Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-15 00:00:00

В серпні 2015 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до дочірнього підприємства "Вінницький облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позовні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що з 16 березня 1979 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на різних посадах. 23 лютого 2014 року вона отримала сполучену травму тіла, внаслідок чого була змушена звернутися за медичною допомогою, в результаті чого була проведена операція - надкістковий остеосинтез головки лівої плечової кістки, проте не вдало. Так, 23.04.2014 року [PERSON] було прооперовано повторно, проте позитивного результату не дало. Тривалий час вона лікувалась, проте залишається інвалідом так, як ліва рука не працює. У червні 2014 року їй було надано щорічну відпустку, а 09.07.2014р. було звільнено з роботи за ст. 38 КЗпП, у зв'язку з виходом на пенсію. [PERSON] зазначає, що в день звільнення із нею не було проведено повного остаточного розрахунку. Таким чином, відповідач затримав проведення остаточного розрахунку із позивачем на: 17 робочих днів у липні 2014 року; 20 робочих днів у серпні 2014 року; 19 робочих днів у вересні 2014 року, а всього 56 робочих днів. В зв'язку з вищевикладеним, позивач звернулася до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у сумі 5516,00 грн. Також поззивачем до суду подана заява про поновлення процесуальних строків для звернення до суду з даним позовом, яка мотивована тим, що внаслідок поганого стану її здоров'я вона не могла звернутися до суду із даним позовом у строки встановленні ст. 233 КЗпП. Крім того, вона боялася звертатися до суду із даним позовом тому, що її чоловік до 03.04.2015 року працював на посаді екскаваторника V-го розряду та перебував у трудовій залежності від відповідача. В судовому засіданні позивач позов підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а також поновити їй процесуальні строки для звернення до суду із даним позовом. В судовому засіданні представник відповідача Сидорюк Д.А. позов визнав частково, надав суду заперечення проти позову та пояснив, що позивача було звільнено з займаної посади 09.07.2014 року та через відсутність обігових коштів на підприємстві остаточний розрахунок по заробітній платі було проведено лише 05.08.2014 року. Таким чином, підприємством було затримано виплату заробітної плати позивачу на 20 робочих днів. Так, 20 робочих днів помножити на середній заробіток, що становить 98,50 грн. отримаємо суму у 1970,00 грн. заборгованості яку підприємство зобов'язано виплатити працівнику, у відповідності до ст. 116 КЗпП. Відносно виплати сум лікарняних, то представник зазначив, що вони були оплачені 25 вересня 2014 року, у зв'язку з ти, що кошти на окремому спец рахунку були заарештовані Державною виконавчою службою. Просив відмовити у позові [PERSON] в частині стягнення 3546,00 грн. Щодо поновлення строку звернення до суду з даним позовом, поклався на думку суду. Вислухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідача Сидорюка Д.А., дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. З трудової книжки [PERSON] суд вбачає, що вона з 16 березня 1979 року по 09.07.2014р. працювала на дочірньому підприємства "Вінницький облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (а.с. 5-6). Згідно запису зробленого в трудовій книжці [PERSON] 09 липня 2014 року звільнено з роботи, в зв'язку з виходом на пенсію за віком ст. 38 КЗпП, на підставі наказу № 72-к від 09.07.2014 року. Відповідно до виписки № 1883 із медичної карти стаціонарного хворого, судом встановлено, що [PERSON] з 23.02.2014 року по 13.03.2014 року перебувала на лікуванні(а.с. 9). Судом також встановлено , що з 22.04.2014 року по 07.05.2014 року позивач теж перебувала на лікуванні, що підтверджується випискою № 4011 із медичної карти стаціонарного хворого (а.с. 10). Згідно свідоцтва про одруження серії ІІ-АГ №417804, виданого 06.11.1977 року, судом встановлено, що 06.11.1977 року між позивачем та [PERSON] зареєстровано шлюб у Малинівській сільській раді Літинського району Вінницької області, про що зроблено актовий запис № 19 (а.с. 14). З записів зроблених в трудовій книжці [PERSON] судом встановлено, що він працював у відповідача з 09.07.1973 року по 03.04.2015 рік та був звільнений за власним бажанням (а.с. 13). Судом встановлено, що постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області від 03.09.2014 року було знято арешт з рахунків зі спеціальним режимом використання, які належать дочірньому підприємству "Вінницький облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", та його філіям (а.с. 33). Відповідно до ч.1, ч. 3 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За змістом ст. 233 ч. 1 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Суд прийшов до висновку, що тримісячний строк звернення до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачем пропущено, оскільки встановлено, що з дня звільнення - 09.07.2014 року їй було відомо про те, що з нею не проведено повного розрахунку, а до суду вона звернулася лише 27.08.2015 р. Згідно ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 КЗпП України, суд може поновити ці строки. Задовольняючи частково позов [PERSON], суд застосовує ст. 234 КЗпП України та поновлює тримісячний строк на звернення до суду з підстав пропуску його з поважних причин. А саме позивач боялася, що її чоловіка, який працював на даному підприємстві через її позов можуть звільнити з роботи і вони люди похилого віку залишаться без засобів для існування та пенсії. Так, 03.04.2015 рік чоловік позивача [PERSON] звільнився з даного підприємства за власним бажанням та 27.08.2015 року позивач звернулася в суд з даним позовом. Виходячи з вищенаведеного суд вважає, що пропущений тримісячний строк для подачі позовної заяви [PERSON] до суду підлягає поновленню з поважних причин. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (ст. 43 Конституції України). Частиною 1 статті 1 Закону України "Про оплату праці" встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 2 зазначеного Закону визначено структуру заробітної плати, яка складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних і компенсаційних виплат. Відповідно до п. 1.3. Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Держкомстату України від 13.01.2004 року № 5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 27 січня 2004 року за N 114/8713, для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ст. 117 ч.1 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Рішенням Конституційного Суду України від 22.02.2012 року вирішено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Згідно з п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. В п. 25 вищевказаної Постанови зазначено, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Розрахунок вихідної допомоги працівника при звільненні визначається відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Так, згідно з п. 2 Порядку заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за два останні календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо ж працівник пропрацював менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. У випадку якщо працівник перебуває у трудових відносинах з підприємством більше двох місяців, але протягом двох останніх календарних місяців не працював, середня зарплата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу (останній абзац п. 4 Порядку). Виходячи з вище наведеного, суд приходить до висновку, що відповідачем було затримано виплату заробітної плати позивачу на 20 робочих днів та заборгованість становить 1970 грн, яку відповідач зобов'язаний виплатити [PERSON] у відповідності до ст. 116 КЗпП України. Виплати сум лікарняних позивача відбувалася відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням". Так, суд звертає увагу на те, що з 01.01.2011р. порядок виплати лікарняних змінився, а саме тепер працедавець не може виплачувати лікарняні від ФСС з ТВП за рахунок власних коштів з подальшою їх компенсацією, що призводить до тимчасової затримки з оплатою лікарняних листів. Так у випадку, якщо працівник приніс лікарняний лист нанередодні звільнення, то він оплачуватиме лікарняні в тому самому порядку, що й решта працівників. Крім того, листом №03-28-738 від 01.04.2011 р. Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності було надано нове роз'яснення, як бути працедавцеві в такому випадку. Раховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачем, згідно норм законодавства, було здійснено виплату лікарняних позивачу 12.08.2014 року з спеціального рахунку, який було відкрито у "Златобанк", а суми лікарняних, які перебували на спеціальному рахунку у "ВТБ Банк" було здійснено виплату 25 вересня 2014 року, оскільки кошти на даному рахунку були заарештовані Державною виконавчою службою. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] слід задовольнити частково, оскільки решта позовних вимог її безпідставні і не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи. Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути 243,60 грн. судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial