну допомогу, згідно ст. 44 КЗпП та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 18 календарних днів», але виплати проведені не були. Виходячи з вищевказаного суд вважає, що відповідач повинен сплатити [PERSON] вихідну допомогу у розмірі 1 окладу - 4 592,50 грн. та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 3 142 грн. Статтею 1167 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача. Судова практика при цьому виходить із положення, що "відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору" (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"). Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджено. Враховуючи зазначені положення, судом не встановлено факту доведеності заподіяння моральної шкоди позивачці, а сама позовна заява, окрім вимоги про стягнення суми моральної шкоди, не містить факту наявності та обґрунтування заподіяння такої шкоди. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути 243 грн. 60 коп. судового збору. Частиною 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд, ухвалюючи рішення, може допустити негайне його виконання у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1, 2 і 3 частини першої цієї статті.

Outcome: partial