Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-03 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк "Приватбанк" звернулось до Перевальського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позов обґрунтовано наступним. 28 лютого 2007 року між сторонами у справі було укладено кредитний договір № LGXRRX11210278 (далі - Договір), відповідно до якого позивач надає відповідачу кредит в розмірі 1824,00 гривні на термін до 28.02.2008 року зі сплатою процентів відповідно до умов Договору в розмірі 12 % річних на залишок заборгованості. ПАТ КБ "Приватбанк" повністю виконав вимоги Договору, надавши [PERSON] кредит на вказану вище суму. Відповідач зобов'язання за договором виконувала не в повному обсязі, внаслідок чого станом на момент подання позову у неї виникла заборгованість перед позивачем в розмірі: · 4971,94 гривень (проценти за користування кредитом); · 312,83 гривень (комісія за користування кредитом); · 189,78 гривень (пеня). Судовим наказом, що виданий Перевальським районним судом Луганської області 26.06.2008 року на користь позивача з відповідача стягнуто 2902,57 грн. Різниця між загальною сумою заборгованості та стягнутою сумою становить 18149,94 гривень. Саме цю суму а також штраф у вигляді фіксованої частини (500 гривень) та процентної складової (907,47 гривень) позивач просить стягнути з відповідача. В одному з судових засідань представник позивача підтримала позовні вимоги та просила суд стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ "Приватбанк" вказану суму і покласти на нього витрати з судового збору. В судові засідання 23 червня та 01 липня 2014 року представник позивача не з'явився, хоча своєчасно і належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Суд, відповідно до ч. 2 ст. 169 ЦПК України, розглядає справу на підставі наявних в ній доказів. Відповідача проти позову заперечив, подавши до суду письмову заяву про застосування до позовних вимог строку позовної давності. Суд, вислухавши сторони, дослідивши подані докази, прийшов до наступних висновків. В матеріалах справи міститься копія кредитного договору № № LGXRRX11210278 від 28.02.2007 р., який укладено між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] в формі підписання позичальником «Заяви позичальника» та погодження нею «Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) - (а.с. 6-10). Відповідно до Заяви банк надає позичальнику кредит в розмірі 1824,00 гривень з нарахуванням 1 % на місяць на залишок заборгованості за кредитом. Вказаним пунктом Заяви встановлено також кінцевий строк погашення позичальником кредиту - 28 лютого 2008 року. П. 2.1 Умов також визначено, що «строк, термін повернення, розмір Кредиту, цілі, відсотки, винагороди, розмір щомісячного платежу та період уплати платежів визначені в Заяві позичальника». Зобов'язання позичальника перед банком встановлено Розділом 3.2 Умов. П. 3.2.2. Умов встановлено, що позичальник зобов'язаний погашати кредит у порядку та строки відповідно до Заяви. Обов'язок позичальника сплачувати банку проценти за користування кредитом та комісію встановлено п.п. 3.2.3., 3.2.4. Умов та Заявою позичальника. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що ПАТ КБ "Приватбанк" має належні підстави для заявлення позовних вимог до [PERSON] В той же час, суд приймає до уваги заяву відповідача про застосування позовної давності, викладену в письмових запереченнях проти позову (а.с. 88, зв. п. 3) до правовідносин між ним та позивачем, з огляду на наступне. Статтею 256 ЦК України встановлено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу - позовна давність. Загальна позовна давність встановлена статтею 257 ЦК України та становить три роки. Ч. 1 ст. 259 ЦК України встановлено право сторін у зобов'язанні збільшити позовну давність шляхом укладення письмового договору. В той же час, законом не встановлено обов'язковості укладення окремого договору про збільшення позовної давності і не обмежено право сторін зазначити про її збільшення шляхом внесення відповідного пункту в договір за основним зобов'язанням. Відповідно до п. 5.5. Умов «терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним Договором встановлюється сторонами тривалістю у 5 років». Саме зі вказаного, збільшеного за домовленістю сторін у зобов'язанні, строку позовної давності й виходить суд при розгляді даної цивільної справи. Початком перебігу позовної давності, відповідно до ст. 261 ЦК України є день, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права. Як було встановлено судом, кінцевим строком виплати позичальником банку заборгованості за кредитом, є 28 лютого 2008 року. При цьому, звернення кредитора у зобов'язанні до суду має наслідком переривання перебігу позовної давності відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України. В матеріалах справи міститься копія судового наказу № 2-Н-252 від 26 червня 2008 року, що виданий Перевальським районним судом Луганської області (а.с. 4). З даного документа вбачається, що позивач звертався до суду з заявою про видачу судового наказу не пізніше вказаної дати. Таким чином, суд констатує факт переривання позовної давності 26 червня 2008 року. Відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Таким чином, враховуючи положення ст. 253 ЦК України, строк позовної давності по всім зобов'язанням за договором № LGXRRX11210278 від 28.02.2007 р. спливає через п'ять років після 27.06.2008 року, тобто - 27 червня 2013 року. Саме ця дата є кінцевим строком, в який позивач може звернутися до суду в межах позовної давності. Як вбачається з реєстру позовів, направлених до Перевальського районного суду Луганської області позивачем (а.с. 17), позов ПАТ КБ «Приватбанк» направлено до суду поштою 10 лютого 2014 року, тобто вже після спливу строку позовної давності. Позовна давність застосовується лише судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові - ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України. Підстав для визнання поважними причин пропуску позивачем позовної давності, як це передбачено ч. 5 ст. 267 ЦК України суд не вбачає.

Outcome: dismissed