Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-26 00:00:00

У червні 2013 року до суду звернувся позивач ТОВ ОТП Факторинг Україна з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними зобовязаннями. Уточнивши у березні 2015 року заявлені позовні вимоги просили суд стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON],[PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № ML-311/189/2008 від 03.10.2008 року у розмірі 2529211,03 грн. (два мільйони пятсот двадцять дев'ять тисяч двісті одинадцять гривень 03 копійки) та витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач у позові зазначив, що 03.10.2008 року, між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» правонаступником якого відповідно до ст. 1 Статуту Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір №ML-311/189/2008 за умовами якого Відповідач [PERSON] отримав кредит в сумі 23 500,00 доларів США, що підтверджується валютним меморіальним ордером № 1 від 03.10.2008 року. 03.02.2009 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений Додатковий договір № 1 до Кредитного договору № №ML-311/189/2008. 10.11.2009 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений Додатковий договір № 2 до Кредитного договору №ML-311/189/2008. 11.05.2010 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений Додатковий договір № 3 до Кредитного договору №ML-311/189/2008, згідно з яким [PERSON] було встановлено новий графік погашення заборгованості, який є невідємною частиною Кредитного договору. Для забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобовязань за Кредитним договором між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», був укладений Договір поруки № SR-311/189/2008/1 від 03.10.2008 року, відповідно до якого [PERSON] прийняв на себе зобовязання відповідати за повне та своєчасне виконання [PERSON] всіх боргових зобовязань перед Банком за Кредитним договором №ML-311/189/2008 від 03.10.2008 року. Окрім цього, для забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобовязань за Кредитним договором між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», був укладений Договір поруки № SR-311/189/2008/2 від 03.10.2008 року, відповідно до якого [PERSON] прийняла на себе зобовязання відповідати за повне та своєчасне виконання [PERSON] всіх боргових зобовязань перед Банком за Кредитним договором №ML-311/189/2008 від 03.10.2008 року. У звязку з невиконанням [PERSON] покладених на нього згідно Кредитного договору зобовязань виникла заборгованість, у звязку з чим, 30.10.2009 року. Позивач вручив [PERSON] досудову вимогу вих..№ 22-2/86785 від 09.06.2009 року по Кредитному договору, в якій просив протягом 30 календарних дні з моменту отримання вказаної вимоги сплатити всю заборгованість по Кредитному договору, однак [PERSON] свого обовязки не виконав. 10 грудня 2010 року Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за Кредитним договором №ML-311/189/2008 від 03.10.2008 року, які були укладені між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та лійко М.В. та Договором поруки SR-311/189/2008/1 від 03.10.2008 року та Договором поруки SR-311/189/2008/2 від 03.10.2008 року У звязку з чим просили суд позов задовольнити у повному обсязі та солідарно стягнути з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № ML-311/189/2008 від 03.10.2008 року, яка станом на 10.03.2015 року становить 2529211,03 грн. (два мільйони пятсот двадцять дев'ять тисяч двісті одинадцять гривень 03 копійки) та судові витрати. Представник позивача до судового засідання не зявився, раніше подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив суд позов задовольнити у повному обсязі з підстав зазначених у ньому. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, до судового засідання не зявились, заяв про розгляд справи за їх відсутності не подавали. Відповідач [PERSON] та його представник за довіреністю [PERSON] не погодившись з заявленими позовними вимогами звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ ОТП Банк, ТОВ ОТП Факторинг Україна, Національного Банку України, Кабінета Міністрів України, треті особи [PERSON], [PERSON] про визнання кредитного договору та змін до нього нікчемними та недійсними, визнаній дій такими, що порушують права особи. В обґрунтування заявлених зустрічних позовних вимог зазначили, що 03.10.2008 року між [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк» був укладений договір про надання споживчого кредиту із датою остаточного повернення Кредиту 03.10.2018 року, П.3 вказаного договору сторони обумовили « що для розрахунку процентів за користування Кредитом буде використовуватись Плаваюча процента ставка». З метою забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором, в той же день між Банком та [PERSON] і [PERSON] були укладені договори особистої поруки. Але, з моменту укладення договору Банк неодноразово вносив зміни до основного договору, так, додатковий договір № 1 був укладений 03.02.2009 року, Додатковий договір № 2 був укладений 10.11.2009 року, а Додатковий договір № 3 був укладений 11.05.2010 року, останніми двома було збільшено відсоток по оплаті за користування кредитом. При цьому, укладені договори жодного разу із поручителями не погоджувалось. 10.12.2010 року Банк без погодження з боржником та поручителями на підставі договору купівлі-продажу відступив право вимоги за кредитним договором ТОВ «ОТП Факторинг Україна», які в свою чергу предявили до суду позов про стягнення з боржника та поручителів заборгованості за кредитом. Наприкінці 2011 року [PERSON] припинив сплачувати кредит, оскільки несправедливі умови Кредитного договору призвели до того, що значно погіршило його матеріальне становище і його сімя опинилась за межею бідності, окрім цього, позивач у позові зазначив, що він не може виконувати свої боргові зобовязання перед банком не з власної ініціативи, а з вини держави Україна, оскільки з моменту укладення кредитного договору і по момент звернення до суду через нестабільну політичну ситуцію та міжнародну фінансову кризу курс долара по відношенню до гривні зріс з 4,5 грн. за одиницю іноземної валюти до 26,00 грн., тобто у пять разів або на 500-600%, таким чином, з моменту укладення кредитного договору і до моменту звернення до суду подорожання кредиту (кредитної послуги) відбулося аж на 200%. При цьому, слід зауважити, що: по-перше, доходи позивача не збільшились, по-друге: позивач не має жодного відношення до дестабілізації політичної ситуації або до міжнародної фінансової кризи. Крім цього, у зустрічному позові позивач зазначив, що умови укладеного кредитного договору не відповідають вимогам діючого законодавства, а тому на їх думку, договір не є дійсним, а їх положення є нікчемними. Зокрема, нікчемність умов кредитного договору зодо виконання договору у іноземній валюті є безумовною передумовою порушення законодавчо закріпленого порядку укладання кредитних договорів та його умов. Також у зустрічному позову позивач вказує, що відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про недоліки пропонованих схем кредитування. У зв»язку з чим, просили суд визнати кредитний договір укладений 03.10.2008 року між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] та зміни до нього від 03.09.2010, від 10.11.2009 року, від 11.05.2010 року- нікчемними та недійсними з моменту укладення, визнати договір купівлі-продажу від 10.12.2010 року в частині відступу Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» право вимоги Товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП «Факторинг України» за кредитним договором укладеним 03.10.2008 року між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] та зміни до нього від 03.02.2009 року, від 10.11.2009 року, від 11.05.2010 року- нікчемним та недійсним з моменту укладення, визнати, що [PERSON] порушує умови кредитного договору укладеного 03.10.2008 року між ним та ПАТ «ОТБ Банк» з вини Національного банку України та Кабінету міністрів України, визнати що [PERSON] порушує умови кредитного договору укладеного 03.10.2008 року між ним та ПАТ «ОТБ Банк» у зв»язку з знеціненням національної валюти по відношенню до іноземних, визнати, що знецінення національної валюти по відношенню до іноземної відбулося за незалежних від позивача обставин також визнати, що [PERSON] не міг передбачити знецінення національної валюти по відношенню до іноземної та що його не попереджали про те, що ризики від знецінення національної валюти по відношенню до іноземної валюти покладаються лише на нього. Від Національного банку України та Кабінету міністрів України надійшли заперечення проти позову, в яких відповідачі за зустрічним позовом просять відмовити у задоволенні зустрічного позову. Ухвалами суду від 06 травня 2015 року, та від 27 липня 2016 судом відхилені клопотання, подані представником Національного Банку України та Кабінету Міністрів України щодо закриття провадження у справі, оскільки як вбачається зі змісту зустрічного позову в його останній редакцій позивач за зустрічним позов не висуває вимог про оскарження дій субєкта владних повноважень КМУ та НБУ, а просить суд визнати ту обставину, що відповідач за первісним позовом [PERSON] порушує умови кредитного договору у звязку з знеціненням національної валюти, стабільний курс якої не забезпечено відповідно НБУ та КМУ, та вимоги за зустрічним позовом не містять вимог до субєкта владних повноважень в розумінні ст. 3, 17, 18 КАС України. В силу ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання звукозаписувальними технічними засобами не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 03 жовтня 2008 року, між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» правонаступником якого відповідно до ст. 1 Статуту Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір №ML-311/189/2008 за умовами якого Відповідач [PERSON] отримав кредит в сумі 23 500,00 доларів США (т.1 а.с.7-15). Для забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобовязань за Кредитним договором між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», був укладений Договір поруки № SR-311/189/2008/1 від 03.10.2008 року, відповідно до якого [PERSON] прийняв на себе зобовязання відповідати за повне та своєчасне виконання [PERSON] всіх боргових зобовязань перед Банком за Кредитним договором №ML-311/189/2008 від 03.10.2008 року. Окрім цього, для забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобовязань за Кредитним договором між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», був укладений Договір поруки № SR-311/189/2008/2 від 03.10.2008 року, відповідно до якого [PERSON] прийняла на себе зобовязання відповідати за повне та своєчасне виконання [PERSON] всіх боргових зобовязань перед Банком за Кредитним договором №ML-311/189/2008 від 03.10.2008 року. У зв'язку з не виконанням зобов'язань за Кредитним договором МL-311/189/2008 від 03.10.2008 року, станом на 10.03.2015 року за відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON], як за солідарними боржниками існує заборгованість перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у загальному розмірі 2\~529\~211,03 гривень, яка складається із: заборгованості по кредиту 23\~754,87 доларів США, що у гривневому еквіваленті, відповідно до курсу НБУ (станом на 10.03.2015 року т.1 а.с.215) 543\~916, 33 грн.; заборгованість по пені складає 1\~985\~294, 70 грн. За умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 10 грудня 2010 року Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» у відповідності ст.ст.\~512,\~514,\~1077 - 1079,\~1082,\~1084 ЦК України\~відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором МL-311/189/2008 від 03.10.2008 року, укладеним між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» є правонаступником всіх прав та обов'язків Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк») та Відповідачем. (Пункт 639 договору від 29 червня 2010 року) (т.1 а.с.37-48). Відповідно до\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно п. 3. ч. 1 Кредитного договору за користування кредитними коштами встановлена плаваюча процента ставка 5,99 відсотка + FIDR. FIDR - процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній Валюті Кредиту, що розміщені в Банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. В залежності від зміни вартості кредитних ресурсів Банку ставка може змінюватись Банком (збільшуватись чи зменшуватись) в порядку передбаченому цим Договором. Інформація щодо розміру ставки FIDR розміщується на сайті Банку, а також в приміщенні Банку на інформативних стендах (т.1 а.с.12). Згідно ч. 1\~ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно\~ст. 526 ЦК України\~зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Відповідно до\~ст. 612 ЦК України\~боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно до ч. 2\~ст. 1050 Цивільного кодексу України\~якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Пунктом 1.9.1 ч.2 Кредитного договору встановлено, що «незважаючи на інші положення цього Договору, Банк має право вимагати дострокового виконання Боргових зобов'язань в цілому або у визначеній Банком частині у випадку невиконання Позичальником та/або Поручителем своїх Боргових та інших зобов'язань за цим Договором (в тому числі, але не виключно, встановлених п.2.3,7. та ст. 3 цього Договору) та/або умов Договору поруки . Пунктом 1.9.3.Кредитного договору передбачене таке Застереження, що Вимога вважається надісланою, а відкликання здійсненним, в день їх направлення на адресу Позичальника (Боржника), що зазначена в цьому Договорі. До направлення Вимоги чи відкликання на адресу Позичальника поштою прирівнюється також і їх вручення Позичальнику чи його представникам під розписку. Таким чином, позивач вручив [PERSON] досудову вимогу вих..№ 22-2/86785 від 09.06.2009 року по Кредитному договору, в якій просив протягом 30 календарних дні з моменту отримання вказаної вимоги сплатити всю заборгованість по Кредитному договору, однак [PERSON] свого обовязки не виконав. Відповідно до положень п.п. 4.1.1 Кредитного договору за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим Договором строки, Позичальник зобов'язаний сплатити Банку пеню в розмірі 1% (один відсоток) від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання за кожний день прострочення. Згідно п. 4.1.2. Кредитного договору, за прострочення виконання зобов'язань понад 15 (п'ятнадцять) календарних днів Позичальник крім пені передбаченої в п. 4.1.1 договору сплачує Банку додатково штраф у розмірі 0,01% від суми прострочених Боргових зобов'язань, але не менше 25,00 (Двадцяти п'яти гривень). Відповідно до п. 4.1.3. Кредитного договору за прострочення виконання зобов'язань понад 30 (тридцять) календарних днів Позичальник крім пені та штрафу передбачених в п. 4.1.1,- 4.1.2. договору сплачує Банку додатково штраф у розмірі 0,02 % від суми прострочених Боргових зобов'язань, але не менше 50,00 гривень. Статтею 554 Цивільного кодексу України\~передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно\~ст. 1049 ЦК України\~позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до\~ст. 625 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною 2\~ст. 1050 ЦК України\~передбачено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до\~ст. 512 ЦК України\~кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), згідно з\~ст. 514 вказаного кодексу\~до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Таким чином, до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» щодо права вимоги до Відповідачів. Згідно з ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ст. 1078 ЦК України). Відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав (постанова Верховного Суду України від 2 жовтня 2012 р. у справі № 3-42гс12). Суд відхиляє доводи відповідача [PERSON] щодо не підтвердження вимог за договором відступлення права вимоги, оскільки позивачем 25 травня 2016 року за вх.. № 84271 надано належним чином засвідчену копію договору про відступлення права вимоги від 10 грудня 2010року, та реєстр кредитного портфелю за кредитними договорами (додаток № 1 до договору відступлення права вимоги). Отже, з огляду на викладене, суд вважає, що первісним позивачем доведено в судовому засіданні наявність заборгованості за кредитним договором та її розмір, який стороною відповідача не спростовано в ході розгляду справи, не зважаючи на те, що судом вжито заходів щодо надання стороні відповідача надати докази в підтвердження своїх заперечень проти позову. Таким чином, первісний позов, з урахуванням наданих уточнень, підлягає задоволенню , та у зв'язку з не виконанням зобов'язань за Кредитним договором МL-311/189/2008 від 03.10.2008 року, з урахуванням укладених договорів поруки, з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], як з солідарних боржників слід стягнути заборгованість перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна», яка станом на 10.03.2015 року становить 2\~529\~211,03 гривень, та яка складається із: заборгованості по кредиту 23\~754,87 доларів США, що у гривневому еквіваленті, відповідно до курсу НБУ (станом на 10.03.2015 року т.1 а.с.215) 543\~916, 33 грн.; заборгованість по пені складає 1\~985\~294, 70 грн. Щодо зустрічного позову, суд виходячи з його необґрунтованості та безпідставності, вважає ,що він не підлягає задоволенню з урахуванням наступного. За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч. 3\~ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до\~ст. 204 ЦК України\~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, законом встановлена презумпція правомірності правочину і він може бути визнаний судом недійсним тільки з передбачених законом підстав. Згідно з вимог ст. 202 ч.1; 203 ч.1-5, 215 ч.1 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою,\~пятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно з ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому вираженні) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, повязаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентнгої ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до п. 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі Правила), банки зобовязані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України. На банки покладається також обовязок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3 Правил). Оспорюваними положеннями кредитного договору від 03 жовтня 2008 року передбачено порядок визначення розміру процентів. Так, для розрахунку процентів за користування кредитом банк використав плаваючу процентну ставку, яка складається з фіксованого відсотка в розмірі 5,99 % річних + FIDR, що формується на основі процентних ставок за строковими депозитами для фізичних осіб, при цьому банк на власний розсуд установлює такі проценти. Плаваюча процентна ставка це процентна ставка за середньо- і довгостроковими кредитами, розмір якої може змінюватись банком в односторонньому порядку та в строки, передбачені умовами кредитного договору. Перегляд її здійснюється через узгоджені між банком і кредитором проміжки часу. У разі зміни договору, як зазначено в частині третій статті 653 ЦК України, зобовязання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав. Укладаючи кредитний договір, сторони домовились, що для розрахунку процентів за кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка, яка складається з фіксованого процента (у розмірі 5,99 % річних) + FIDR (процентна ставка за строковими депозитами фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк до 360 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору). При цьому сторони висловили свою цілковиту згоду щодо передбаченої договором зміни плаваючої процентної ставки. Отже, виходячи з умов кредитного договору зміна розміру ставки FIDR не є зміною процентної ставки в односторонньому порядку, оскільки вона прямо передбачена умовами двостороннього кредитного договору. Таким чином, положення кредитного договору про встановлення плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого процента + FIDR, не можна вважати несправедливими, тому підстав для визнання спірних положень кредитного договору недійсними немає. Разом з тим Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобовязальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються. У своїй зустрічній позовній заяві посилалась на відсутність у ТОВ «ОТП Факторинг України» генеральної або індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, як на підставу визнання спірних договорів недійсними частково. У відповідності до\~ст..5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року N 15-93, Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Згідно з п.2\~ст.1 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», терміни, що використовуються в цьому Декреті, мають таке значення: "валютні операції": - операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; - операції, пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності; - операції, пов'язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей. Таким чином у межах України валютними операціями визнаються лише операції пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України. [PERSON] у своєму зустрічному позові зазначав, що ТОВ «ОТП Факторинг України» не маючи ліцензію НБУ не може отримувати іноземну валюту на свої рахунки. Разом із тим оспорювані договори договір факторингу та договір купівлі-продажу кредитного портфелю не містять у собі положень, за якими ТОВ «ОТП Факторинг України» зобов'язується отримувати у власність іноземну валюту. У відповідності до п.11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44\~Закону України "Про Національний банк України"\~в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене\~постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483\~(зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II\~Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків"\~генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Таким чином у даному випадку укладення договору купівлі-продажу кредитного портфелю не потребувало отримання ліцензії НБУ, а відтак доводи [PERSON] в цій частині зустрічного позову є безпідставними. Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»від 12 липня 2001 року № 2664-III\~(далі Закон № 2664-III) встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг. Відповідно до положень ч. 12\~ст. 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»Уповноважений орган у межах своєї компетенції надсилає фінансовим установам та саморегулівним організаціям обов'язкові до виконання розпорядження про усунення порушень законодавства про фінансові послуги та вимагає надання необхідних документів. Відповідно до статей\~39,\~40 Закону № 2664-III\~у разі порушення законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг, національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, застосовує заходи впливу відповідно до закону. Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, обирає та застосовує заходи впливу на основі аналізу даних та інформації стосовно порушення, враховуючи наслідки порушення та наслідки застосування таких заходів. Статтею 4 Закону № 2664-ІІІ\~передбачено, що послуги у сфері факторингу вважаються фінансовими. Відповідно до п. 3 Положення № 157 Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України відповідно до покладених на неї завдань та у межах своєї компетенції здійснює державне регулювання та нагляд за наданням фінансових послуг і дотриманням законодавства у відповідній сфері. Частиною п'ятою\~статті 5 Закону № 2664-III\~встановлено, що фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог\~Цивільного кодексу України\~та цього\~Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов'язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов'язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред'явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника. За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає (стаття 1077 Цивільного кодексу України). Частини 1\~ст. 1079 Цивільного кодексу України\~визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Згідно п. 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 03.04.2009 № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг»до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): 1) фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; 2) набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення; 3) отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Таким чином, ознаками договору факторингу є сукупність вищезазначених операцій з фінансовими активами. Як вбачається з матеріалів справи, у відповідності до положень ч. 1 ст. 1082 ЦК України зустрічний відповідач повідомляв позивача про відступлення права вимоги (Т.1, а.с. 122-127). Посилання зустрічного позивача на правовий висновок ВСУ, а саме постанову від 15 квітня 2015\~року у справі № 6-59цс15, суд відхиляє, оскільки в цій справі ВСУ встановив, що відповідно до частини 2 статті 1 Закону України «Про кредитні спілки», кредитна спілка є фінансовою установою, виключним видом діяльності якої є надання фінансових послуг, передбачених цим Законом. Статтею 21 цього Закону визначено види господарської діяльності кредитної спілки, а пунктом 11 частини 1 цієї статті врегульовано, що провадження кредитною спілкою іншої діяльності, крім передбаченої Законом, не допускається. Отже, кредитна спілка як кредитодавець, з огляду на особливості правового статусу, визначеного Законом, не має права відступати право вимоги за кредитним договором, оскільки такі повноваження Законом не передбачені. В даному випадку, сторонами за договором відступлення права вимоги не виступала кредитна спілка, а отже, вказана правова позиція не може бути застосована до спірних правовідносин. Також, [PERSON] у своїй зустрічній позовній заяві посилалась на те, що Договір факторингу та договір купівлі-продажу кредитного портфелю було укладено з порушенням\~ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме ст. ст.12 та 21 вказаного\~Закону. Суд зазначає, що у відповідності до п. ч.1\~ст.12 ЗУ «Про захист прав споживачів»\~(у редакції, яка була чинною станом на час укладення спірного договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12.11.2010р.), положення цієї статті не застосовуються до договорів споживчого кредиту. Згідно зі\~ст..21 ЗУ «Про захист прав споживачів»\~(у редакції, яка була чинною станом на час укладення спірного договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12.11.2010р.), крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього\~Закону\~та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо:\~\~1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції;\~\~2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення;\~\~3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору;\~\~4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач;\~\~5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію;\~\~6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою;\~\~7) ціну продукції визначено неналежним чином;\~\~8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу. Суд зазначає, що вказані положення\~Закону\~мають відношення до договорів, однією із сторін якого є сам споживач і направлені на отримання ним відповідної продукції чи послуги. У зв»язку з вище викладеним суд вважає, що відсутні порушення вимог чинного законодавства під час укладення кредитного договору та договору відступлення права вимоги, тому відсутні правові підстави для визнання кредитного договору та договору відступлення права вимоги недійсними. В частині вимог до Національного Банку України та Кабінету Міністрів України, щодо визнання порушень умов договору зустрічним позивачем з вини відповідачів, суд приходить до висновку що вони підлягають відхиленню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 15 ЦК України у частині 1 визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ст. 16 ЦК України. Разом з тим, відповідно до абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1). При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК України). Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Враховуючи вимоги\~ ст. 11 ЦПК України, щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та досліджених в судовому засіданні матеріалів справи, суд вважає, що зустрічним позивачем не наведено суду та не надано доказів, які прямо стверджують, що саме через неправомірні дії чи бездіяльність НБУ та КМУ виникла заборгованість за кредитним договором. Крім того, такі способи захисту, як визнання знецінення валюти по відношенню до іноземної за вини певної особи, чи незалежно від волі зустрічного позивача не є належним способом захисту, та суперечить змісту судового захисту. На підставі викладеного, зустрічний позов не підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі ст. 88 ЦПК України судові витрати за подання первісного позову стягуються з відповідачів у рівній частині з кожного.

Outcome: approved