Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

У вересні 2012 року публічне акціонерне товариство „Всеукраїнський Акціонерний Банк" (далі - ПАТ "ВіЕйБі Банк") пред'явило у суд позов до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 33055 грн. 38 коп. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 01 лютого 2008 року між ПАТ "ВіЕйБі Банк" та [PERSON] був укладений кредитний договір про надання грошових коштів у сумі 15000 грн. зі сплатою 24% річних та кінцевим строком погашення 31 січня 2011 року. У забезпечення виконання позичальником зобов'язань за цим договором між позивачем та [PERSON] укладено 01 лютого 2008 року договір поруки. Унаслідок неналежного виконання позичальником зобов'язань щодо повернення кредитних коштів станом на 26 вересня 2012 року утворилась заборгованість в загальній сумі 33055 грн. 38 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту 14711 грн. 00 коп., несплачених процентів за користування кредитом 16060 грн. 22 коп., штрафу за пропуск платежів 2284 грн. 16 коп. З урахуванням зменшення розміру позовних вимог ПАТ "ВіЕйБі Банк" просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість у сумі 32255 грн. 38 коп., понесені судові витрати 330 грн. 55 коп. У ході розгляду справи [PERSON] пред'явила зустрічний позов до ПАТ "ВіЕйБі Банк" та [PERSON] про визнання договору поруки припиненим, посилаючись на те, що позов про стягнення заборгованості до поручителя поданий з пропуском шестимісячного строку, встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України. Рішенням Пролетарського районного суду м. Донецька від 11 березня 2014 року позовні вимоги публічного акціонерного товариства „Всеукраїнський Акціонерний Банк" задоволено частково. У задоволенні зустрічного позову відмовлено. [PERSON], не погоджуючись з рішенням в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, звернулася до Апеляційного суду Донецької області з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення в оскарженій частині та ухвалити нове рішення про задоволення пред'явленого нею позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. В обґрунтування скарги апелянт зазначає, що суд у мотивувальній частині рішення неправильно зазначив, що представник апелянта вважає договір поруки дійсним та чинним. Не є правильним висновок суду, що припиняється порука, а не договір, оскільки зобов'язання поруки виникає із договору поручительства і є похідним та не може розглядатись як відокремлене поняття. Крім того, суд вийшов за межі позовних вимог, розглянувши питання про можливість визнання договору поруки недійсним. У судовому засіданні [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів. Інші особи, які беруть участь у справі, не з'явились; про час і місце розгляду справи повідомлені телефонограмами від 16 квітня 2014 року, зареєстровані у журналі телефонограм апеляційного суду № 1 за №№ 426, 427. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Задовольняючи частково первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] повинна сплатити заборгованість за кредитним договором, яка утворилася внаслідок неналежного виконання зобов'язань по поверненню кредитних коштів. Порука [PERSON] припинилася, оскільки Банк не пред'явив позов до поручителя протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання. Обраний [PERSON] спосіб захисту - визнання договору поруки припиненим не передбачений законом. Рішення в частині вирішення позову ПАТ "ВіЕйБі Банк" сторонами не оскаржується. Перевіряючи законність й обґрунтованість рішення в частині вирішення позову [PERSON], апеляційний суд приходить до наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання, оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення кожної особи до суду за захистом свого особистого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. З урахуванням наведеного та з огляду на положення ч. 1 ст. 559, ч. 1 ст. 598 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Таким чином, звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору. Судом установлено, що 01 лютого 2008 року між ПАТ "ВіЕйБі Банк" та [PERSON] був укладений кредитний договір про надання грошових коштів у сумі 15000 грн. зі сплатою 24% річних та кінцевим строком погашення 31 січня 2011 року. У забезпечення виконання позичальником зобов'язань за цим договором між ПАТ "ВіЕйБі Банк", [PERSON] та [PERSON] укладено 01 лютого 2008 року договір поруки. У вересні 2012 року ПАТ "ВіЕйБі Банк" пред'явило у суд позов про стягнення з позичальника та поручителя солідарно заборгованості за кредитним договором, строк дії якого закінчився 31 січня 2011 року. Тобто між сторонами у справі є відповідний спір. Виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (ст. ст. 3, 12-15, 20 ЦК України, ст. ст. 3-5, 11, 15, 31 ЦПК України), слід дійти висновку про те, що кредитор не визнає права поручителя, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК України, на припинення зобов'язання за договором поруки. Отже таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України. Така ж правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 21 листопада 2012 р. у справі № 6-134цс12, від 05 грудня 2012 року у справі № 6-147цс12, прийнятих за наслідками розгляду заяв про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, які є обов'язковими для всіх судів України, згідно зі ст. 360-7 ЦПК України. Тому відмову суду першої інстанції у задоволенні позову [PERSON] з підстави обрання нею способу захисту, не передбаченого законом, не можна визнати обґрунтованою. Крім цього, судом не були враховані вимоги ст. ст. 55, 124 Конституції України. Обмежене тлумачення судом ст. 16 ЦК України суперечить положенням ст. ст. 8, 9 Конституції України, яка має найвищу юридичну силу, що призвело до неправомірної відмови [PERSON] в реалізації її права на судовий захист. За таких обставин апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу. Ураховуючи, що рішення в оскарженій частині ухвалено з порушенням норм матеріального й процесуального права, колегія суддів рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] скасовує і ухвалює нове рішення про визнання договору поруки припиненим.

Outcome: approved