Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів, третя особа - виконавчий комітет Одеської Ради, про визнання протиправної дії Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради по знесенню тимчасової споруди за адресою: [ADDRESS] , стягнення компенсації за заподіяну матеріальну шкоду та компенсації за заподіяну моральну шкоду. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що без попередження, 13 березня 2015 року провідними спеціалістами Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради демонтовано об`єкт (тимчасову споруду), який належав ФОП [PERSON] , розташований у [ADDRESS] . Як вказано у акті про демонтування, демонтований об`єкт евакуйований на штрафмайданчик по вул. Аеропортівська, 23 . Насправді объект ТС не демонтовано, а ліквідовано, матеріали стали непридатними для подальшого використання. Жодних приписів про демонтаж тимчасової споруди позивачу Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів не надавало. Про те, що виконавчим комітетом Одеської міської ради прийнято рішення №160 від 31.07.2014 року «Про демонтаж тимчасових споруд» позивач дізналася з сайту ОМР. 23 лютого 2015 року, після того як позивач здійснила всі узгодження, вона звернулася до Управління з листом, у якому просила надати висновок щодо подальшої експлуатації стаціонарної ТС, площею 44,50 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , 3.19 березня 2015 року позивач отримала відмову. В день проведения демонтажу позивач не заперечувала проти його здійснення, а просила провести його самостійно, але получила відмову. Демонтаж тимчасової споруди, на думку позивача, проведено з порушенням Закону України «Про благоустрій населених пунктів», рішення виконавчого комітету ОМР, приписів Положення «Про управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів ОМР», чим заподіяно позивачу матеріальну та моральну шкоду, що і стало приводом для звернення до суду. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2018 року цивільну справу за зазначеним позовом [PERSON] прийнято до провадження суддею Приморського районного суду м. Одеси Єршовою Л.С. У судовому засіданні 10.10.2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Учасники справи були присутніми у підготовчому судовому засіданні, у судове засідання не з`явились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Також представником відповідача до суду надавався відзив, відповідно до якого, виконуючи свої повноваження спеціалістами Управління було проведено обстеження тимчасової споруди, яка розміщена за адресою: [ADDRESS] , в ході якого було виявлено, що зазначена тимчасова споруда (ТС) експлуатується без паспорту прив`язки та договору з уповноваженим органом, що є грубим порушенням Порядку, у зв`язку з чим підлягає демонтажу. За результатами обстеження у відповідності до п.15.4 Правил спеціалістами Управління було складено Акт обстеження від 27.02.2015 року, яким виявлені порушення було належним чином зафіксовано. На підставі Акту позивачу у відповідності до п.15.4 Правил було надано припис №000473 від 27.02.2015 року, про демонтаж ТС (тимчасової споруди), який не виконано, а тому ТС знесено. Враховуючи викладене, оскільки дії Управління були здійсненні виключно на підставі та у відповідності до локального законодавства (Правила) та загальнодержавного (Наказ Мінрегіонбуду №244), то і жодних підстав ставити під сумнів правомірність дій Уповноваженого органу немає. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, суд встановив наступне. Судом встановлено, що [PERSON] з 15.04.2005 року мала статус фізичної особи-підприємця, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця (а.с. 84), ідентифікаційний номер фізичної особи-платника податків та інших обов`язкових платежів [NUMBER] , номер запису про державну реєстрацію 25560000000011536 від 15.04.2005 року. 15.03.2015 року до ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесено запис №25560060005011536 про припинення ФОП [PERSON] (а.с. 86). Сторонами по справі не заперечувалось, що 01.08.2012 року між Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради та ФОП [PERSON] був укладений договір №2/231 на право тимчасового користування місцями для розміщення ТС з терміном дії до 31.12.2012 року. Також 07.06.2013р. між Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради та ФОП [PERSON] був укладений договір оренди окремого індивідуального визначеного майна №110м, відповідно до умов якого відповідач передав, а позивачка прийняла у користування майно - тверде покриття площею 67,00 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; строк дії вказаного договору закінчився 31.10.2013р. У 2010 році ТОВ «ЕКО Містобудівельник» на замовлення ФОП [PERSON] було виготовлено паспорт некапітального пункту дрібнороздрібної торгівельної мережі за адресою: [ADDRESS] (а.с. 116-125), а у 2014 році ФОП [PERSON] було оформлено паспорт прив`язки літнього критого майданчика за адресою: [ADDRESS] (а.с. 87-101). Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 31.07.2014р. №160 "Про демонтаж тимчасових споруд" вирішено, зокрема, демонтувати тимчасову споруду, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належить ФОП [PERSON] . Актом обстеження тимчасової споруди від 27.02.2015р., складеним працівником Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів та працівниками КУ «Муніципальна служба розвитку торгівлі Одеської міської ради», встановлено розміщення тимчасової споруди за адресою: [ADDRESS], товарна спеціалізація ТЗ - кафе-бар, та виявлено порушення чинного законодавства - встановлення ТС на зеленій зоні без відповідного договору з уповноваженим органом. Тимчасову споруду за адресою: [ADDRESS] було демонтовано 13.03.2015р., про що підтверджується Актом виконаних робіт з демонтажу об`єкту дрібнороздрібної торгівлі. Частиною другою статті 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (статті 23, 1167 ЦК України). Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Сам по собі факт наявності шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, оскільки необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності. Предметом спору у справі, яка розглядається, є відшкодування шкоди, завданої, на думку позивача, у зв`язку з неправомірним демонтажем тимчасової споруди за адресою: [ADDRESS] . За наведених обставин, до предмету доказування у даній справі входять обставини щодо належності позивачу наведеної тимчасової споруди, правомірності/неправомірності її демонтажу, понесення позивачем реальних збитків. Правові, економічні, екологічні, соціальні та організаційні засади благоустрою населених пунктів і спрямований на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини визначені Законом України «Про благоустрій населених пунктів». За змістом статті 1 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», благоустрій населених пунктів - комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращання мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля. Відповідно до частини першої та четвертої статті 20 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом. Рішення місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо благоустрою території певного населеного пункту є обов`язковим для виконання розміщеними на цій території підприємствами, установами, організаціями та громадянами, які на ній проживають. У ході судового розгляду встановлено, що будь - які рішення щодо передачі позивачу у власність чи у користування земельних ділянок за місцем розташування тимчасової споруди на час її демонтажу у встановленому законом порядку не приймалось, оскільки термін дії договору №2/231 на право тимчасового користування місцями для розміщення ТС сплив 31.12.2012 року, термін дії договору оренди окремого індивідуального визначеного майна №110м закінчився 31.10.2013р. Позивачем не надано суду жодних доказів отримання відповідної дозвільної документації для розміщення вказаної ним тимчасової споруди на час її демонтажу. Прийняте виконавчим комітетом Одеської міської ради 31.07.2014р. рішення №160 "Про демонтаж тимчасових споруд", відповідно до якого демонтовано тимчасову споруду, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , було опубліковано на офіційному веб-сайті міської ради (https://omr.gov.ua/ru/acts/committee/61534/). Позивач не здійснив демонтаж тимчасової споруди, у зв`язку з чим 27.02.2015р. комісією було складено Акт обстеження тимчасової споруди і встановлено порушення чинного законодавства України. При цьому суд враховує, що рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 31.07.2014р. №160 "Про демонтаж тимчасових споруд" позивачем не оскаржувалось та є чинним. Наведене дає підстави для висновку про дотримання порядку та процедури демонтажу спірних тимчасових споруд. Враховуючи, що знесення тимчасових споруд, за висновками суду, відбулось на законних підставах, відсутні усі елементи, необхідні для виникнення цивільного правопорушення (порушення прав позивача), у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що позивачеві було завдано шкоду, оскільки остання є наслідком делікту - неправомірної поведінки, тоді-як будь-якої неправомірності у процедурі демонтажу спірних тимчасових споруд (діях відповідача) судом не встановлено. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Так, у рішенні від 27 листопада 2007 року у справі «Гамер проти Бельгії» (Hamer v. Belgium, заява № 21861/03) щодо зобов`язання заявниці знести заміський будинок, побудований у лісовій зоні, до якої застосовувалась заборона на будівництво, ЄСПЛ встановив, що втручання у право заявниці на мирне володіння майном, яке стало результатом знесення її будинку за рішенням органів влади, було передбачене законом і переслідувало мету контролю за використанням земельної ділянки відповідно до загальних інтересів шляхом приведення її у відповідність до плану землекористування, який визначав лісову зону, в якій будівництво не дозволялося (§ 77). Стосовно пропорційності втручання, то питання захисту навколишнього середовища зумовлюють постійний і стійкий інтерес громадськості, а отже, і органів державної влади. Економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава має законодавство з цього питання (§ 79). Тому обмеження права власності були допустимими за умови, що між індивідуальними та колективними інтересами встановлений розумний баланс (§ 80). Власники заміського будинку могли мирно та безперервно користуватися ним протягом тридцяти семи років. Офіційні документи, сплачені податки та виконані будівельні роботи свідчили про те, що органи влади знали або повинні були знати про існування цього будинку протягом тривалого часу. А після того, як порушення було встановлене, сплинули ще п`ять років, перш ніж були пред`явлені звинувачення. Тим самим органи влади допомагали закріпити ситуацію, яка могла лише завдати шкоди охороні лісової території, на захисті якої стояв закон. Однак у національному законодавстві не було жодного припису про узаконення будівлі, побудованої у лісовій зоні. Окрім як шляхом приведення місця забудови до його первинного стану, ніякий інший спосіб захисту не був належним з огляду на беззаперечне втручання у цілісність лісової зони, в якій не дозволялась жодна забудівля (§ 83-86). З урахуванням цих підстав ЄСПЛ визнав втручання у право власності заявниці пропорційним (§ 88). Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування. У справі, яка розглядається, демонтаж встановленої позивачем тимчасової споруди без належним чином оформленого договору переслідує легітимну мету контролю органами місцевого самоврядування благоустрою населеного пункту. Таким чином, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Суд враховує, що зазначена правова позиція підтримана Верховним Судом (постанова від 19 червня 2019 року по справі №209/5369/15).

Outcome: dismissed