Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

Комунальне підприємство "Чигирин" Чигиринської міської ради звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, мотивуючи тим, що відповідач як споживач, користується послугами з утримання будинку та прибудинкової території, послугами з вивезення твердих побутових відходів, централізованого водопостачання та водовідведення на підставі договорів про надання відповідних послуг, заключених з позивачем, але не сплачує за користування даними послугами грошових коштів. Заборгованість відповідача за надані житлово-комунальні послуги станом на 01.08.2016 року, з врахуванням інфляційних нарахувань становить 15 178,07 грн. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, пояснивши, що відповідач повністю не здійснює оплату житлово-комунальних послуг, відмовляється допускати працівників підприємства до відповідного лічильника. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав у повному обсязі, запеерчив проти його задоволення пояснивши, що оплату проводить згідно свого розробленого розрахунку, де допустить до лічильника лише тих осіб, які він бажає,а не тих які приходили до нього. Суд, вислухавши сторони, вивчивши матеріали цивільної справи, приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] [INFO], є власником квартири № 58 будинку № 3 що по вул. Енергетиків, м. Чигирин та зареєстрований за цією адресою, що підтверджується довідкою КП "Єдиний розрахунковий центр" Чигиринської міської ради (а.с.6) та підтверджено відповідачем у судовому засіданні. Ухвалою Чигиринського районного суду Черкаської області від 27.07.2016 року скасовано судовий наказ № 2-н/708/17/16 від 11.07.2016 року про стягнення з [PERSON] заборгованості за надані житлово-комунальні послуги у сумі 15178 грн.07 коп. та 689грн.60 коп. судового збору . Визначаючи розмір заборгованості, з урахуванням інфляційних нарахувань, у загальній сумі 15178,07 грн., позивач посилався на розрахунки та тарифи, які містяться у матеріалах даної справи (а.с.16-18, 34-36) та з яких вбачається, що у відповідача перед позивачем за період з 01 вересня 2013 року по 01 серпня 2016 року, виникла заборгованість за надані житлово- комунальні послуги, а саме: послуги з утримання будинку та прибудинкової території, послуги з вивезення твердих побутових відходів, централізованого водопостачання та водовідведення на підставі договорів про надання відповідних послуг, заключених з позивачем. Так, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Як вбачається з матеріалів даної справи, позивач є виконавцем а відповідач - споживачем житлово-комунальних послуг, укладено договори, які регулюють дані послуги (а.с 8 - 15). У ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою. На підставі ч.2 ст.382 ЦК України, ч.2 ст.10 ЗУ "Про приватизацію житлового фонду" власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках, а також на підставі ст.ст. 20, 21 ЗУ "Про житлово-комунальні послуги", як споживачі, зобов'язані укласти договір про надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ч.1 ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 162 ЖК України передбачено, що плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Отже, зазначеними вище нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зокрема ч. 1 ст. 19 визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Статті 20, 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" обов'язком виконавця є підготовка та укладення зі споживачем договору на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку споживача, передбаченому п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" щодо укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору. Аналогічна правова позиція також викладена Верховним Судом України у постанові від 10.102012 р. у справі №6-110цс12, і яка, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою до застосування. Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, статей 627, 630 ЦК та статей 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Тому позиція відповідача щодо незгоди з наданими договорами, які містяться у матеріалах даної справи не ґрунтується на правових нормах, доказу зворотного - суду відповідачем не надано, де останній у судовому засіданні визнав і підтвердив користування ним житлово-комунальними послугами (а.с.7-13). Слід відмітити, що згідно із зазначеними нормами закону, споживачі зобов"язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними. Відсутність навіть договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Усі зазначені вище та проаналізовані положення чинного законодавства кореспондуються з нормами статей 13, 41 Конституції і ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якими закріплені основні принципи здійснення права власності та його обмеження: по-перше, встановлено право безперешкодно і в повному обсязі здійснювати правомочності власника щодо свого майна; по-друге, визначено межі допустимого розумного втручання держави у здійснення правомочностей власника. Причому таке втручання повинно бути законним і має здійснюватися з дотриманням принципу справедливого балансу між публічними і приватними інтересами. Зазначені принципи сформульовано і в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Спорронг і Лоннрот проти Швеції" (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід'ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. З огляду на викладене, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки відповідач, отримуючи надані позивачем житлово-комунальні послуги, не оплачував їх у повному обсязі, свого розрахунку по оплаті житлово-комунальних послуг суду не надав, де як вбачається з матеріалів даної справи, відповідач не допускає працівників підприємства до засобу обліку води, що і підтвердив він у судовому засіданні. Таким чином, враховуючи, що позивач надавав послуги, а відповідач здійснював часткову оплату отриманих та спожитих житлово-комунальних послуг, а відтак, визнав наявність договірних зобов"язань з позивачем, де надані останнім до позовної заяви розрахунки заборгованості у повній мірі відображають перелік наданих відповідачу житлово-комунальних послуг та застосовані при цьому тарифи. Заперечуючи проти позову, відповідачем не було надано належних та допустимих доказів неналежного надання житлово-комунальних послуг, де у судовому засіданні відповідач зазначив, що він самостійно визначав суму сплати за надані житлово-комунальні послуги, але не навів підстав правильності такого розрахунку. Так, відповідно до ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, згідно ст. 60 ЦПК України. Таким чином судом встановлено, що відповідач не виконує свої зобов'язання та належним чином не оплачує надані житлово-комунальні послуги, у зв'язку з чим склалася заборгованість за період з 01 вересня 2013 по 01.08.2016 року в загальній сумі, з урахуванням інфляційних нарахувань, 15178,07 грн., а тому позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, де судові витрати, згідно ст.ст. 88,99 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved