Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-11 00:00:00

04.03.2021 начальник Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради Свистун І. звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про зобов`язання повернути об`єкт оренди шляхом виселення, в якому просить зобов`язати [PERSON] повернути об`єкт оренди, шляхом виселення з нежитлових приміщень, загальною площею 15,7 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] , судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 26.12.2017року між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та [PERSON] , укладено договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) №Ш-10791-17, згідно якого позивач здав, а відповідач прийняв в строкове платне користування нерухоме майно, загальною площею 15,7 м2, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] із цільовим призначенням приміщень - для господарських потреб (п.2.1. Договору). Відповідно до умов договору термін договору оренди визначений на 2 роки 364 дні: з 26 грудня 2017року до 25 грудня 2020року. Договір було припинено у зв`язку із закінченням терміну його дії - 25.12.2020, продовження цього договору не відбулось. На момент подання даної позовної заяви відповідач свого обов`язку щодо повернення орендованого майна не виконав, і воно фактично перебуває в його незаконному користуванні. У зв`язку з вищенаведеним, начальник Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради Свистун І. змушена звернутись до суду з позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова Свірідової В.В. від 13.05.2021 відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого судового розгляду (а.с.15). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 11.06.2021 підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду (а.с.21). Представник позивача Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради Карасюк М. в судове засідання не з`явився, однак подав до суду клопотання, в якому підтримує позовні вимоги в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує та просить суд розглядати справу у його відсутності, а тому суд вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів. Відповідач у судове засідання не з`явилась повторно з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлялась про час та місце розгляду справи, що стверджується відмітками у журналі реєстрації вихідної кореспонденції, наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення, відзив відповідачем до суду подано не було, а тому оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без її участі, представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог статтей 280-283 ЦПК України вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами наступне. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України). Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В судовому засіданні встановлено, що 26.12.2017року між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та [PERSON] , укладено договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) №Ш-10791-17, згідно якого позивач здав, а відповідач прийняв в строкове платне користування нерухоме майно, загальною площею 15,7 м2, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , із цільовим призначенням приміщень - для господарських потреб (п.2.1. Договору). Відповідно до умов договору термін договору оренди визначений на 2 роки 364 дні: з 26 грудня 2017року до 25 грудня 2020року. Враховуючи, що нерухоме майно, яке є предметом вказаного вище договору оренди, належить до комунальної власності, на правовідносини з його володіння, користування і розпорядження поширюється дія Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.02.1992р.(у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин). Згідно з ст.10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» термін, на який укладається договір оренди, є однією із істотних умов договору оренди. В силу приписів ч. 2 ст.291 ГК України, ч.2 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна": договір оренди припиняється у разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено. Відповідно до ст.193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 764 Цивільного кодексу України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця упродовж одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. Аналогічна норма міститься в частині 2 статті 17 Закону України"Про оренду державного та комунального майна", відповідно до якої у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди упродовж одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Аналогічне положення містить і п. 4.7. договору. Відтак, якщо на дату закінчення строку договору оренди і упродовж місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється (п.4.1. Постанови Пленуму ВГСУ України №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013р. Орендодавець (УКВ ДЕР ЛМР) відповідно до вимог ч.2 ст.17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» повідомив орендаря про припинення договірних відносин у місячний строк після закінчення дії договору (повідомлення №2302-вих-103224 від 29.12.2020р.) та вказав на обов`язок [PERSON] протягом 15 днів повернути балансоутримувачу орендоване приміщення у належному санітарно-технічному стані по акту приймання передачі, а також провести повний розрахунок по сплаті орендної плати, а в разі наявності заборгованості - погасити її в повному обсязі. Договір було припинено у зв`язку із закінченням терміну його дії 25.12.2020р., продовження цього договору не відбулось. З огляду на припинення дії договору оренди у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено, у [PERSON] виник обов`язок повернути орендоване приміщення у зв`язку із закінченням терміну дії договору № Ш-10791-17 від 26.12.2017р. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 19.05.2020р. у справі №910/719/19 вказала, що в контексті статті 764 ЦК України та частини другої статті 17 Закону N 2269- XII заява орендодавця про припинення договору оренди за закінченням строку договору є одностороннім правочином, який відображає волевиявлення орендодавця у спірних правовідносинах, що не потребує узгодження з орендарем в силу прямої норми закону, і є підставою для припинення відповідних зобов`язальних правовідносин (п.6.12). У названій вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020р. у справі №910/719/19 вказано, що "негативні наслідки неодержання орендарем звернення до нього, якщо таке звернення здійснене добросовісно і розумно, покладаються на орендаря, а факт наявності відповідної заяви орендодавця та доказів її належного надсилання орендарю свідчить про добросовісне звернення орендодавця до орендаря, а відтак і про припинення договірних відносин між сторонами відповідно до приписів чинного законодавства" (п.6.24). Відповідно до п.6.21 постанови "правове регулювання процедури припинення орендних правовідносин, наведене у статті 764 ЦК України та частині другій статті 17 Закону № 2269-ХІІ, спрямовано на досягнення справедливого балансу між правом орендодавця як власника майна володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд і правом орендаря очікувати на стабільність та незмінність його майнового становища. У контексті наведених вище норм настання наслідків у вигляді припинення чи продовження договору є пов`язаним з дотриманням сторонами орендних правовідносин добросовісної та послідовної поведінки, обумовленої змістом укладеного договору, положеннями господарського законодавства, а також усталеними звичаями ділового обороту та документообігу". Згідно з ст.1 ЦК України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Відповідно до ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та правочини. За приписами ч. 1 ст. 785 ЦК України та ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов`язаний повернути орендодавцеві об`єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди. Відповідно до ч.2 ст.795 ЦК України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. Пунктом 9.3 договору передбачено, що об`єкт оренди повинен бути переданий орендарем та прийнятий орендодавцем (чи за його дорученням - балансоутримувачем) протягом 15 днів з моменту настання однієї з подій, вказаних в п. 9.1. цього договору (закінчення терміну дії договору або дострокового його припинення чи розірвання). Пунктом 10.1. договору передбачено, що за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно із чинним законодавством України. Відповідно до п. 9.4. договору при передачі об`єкта оренди складається акт здачі - приймання, який підписують орендар та балансоутримувач. Проте, на момент подання даної позовної заяви відповідач свого обов`язку щодо повернення орендованого майна не виконав, і воно фактично перебуває в його незаконному користуванні. Незаконне займання [PERSON] зазначеного нежитлового приміщення, яке знаходиться у власності територіальної громади міста Львова, порушує вимоги статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та перешкоджає ефективному використанню та розпорядженню вищезазначеним об`єктом комунальної власності в інтересах територіальної громади міста Львова, тобто Львівська міська рада позбавлена передбаченого ст.ст. 13,41,141 Конституції України, ст.321 Цивільного кодексу України, права самостійно на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй на праві власності майном. Тобто, фактично, станом на день звернення до суду, [PERSON] ухиляється від виконання своїх зобов`язань, зокрема, як уже було зазначено, починаючи з моменту припинення договірних відносин жодним чином не приступив до передачі об`єкта оренди Позивачу. Згідно з ст.287 ГК України, орендодавцями щодо комунального майна є органи, уповноважені місцевими радами управляти майном, яке є у комунальній власності. Відповідно до "Положення про управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради", затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 02.12.2016 № 1125 (зі змінами). Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради є виконавчим органом Львівської міської ради відповідно до ухвали міської ради від 26.05.2016 № 505 "Про затвердження структури виконавчих органів Львівської міської ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів», утвореним відповідно до Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні". Відповідно до п.2.1. Положення основним завданням управління є управління комунальним майном міста Львова (нежитловими приміщеннями, будівлями): 2.1.1. Здійснення повноважень орендодавця комунального майна. 2.1.2. Здійснення повноважень органу приватизації комунального майна. 2.1.3. Здійснення повноважень щодо формування та внесення змін до переліків майна комунальної власності (нежитлових приміщень, будівель) на підставі інформації, наданої балансоутримувачами комунального майна. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вищенаведеного, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов є підставним та обґрунтованим і підлягає до задоволення, а саме слід зобов`язати [PERSON] повернути об`єкт оренди, шляхом виселення з нежитлових приміщень, загальною площею 15,7кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Крім того, в силу дії ст. 141 ЦПК України до стягнення з відповідача в користь позивача підлягає розмір судових витрат. У зв`язку з наведеним, з відповідача підлягають стягненню в користь позивача 2270,00грн. судового збору.

Outcome: approved