Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що він є рідним сином [PERSON] та [PERSON] . Батьки позивача мали трьох дітей: [PERSON] , 1968 року народження, [PERSON] 1956 року народження та [PERSON] 1960 року народження. Мати позивача [PERSON] померла [INFO] , батько позивача помер [INFO] . За життя батько позивача [PERSON] - [PERSON] склав заповіт від 22.01.2008 року у відповідності до якого все належне йому майно заповів синові - [PERSON] . Після смерті батька [PERSON] залишилась спадщина, яка складається із житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розміщене за адресою: [ADDRESS] , правовстановлюючі документи на який відсутні. Зазначений житловий будинок побудований у 1959 році. Після смерті батька позивач звернувся до державного нотаріуса із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину, однак нотаріус відмовила у вчиненні нотаріальної дії. Просить суд визнати право власності у порядку спадкування за заповітом за [PERSON] [INFO] на спадкове майно - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розміщений в [ADDRESS] (загальною площею 60,7 кв.м., з них житлова - 40,5 кв.м., допоміжна 20,2 кв.м.), після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідач [PERSON] у своєму відзиві на позовну заяву просив суд відмовити в задоволенні позову повністю у зв`язку з його необґрунтованістю. Вказував, що даний будинок було збудовано у 1959 році та право власності на нього належним чином не оформлено, будинок в експлуатацію не зданий отже до складу спадщини не ввійшов, тому спадкуванню не підлягає. Крім того вказував, що з наданих позивачем документів не вбачається, що даний будинок будувався лише батьком позивача, оскільки його було збудовано в 1959 році, в період коли померлий [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з померлою [PERSON] .. Так як даний будинок було збудовано батьками сторін, то такий будинок є спільною сумісною власністю подружжя та відповідно кожен з померлих батьків мав право на частку вказаного будинку, тому позивач не може успадкувати житловий будинок, що є предметом спору на підставі заповіту, складеного на його користь померлим батьком. Позивач у своїй відповіді на відзив вказував, що посилання відповідача, щодо того, що даний будинок не було здано в експлуатацію не відповідає дійсності, оскільки відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31.01.1966, яка була чинною до 1995 року, всі будинки в межах міст і селищ підлягали обов`язкові реєстрації в тому числі й на підставі записів у господарських книгах. Довідкою Чаплинської селищної ради від 28.02.2019 року та відомостями БТІ підтверджується факт, що будинок обліковувався в Чаплинській селищній раді та в ньому зареєстрований померлий [PERSON] з 1958 року. Тому [PERSON] набув право власності на вказаний житловий будинок, який було збудовано до 1991 року. Враховуючи викладене посилання відповідача на ту обставину, що будинок не здано в експлуатацію та він є самочинно збудованим вважає необґрунтованим. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали із підстав зазначених в позовній заяві та письмових пояснень доданих до заявлених позовних вимог. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що вона, як спадкоємці першої черги за законом також мають право на спадкування частини будинку, що залишилася після смерті батьків. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю та не заперечував проти визнання права власності на житловий будинок за позивачем в порядку спадкування після смерті батька. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваними судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що відповідно до копії паспорта громадянина України [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] були батьками сторін по справі - [PERSON] , 1968 року народження, [PERSON] 1956 року народження та [PERSON] 1960 року народження. Відповідно до копії свідоцтва про смерть, виданого Чаплинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, [PERSON] померла [INFO] . Згідно копії свідоцтва про смерть, виданого Чаплинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, [PERSON] помер [INFO] З копії витягу архівного відділу Чаплинської районної державної адміністрації слідує, що Чаплинська селищна рада народних депутатів Чаплинського району Херсонської області 17.06.1993 року №104 видано рішення про закріплення земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] , збільшивши її площу з 010 га до 025 га. Із копії архівного витягу засідання правління колгоспу ім..19 Партзїзду Чаплинського району Херсонської області від 31 жовтня 1957 року слідує, що [PERSON] виділено план для будівництва будинку на земельній ділянці 0,25 га. Відповідно до копії домової книги [ADDRESS] за даною адресою: зареєстровані [PERSON] 1933 року народження до [INFO] , [PERSON] 1968 року народження, [PERSON] 1969 року народження, [PERSON] 1994 року народження та [PERSON] 2014 року народження. Із копії технічного паспорта на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , замовником технічної інвентаризації є [PERSON] , житловий будинок побудований у 1958 році, господарські побудови у 1991 році, гараж у 1973 році, сараї з 1986 року по 1992 рік. Згідно копії довідки КП «Каховське бюро технічної інвентаризації» будинку належного на праві власності за [PERSON] станом на 31.12.2012 року не зареєстровано. Із копії витягу із рішення Чаплинської селищної ради від 28.03.2019 року вбачається, що індивідуальному житловому будинку, розташованого в смт . Чаплинка з раніше присвоєної поштової адреси [ADDRESS] . Відповідно до довідки Чаплинської селищної ради від 28.02.2019 року №719 [PERSON] 1933 року народження був зареєстрований на території Чаплинської селищної ради за адресою: [ADDRESS] з 15 жовтня 1958 року по 29 червня 2017 року. Відповідно до звіту про оцінку житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , ринкова вартість домоволодіння становить 71730 грн. Із копії заповіту від 22 жовтня 2008 року посвідченого приватним нотаріусом Чаплинського районного нотаріального округу Ткаченко С.А. [PERSON] на випадок своєї смерті здійснив розпорядження, яким заповідав все належне йому на день смерті майно [PERSON] . З копії свідоцтва про одруження, серії [NUMBER] вбачається, що батьки сторін по справі - [PERSON] та [PERSON] 29.10.1955 року зареєстрували шлюб та перебували в зареєстрованому шлюбі по день смерті [PERSON] . Відповідно до інвентарної справи №1677/1 на домоволодіння по [ADDRESS] , [PERSON] за час спільного життя з [PERSON] збудував житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по [ADDRESS] , що підтверджується зведеним оціночним актом по домоволодінню [ADDRESS] , генеральним планом та експлікацією внутрішніх площ будинку. Відповідно до технічного паспорту на садибний житловий будинок [ADDRESS] будинок було збудовано в 1958 році та в подальшому в період з 1968 по 1992 рік було збудовано прибудови до будинку та господарські споруди. Відповідно до ст. 86 ЦК УРСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. За пунктом 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 19 березня 2013 року № 95, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Тобто, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року, якщо їх відповідність вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил підтверджується технічним паспортом, складеним за результатами технічної інвентаризації. Відповідно до ст.22 КпШтС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. З матеріалів справи вбачається, що домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що складається із житлового будинку «А» загальною площею 66.4 кв.м, господарською прибудовою «А1», навісом «а», ганком «а1», господарською будівлею кухні «Б», навісом «б», гаражем «В», навісом «Г», сараєм «Д», погребом «під Д», гаражем «Е», сараєм «Ж», сараєм «З», сараєм «І», сараєм «К», літнім душем «Л», туалетом «М», згідно із технічним паспортом були побудовані в період з 1958 до 05 серпня 1992 року, з дозволу виконавчого комітету Чаплинської районної ради народних депутатів відповідно до затвердженого генерального плану. За таких обставин доводи позивача, що набуття права власності на зазначене домоволодіння відбулося до 05 серпня 1992 року та доводи відповідача, що таке право відбулося за час знаходження в шлюбі подружжям [PERSON] та [PERSON] відповідає обставинам встановленим судом, оскільки постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва (втратила чинність), якою не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05 серпня 1992 року. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних жилих будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. У технічному паспорті на спірний будинок у графі «рік побудови» зазначено 1958 рік, тобто, спірний будинок із прибудовами та господарськими спорудами побудовано до 05 серпня 1992 року, а отже, померлі [PERSON] та [PERSON] набули за життя право спільної сумісної власності подружжя на вказане домоволодіння в рівних частинах. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи [PERSON] померла [INFO] . Внаслідок її смерті відкрилася спадщина, до якої ввійшла також належна померлій Ѕ частина житлового будинку по [ADDRESS] , що належала їй на праві спільної сумісної власності подружжя. Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за законом або за заповітом. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її у відповідності до вимог ч. 1 ст. 1268 ЦК України. Відповідно до спадкової справи № 2/17, витребуваної судом від приватного нотаріуса Чаплинського районного нотаріального округу, після смерті [PERSON] , її чоловік [PERSON] 05 січня 2017 року звернувся до нотаріальної контори із заявою про відмову від прийняття спадщини, що відкрилася внаслідок смерті його дружини на користь свого вина - позивача по справі - [PERSON] . На підставі поданої заяви приватним нотаріусом Чаплинського районного нотаріального округу Ткаченко С.А. було заведено спадкову справу, що вбачається з витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі №46374291 від 05.01.2017 року. Відповідно до довідки Чаплинської селищної ради, яка міститься в матеріалах спадкової справи, на день смерті [PERSON] разом з нею постійно та на день смерті проживали її чоловік [PERSON] та син [PERSON] . 27 лютого 2017 року до приватного нотаріуса Чаплинського районного нотаріального округу Ткаченко С.А. надійшла заява [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, що відкрилася внаслідок смерті його матері [PERSON] та яку він прийняв згідно закону, так як на момент смерті матері проживав разом з нею. На підставі поданої [PERSON] заяви про прийняття спадщини та заяви [PERSON] про відмову від спадщини, 27 лютого 2017 року на ім`я [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого останній успадкував після смерті матері [PERSON] земельну ділянку, площею 5.9390 га. в межах згідно з планом. Інші спадкоємці першої черги - відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] , до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON] не зверталися та спадщину у згідно закону не прийняли, так як на момент смерті проживали окремо від спадкодавця. Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач [PERSON] крім іншого вказувала, що після смерті матері вона також має право на частку у спадщині, що відкрилася внаслідок смерті [PERSON] . Однак суд вважає дані доводи відповідачів необґрунтованими, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1241 ЦК України право на обов`язкову частку в спадщині мають право: малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Як встановлено судом [PERSON] (дошлюбне прізвище « [PERSON] ») являється рідною донькою [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу, серії [NUMBER] , 03 липня 1982 року внаслідок реєстрації шлюбу змінила своє прізвище на [PERSON] . Відповідно до матеріалів спадкової справи №2/2017, заведеної після смерті [PERSON] , [PERSON] із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини, що відкрилася внаслідок смерті її матері не зверталася, та особою яка спадщину прийняла згідно закону не являється. В п.19 постанови пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, які визначені ст.1241 ЦК України, є вичерпний і розширеного тлумачення не потребує. Визначення поняття непрацездатної особи міститься в ч.3 ст.75 Сімейного кодексу України та в ст.1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Зокрема, непрацездатними є особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. У рішенні Конституційного Суду України від 11.02.2014 року (справа N 1-1/2014) по справі за конституційним зверненням громадянина розкривається зміст поняття "повнолітні непрацездатні діти", що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 Кодексу щодо права на обов`язкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях частини третьої статті 75 Сімейного кодексу, який відносить до категорії "непрацездатні" інвалідів I, II та III групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття "непрацездатний". Відповідно до ст.1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Однак для застосування до особи положень ст.1241 ЦК Кодексу щодо права на обов`язкову частку у спадщині необхідно керуватися положеннями законів (ч.3 ст.75 Сімейного кодексу України, ст.1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»), які дають визначення поняття непрацездатної особи, та вказують саме на досягнення особою пенсійного віку. Як вбачається з вимог закону, якщо особа виходить на пенсію у 2016 році, вона повинна досягти 57 років і 6 місяців, мати стаж роботи, і мати рік народження 1958-1959 р.р. [PERSON] народилася [INFO] , та на момент смерті матері пенсійного віку не досягла, а отже не була непрацездатною особою, тому права на обов`язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] не отримала. Вирішуючи питання щодо наявності права на обов`язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] у [PERSON] суд виходить з наступного. Так заперечуючи проти позову з тих підстав, що [PERSON] . також є спадкоємцем першої черги після смерті матері та має право на частку у спадщині, останній в підтвердження своїх доводів надав пенсійне посвідчення ААК [NUMBER] відповідно до якого він отримав право на пенсію за вислугою років. Згідно наданого відповідачем посвідчення серії [NUMBER] , виданого Миколаївським обласним воєнкоматом, [PERSON] з 13 вересня 1992 року призначено пенсію за вислугу років. Як зазначено вище, після смерті матері [PERSON] її син, будучи також спадкоємцем першої черги за законом до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звертався та спадщину в силу закону не прийняв, так як на момент смерті матері разом з нею не проживав. Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в редакції, що діяла на час смерті спадкодавця, непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону. Статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, пенсійний вік для чоловіків встановлений 60 років при стажі роботи не менше 25 років. Аналогічне положення також містить стаття 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Розкриваючи зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в частині першій статті 1241 ЦК України щодо права на обов`язкову частку у спадщині, Конституційний Суд України у рішенні від 11 лютого 2014 року № 1-рп/2014 (справа про право на обов`язкову частку у спадщині неповнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця), виходив з положень частини третьої статті 75 СК України, яка відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів I, II та III групи, а також положень пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний», а саме частину четверту статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» та абз. 17 частини першої статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та вирішив, що «в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 1241 ЦК України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку незалежно від групи інвалідності. При цьому, висновків щодо наявності права на отримання обов`язкової частки іншими категоріями «непрацездатних» дітей спадкодавця вказане рішення Конституційного Суду України не містить. Таким чином, [PERSON] не має права на обов`язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] , оскільки на день її відкриття не досяг пенсійного віку, встановленого законом для чоловіків, так як на момент смерті спадкодавця, померлої [INFO] , відповідачу виповнилося повних 59 років, тобто він не мав віку, визначеного пунктом 2 частини першої статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (60 років), не був інвалідом та спадкодавець [PERSON] не була його годувальником. Доводи відповідача про те, що він отримував пенсію на пільгових умовах (за вислугою років) не свідчать про його непрацездатність і не дає йому права на обов`язкову частку у спадщині, оскільки у осіб, які не досягли встановленого чинним законодавством пенсійного віку, але які мають право на отримання пенсії на пільгових умовах, право на обов`язкову частку у спадщині не виникає. До аналогічного висновку також прийшов Верховний Суд України у постанові від 13 квітня 2011 року (справа № 6-21635св08), а також Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 208/9389/15-ц (провадження № 61-32940св18). Таким чином дослідженні судом докази та встановленні обставини по справі свідчать про те, що [PERSON] на день своєї смерті на праві спільної сумісної власності подружжя мала право на Ѕ частину житлового будинку разом з господарськими спорудами та прибудовами, що розташований по [ADDRESS] та яку успадкував її син - позивач по справі [PERSON] , оскільки подав заяву про прийняття спадщини та отримав свідоцтво про право на спадщину. При цьому останній вважається таким, що прийняв всю спадщину, що залишилася після смерті [PERSON] відповідно до положення ч.2 ст. 1268 ЦК України. При цьому оскільки судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] набули за життя право спільної сумісної власності подружжя на домоволодіння по [ADDRESS] в рівних частинах, а частку [PERSON] після її смерті успадкував [PERSON] , то власником іншої Ѕ частини вказаного домоволодіння був [PERSON] . У свою чергу з матеріалів позову встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] . За життя [PERSON] склав заповіт, яким заповідав все належне йому на день смерті майно [PERSON] . Внаслідок смерті [PERSON] відкрилася спадщина. Відповідно до копії спадкової справи №266/2017, 05 грудня 2017 року [PERSON] , будучи спадкоємцем за заповітом, звернувся до Чаплинської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що залишилася після смерті його батька [PERSON] . На підставі поданої заяви державним нотаріусом Чаплинської ДНК було зареєстровано спадкову справу, що встановлено з витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 05.12.2017 року. Крім того, оскільки [PERSON] та [PERSON] також є спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] , то вони 11 та 13 грудня 2017 року відповідно, звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 22.01.2018 року, нотаріус, встановивши, що спадкоємцем [PERSON] не надано документ, який посвідчував право власності спадкодавця на спірний будинок, відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Вважаючи своє право порушеним, оскільки за життя померлий набув право власності на будинок, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. Як зазначено вище судом, за життя померлий [PERSON] набув право на Ѕ частину житлового будинку по [ADDRESS] . Інша Ѕ частина вказаного будинку успадкована позивачем по справі, так як останній прийняв спадщину після смерті своєї матері [PERSON] у повному обсязі, в тому числі й належну їй у праві спільної сумісної власності подружжя частину житлового будинку, що є предметом спору у даній справі. [PERSON] народилася [INFO] , та на момент смерті як матері [PERSON] так і батька [PERSON] пенсійного віку встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не досягла, а отже не була непрацездатною особою й на день смерті батька [PERSON] , тому права на обов`язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] не отримала, а тому її заперечення проти позову з тих підстав, що вона має право на частку у спадщині є необґрунтованими. У свою чергу [PERSON] на момент смерті [PERSON] досяг шістдесятилітнього віку та відповідно після смерті свого батька, отримав право на обов`язкову частку у спадщині, що відкрилася внаслідок його смерті, зокрема щодо спадкування належної померлому частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташовано по [ADDRESS] . В силу ст. 1241 ЦК України, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом. За змістом ч. 3 ст. 1235 ЦК України чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюються на час відкриття спадщини. Таким чином в ході судового розгляду встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. До складу спадщини ввійшла 1/2 частина житлового будинку по [ADDRESS] . Згідно складеного заповіту [PERSON] , останній все майно заповідав [PERSON] . [PERSON] є спадкоємцем за заповітом [PERSON] та [PERSON] є непрацездатною дитиною спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині, оскільки на день відкриття спадщини досяг віку, визначеного пунктом 2 частини першої статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (60 років). Разом з тим, в ході судового розгляду справи, відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав повністю та заявив про відмову від своєї частки у спадщині на користь позивача. Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У зв`язку з викладеним, враховуючи визнання відповідачем позову, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1222, ч. 1 ст. 1220, ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України). Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені в ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу. Згідно із ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Судом встановлено, що [PERSON] як на час смерті матері [PERSON] так і на час смерті батька [PERSON] проживав разом з батьками, та здійснював за ними догляд. Вказані обставини підтверджуються довідкою Чаплинської селищної ради 2016 року та показами свідків допитаних в судовому засіданні. Так свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що позивач постійно проживав разом зі своїми батьками по [ADDRESS] . Після смерті батьків продовжує проживати у даному будинку. Відповідачі по справі проживають окремо та інколи провідували батьків. Відповідно до норм ч.5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно з ч.3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ч.1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 1223 ЦК України, позивач має право на спадкування за заповітом, оскільки [PERSON] помер та за життя заповідав належне йому майно [PERSON] . Після смерті [PERSON] , позивач спадщину прийняв, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок нотаріус відмовила у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа. З огляду на викладене, а також враховуючи, що відповідач [PERSON] визнав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні, суд приходить до висновку, що право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання за ним права власності на спадкове майно в порядку спадкування після смерті [PERSON] , яке складається з житлового будинку з господарськими будівлями та прибудовами, що розташований по [ADDRESS] . На підставі викладеного,

Outcome: approved