Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вимогами до [PERSON] і просить визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] інформацію, озвучену [INFO] року об [INFO] хвилині на пленарному засіданні Верховної Ради України народним депутатом [PERSON]: «...розкаже про [PERSON] -свого першого заступника якого зловили на тому, що він «касир» приймає чорну касу, який продає посади в Міністерстві внутрішніх справ, цей [PERSON]. Замість того, щоб його звільняти його прикривали, потім його родичі побили журналістів, а тепер його нібито звільнили, а, насправді, він сидить в тому самому кабінеті, має факсиміле свого наступника і просто-напросто штампує факсиміле по тим документам і є офіційним, до речі, штатним радником, офіційним штатним радником міністерства внутрішніх справ» ; зобов'язати відповідача спростувати недостовірну інформацію щодо [PERSON], озвучену [INFO] року об [INFO] хвилині на пленарному засіданні Верховної Ради України народним депутатом [PERSON], шляхом озвучення [PERSON] на черговому засіданні Верховної Ради України резолютивної частини ухваленого по даній справі судового рішення, та публічно вибачитися за поширення недостовірної інформації. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] року об [INFO] на пленарному засіданні Верховної Ради України народним депутатом по одномандатному виборчому округу [NUMBER] від ВО «Свобода» [PERSON] була озвучена вказана інформація, яка на погляд позивача є такою, що ганьбить його честь, гідність і ділову репутацію. Поширення вищевикладеної Інформації порушує особисті немайнові права [PERSON] та є прямим втручанням в його приватне життя. У даному випадку особа, яка поширила вищезазначену Інформацію, використовуючи пряму трансляцію засідання Верховної Ради України, безпідставно та без наведення конкретних фактів та доказів діючи свідомо та переслідуючи власні, можливо корисливі інтереси, поширила про [PERSON] інформацію, яка не відповідає дійсності, викладена неправдиво, тобто містить відомості про події, яких не існувало взагалі, та покликана сформувати у громадськості думку про його причетність до кримінальної діяльності, характер викладення Інформації свідчить про відсутність в неї ознак оціночного судження, що наведені в ст. 47-1 Закону України «Про інформацію». Із мовного наповнення оспорюваної інформації вбачається, що речення містять багато дієслів та стверджувальних висловів, які вказують на вчинення [PERSON] протиправних дій та дискредитують його в очах оточуючих, формуючи у них відповідну негативну оцінку його ділових та професійних якостей, і очевидно, що змістовне спрямування зазначених фрагментів виступу є негативним та подане саме у формі фактичних даних. Позивач вважає, що поширенням вказаної інформації відповідач переслідував на меті здійснення тиску на нього та втручання у такий спосіб у його професійну діяльність. Під час судового розгляду представник позивача [PERSON] підтримав вимоги позивача [PERSON], просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, вказуючи на їх безпідставність. Зокрема, представник відповідача вказував на те, що [INFO] на засіданні сесії Верховної Ради України, відповідач реалізуючи свої повноваження, як народний депутат України, виступив з місця, висловлюючи оціночні судження з приводу законопроектів у сфері правоохоронної діяльності, зазначивши про бездіяльність Міністра внутрішніх справ України [PERSON] стосовно ситуації в боротьбі з корупцією, зокрема щодо обставин оцінки професійної діяльності та звільнення Заступника Міністра внутрішніх справ України [PERSON]. Інформація щодо скандалів за участю [PERSON] на час виступу набула широкого резонансу в суспільстві і розповсюджувалась рядом засобів масової інформації. Тобто, відповідач в силу дії статті 1 Закону України "Про статус народного депутата України", перебуваючи на публічній службі реалізовував надані йому народом України повноваження щодо виступу на пленарному засіданні Верховної Ради України (пункт 7 статті 11) під час якого було обговорено питання діяльності Міністерства внутрішніх справ України та його керівництва, в тому числі Заступника Міністра С.[PERSON], який згідно статті 10 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» на той час являвся посадовою особою органу державної влади і відповідно перебував на публічній службі (пункт 15 статті 3 КАС України). Таким чином оціночна інформація відносно [PERSON] поширювалась відповідачем виключно як про посадову (публічну) особу і немає жодного відношення до його особистих (цивільних) не пов'язаних із публічною службою інтересів, а тому підстави для застосування положень цивільного законодавства на які посилається позивач відсутні. Крім цього представник відповідача вказував на те, що позивач залучив не належного відповідача, оскільки пленарні засідання - основна форма діяльності Верховної Ради України як єдиного органу законодавчої влади під час її сесій. Тобто з 27.11.2015 відповідач працює на посаді народного депутата України і перебуває в штаті апарату Верховної Ради України, що підтверджується довідкою виданою апаратом Верховної Ради від 18.01.2016 №20-25/155. Таким чином, в силу дії частини 2 статті 277 ЦК України на яку посилається у своєму позові позивач, поширювачем висловленої мною інформаціє є апарат Верховної Ради України. А тому, відповідно, [PERSON] є неналежним відповідачем у даному спорі. Окрім цього, представник відповідача вказував на те, що кожна висловлена відповідачем фраза підкріплюється публікаціями, які попередньо були опубліковані чи трансльовані ЗМІ, що підтверджується відомостями з офіційних інтернет видань . Зазначена інформація ніким не спростована. Висловлена відповідачем інформація є критичною оцінкою діяльності керівництва Міністерства внутрішніх справ України, які є публічними та політичними особами, а відповідач як член Парламенту, наділений такими повноваженнями (пункт 13 стаття 85 Конституції). Виступ не стосувався конкретно [PERSON], як фізичної особи і не містить фактичних даних про особисте чи приватне життя останнього поза його публічної діяльності. Суд вислухавши пояснення представника позивача [PERSON] та представника відповідача [PERSON], дослідивши письмові докази надані сторонами, прийшов до наступного висновку. [INFO] року на пленарному засіданні Верховної Ради України об [INFO] слово було надано народному депутату [PERSON] по одномандатному виборчому округу [NUMBER] від ВО «Свобода», яким зазначено наступне: « Отут міністр внутрішніх справ щось розповідав про Home Office, про британське Міністерство внутрішніх справ. Напевно таке враження, що він не тільки не знає, що це таке, навіть близько до нього не наближався. Тому що, він не тільки не знає, що це таке британське Міністерство внутрішніх справ він би не допускав до того, що його підлеглі буквально кілька днів тому, і вже неодноразово, б'ють людей в Києві, зокрема, не забудові на Осокорках, прикривають «тітушок», продовжують все те саме чим вони займалися, по суті, на майдані і до Майдану, займаються просто звичайним бандитизмом, знущаються над активістами. І тут ця людина розказує щось про Home Office. А хай міністр внутрішніх справ розкаже про [PERSON] - свого першого заступника, якого зловили на тому, що він «касир» приймає чорну касу, який продає посади в міністерстві внутрішніх справ, цей [PERSON]. Замість того, щоб його звільняти, його прикривали, потім його родичі побили журналістів , а тепер його нібито звільнили, а насправді , він сидить в тому самому кабінеті, має факсиміле свого наступника і просто-напросто штампує факсиміле по тим документам і є офіційним, до речі, штатним радником, офіційним штатним радником міністра внутрішніх справи. То перед тим як розповідати щось про спочатку з корупцією розберіться, ви розберіться зі своїми кадрами, які знущаються і далі над українцями. А цей законопроект, натомість, пропонує і далі вашій корупційній системі надати ще більше повноважень, ви і так маєте достатньо повноважень. А тепер ви пропонуєте , щоб міністр внутрішніх справ мав право одноосібно розробляти відповідні методики добору кадрів в органи внутрішніх справ. І на підставі цих методик сам же і призначати відповідних осіб на керівні посади. Тобто буде і далі призначати всяких чеботарів і всяких інших таких корупціонерів на відповідні посади не тільки заступників, голів департаментів , відділів і тому подібне. Тобто не можна за такі речі голосувати. Перед тим, як збільшувати повноваження діючого МВС, діючого міністра, ви спочатку розберіться з тими безчинствами, чим ви займаєтесь. Слава Україні!» Згідно ст. 275 ЦК України кожній фізичній особі надано право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. За приписами частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право вимагати спростування цієї інформації. Згідно ст. 200 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце в суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, у якій стверджується про порушення особою норм чинного законодавства, учинення будь-яких інших протиправних дій і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до ділової репутації. Відповідно до п. 15 пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» до відомостей, що порочать особу, слід відносити ті з них, які принижують честь і гідність громадянина або організації в громадській думці чи думці окремих громадян з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співіснування та принципів людської моралі. Згідно ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні ( п.41) по справі «Сірик проти України» від 30.06.2011 відзначив, що " …Суд у кількох справах зазначав, що може виникнути необхідність захисту державних службовців від агресивних, образливих і дискредитуючих нападів, які розраховані на те, щоб чинити на них вплив при виконанні ними своїх обов'язків і підірвати довіру громадськості до них і до посади, яку вони обіймають (див. рішення у справі «Яновскі проти Польщі» (Janowski v. Poland) [ВП], заява № 25716/94, п. 33, ECHR 1999-I). Ступінь захисту, який може вважатися необхідним, залежить від конкретних обставин справи."; "...Суд повторює, що вимогу доведення правдивості оціночного судження виконати неможливо, отже, ця вимога порушує свободу вираження думки як таку, а вона є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції (див., серед інших джерел, рішення від 29 травня 2005 року у справі «Українська прес-група» проти України» (Ukrainian Media Group v. Ukraine), заява № 72713/01, п. 41)." Відповідно до частин шостої і сьомої статті 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка її поширила. Відповідно до п. 25 постанови Пленуму ВСУ №1 спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Згідно ч. 2 ст. 278 ЦК України, якщо особисте немайнове право фізичної особи порушене в теле-, радіопередачі тощо, які випущені у світ, суд може заборонити (припинити) їх розповсюдження до усунення цього порушення, а якщо усунення порушення неможливе, - вилучити тираж газети, книги тощо з метою його знищення. Аналізуючи виступ відповідача, місце його висловлювань, застосування засобів мовлення, слід зазначити про те, що вказана інформаціє носить оціночний характер. Згідно частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Частиною другої даної статті встановлено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Даною нормою також встановлено, що якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. В цьому випадку суд зазначає про те, що відповідач надав критичну оцінку діяльності правоохоронного органу, в тому числі особі, яка займала посаду державного службовця, з використанням наданих йому повноважень, без втручання у приватне життя. Висловлювання відповідача не мали фактичних даних, які можливо довести певними засобами доказування, грунтувались виключено на інформації пошіреній у ЗМІ в той час, що підтверджується наданими публікаціями інтернет-видань. Отже суд не вбачає підстав для вжиття заходів визначених ст. 277 ЦК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed