Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

ПАТ «Альфа Банк» звернулися до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення солідарно суми заборгованості за кредитним договором № 490037621 від 19.04.2007 року у розмірі 1\~717 950,17 гривен та судових витрат в розмірі 3\~654.00 грн. Свої позовні вимоги обґрунтували тим, що 19.04.2007р. між ЗАТ «Альфа Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 490037621, згідно якого він отримав кредит у сумі 23 175, 05 дол. США. В забезпечення виконання зобовязань по кредитному договору 07.04.2009 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір поруки № 490037621-П. Відповідно до умов Договору поруки відповідач [PERSON], як поручитель, поручився за виконання відповідачем [PERSON] обовязків, що виникли на підставі Основного договору. Оскільки [PERSON] своїх зобовязань по поверненню кредиту не виконав, у нього виникла заборгованість, яку він повинен сплатити солідарно з [PERSON] у розмірі 1\~717\~950,17грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 3\~654,00 грн. В липні 2015 року [PERSON], заперечуючи проти позову, звернувся до суду з зустрічним позовом, згідно якого просив визнати договір поруки із фізичною особою резидентом № 490037621-П, укладений 07.04.2009 року між ПАТ «Альфа- Банк» та ним припиненим. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтував тим, що згідно рішень господарського суду Одеської області вимоги позивача ПАТ «Альфа-Банк» до [PERSON] у сумі 1\~703\~188,91 грн. не задоволені за недостатністю майна та вважаються погашеними відповідно до ч.6 ст.31 та абз 1 ч.2 ст.49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», оскільки ФОП [PERSON] був визнаний банкрутом. Крім того зазначив, що оскільки договір поруки, укладений між ПАТ «Альфа-Банк» та ним забезпечував зобовязання по кредитному договору, які були припиненні, то в свою чергу порука також була припинена на підставі ст.559 ЦК України, оскільки в кредитному договорі строк виконання основного зобовязання чітко визначений дата остаточного повернення кредиту, тобто 19.04.2013 року (п.2.3 договору), тому у ПАТ «Альфа-Банк» виникло право предявити вимогу до нього як поручителя починаючи з 19.04.2013 року протягом наступних шести місяців. Так як вимога до нього була банком предявлена лише 12.12.2014 року, тобто вже після спливу встановленого ч.4. ст.559 ЦК України шестимісячного строку, тому договір поруки повинен вважатися припиненим та у задоволенні позову відмовлено.(а.с.109-112). Ухвалою суду від 28 липня 2015 року вказані позовні заяви обєднанні в одне провадження (а.с.123). Представник позивача по первісному позову в судові засідання не зявися, про день та час слухання справи був сповіщений належним чином, про що в матеріалах справи є відповідні докази.(а.с.76;99;100;119;120;127;133;134;165). Ухвалою суду 01.04.2015 року , оскільки вказаний предмет спору, щодо стягнення суми кредиту за зазначеним кредитом вже був кредитом розгляду інших судів в тому числі господарських була визнана обовязкова участь представника банку в судових засіданнях(а.с.74-75), однак до суду від представника позивача надійшла заява, згідно якої позивач підтримав позовні вимоги, наполягав на задоволенні первісного позову у повному обсязі, просив справу розглянути за відсутністю представника. (а.с.179-182 ). Відповідач [PERSON] в судові засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи,(а.с.33;34;67;97;98), до суду надав клопотання з поясненнями, згідно яких пояснив, що первісний позов ПАТ «Альфа Банк» до нього та [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором не визнає в повному обсязі. Щодо зустрічного позову [PERSON] до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання договору поруки припиненим, вимоги [PERSON] підтримує та визнає також у повному обсязі. Просив судове засідання провести за його відсутністю(а.с.175-176). В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги позивача не визнав та просив в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Свої заперечення обґрунтував тим, що згідно рішень господарського суду Одеської області вимоги кредитора ПАТ «Альфа-Банк» до [PERSON] у сумі 1\~703\~188,91 грн. не задоволені за недостатністю майна та вважаються погашеними відповідно до ч.6 ст.31 та абз 1 ч.2 ст.49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», оскільки ФОП [PERSON] був визнаний банкрутом. Крім того зазначав, що оскільки договір поруки, укладений між ПАТ «Альфа-Банк» з [PERSON] забезпечував зобовязання по кредитному договору, які були припиненні, то в свою чергу порука також була припинена на підставі ст.559 ЦК України. Просив суд у задоволенні позовних вимог ПАТ «Альфа Банк» про стягнення солідарно з [PERSON], [PERSON] заборгованості за кредитом, по відсоткам та пені в розмірі 1\~717\~950,17 грн. відмовити у повному обсязі, про що надав письмові заперечення, крім того просив застосувати наслідки спливу позовної давності, щодо первісного позову взагалі. (38-64). На вказані заперечення представник позивача ПАТ «Альфа-Банк» надіслав письмові пояснення та вважав, що посилання відповідача [PERSON], на процес банкрутства, згідно якого ФОП «[PERSON]Г.» ліквідовано, необґрунтованими з посиланням на правовий висновок ВСУ в справі № 6-125цс13 від 04.12.2013р., оскільки боргові зобовязання субєкта підприємницької діяльності фізичної особи у разі визнання його банкрутом не припиняються, а залишаються за фізичною особою, яка повинна відповідати усім своїм майном. Зазначали, що, оскільки основне зобовязання за кредитним договором не припинилося, тому підстав для визнання іпотеки припиненою, немає. Крім того відбулася реалізації заставного майна - автомобілю, кошти від реалізації якого надійшли в рахунок погашення існуючої заборгованості, але відповідних коштів не вистачило для погашення заборгованості в повному обсязі, у звязку з чим вони вимушені були звернулися до суду з відповідним позовом (а.с.113-117). Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши пояснення та доводи учасників судового процесу, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог по первісному позову та задоволення зустрічного позову за наступних підстав. Судом встановлено, що 19.04.2007 року ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON], уклали кредитний договір № 490037621, який підписаний сторонами. Відповідно до умов кредитного договору, кредитор, на умовах цього договору, надав відповідачу [PERSON], кредит у розмірі 23 175,05 доларів США, з процентною ставкою - 12% річних та датою остаточного повернення 19.04.2013р. для придбання транспортного засобу. ЗАТ «Альфа Банк» законні підстави для кредитування в іноземній валюті мав відповідно до листа №13-210/7871-22612 від 07.12.2009 року Національного Банку України операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмово дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Таким чином, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. Відповідно до умов Договору, відповідач [PERSON] був зобовязаний в порядку та на умовах, що визначені Договором повертати Кредит, виплачувати проценти за користування Кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що Договором та графіком погашення кредиту. Відповідно до ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами Закону України "Про акціонерні товариства" №514-VІ від 17.09.2008 року та Закону України "Про банки та банківську діяльність" від 19.08.2009 року були внесені зміни у статут ЗАТ "Альфа-Банк", відповідно до яких нове повне найменування банку стало: Публічне акціонерне товариство "Альфа-Банк".(а.с.2-16). Банк надав відповідачу [PERSON] кредит у сумі 23 175,05 дол. США., що підтверджується випискою з особистого рахунку (а.с. 20). У порушення умов Договору, відповідач [PERSON] свої зобовязання належним чином не виконав, в результаті чого останній має прострочену заборгованість за кредитом 17584,81 дол. США, що складає 263911,63 грн., за відсотками 6574,05 дол. США, що складає 98662,90 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості та графіком погашення заборгованості (а.с. 19, 9). У звязку з систематичним порушенням боржником своїх обовязків зі сплати кредиту, відповідно до норм чинного законодавства та діючого Кредитного договору була нарахована неустойка, яка станом на 25.11.2014 року становить : 90310,62 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 1355375,64 грн. 07.04.2009р. між банком та [PERSON] був укладений та підписаний договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору № 490037621 від 19.04.2007р. Згідно до умов вказаного договору були змінені п.п. 2.8; 3; 8.1 Договору - базові умови кредитування порядок повернення кредиту та сплати процентів (а.с. 6). Згідно до умов договору у разі невиконання чи неналежного виконання відповідачем будь-яких обовязків, встановлених договором , в тому числі у разі затримання сплати частини кредиту та /або процентів за його користування, щонайменше на один календарний місяць, позивач має право вимагати дострокового виконання зобовязання з повернення кредиту за договором. Того ж дня, а саме 07.04.2009р. в забезпечення виконання зобовязань між позивачем та [PERSON] був укладений та підписаний Договір поруки № 490037621-П (а.с. 13). Відповідно до умов Договору поруки [PERSON] як поручитель поручається за виконання [PERSON] обовязків, що виникли на підставі основного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому. Крім того, умовами договору поруки передбачено, що [PERSON] та [PERSON] відповідають перед позивачем за порушення обовязків за договором, як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед банком у тому ж обсязі, що і боржник. Вищезазначені обставини сторонами не заперечувалися. У звязку з невиконанням відповідача [PERSON] умов кредитного договору ПАТ «Альфа Банк» 12.12.2014 року на адресу відповідачів [PERSON], та [PERSON], була направлена вимога про дострокове повернення кредиту та запропоновано у разі неможливості виплачування кредиту, у якості альтернативи, добровільно передати предмет застави для подальшої реалізації в рахунок погашення заборгованості за кредитом.(а.с.16-20). Крім того, постановою господарського суду Одеської області від 08.2012 року субєкт підприємницької діяльності [PERSON] був визнаний банкрутом та відносно нього відкрито ліквідаційну процедуру (а.с. 41-46, 142-144). Згідно ухвали господарського суду Одеської області від 05.03.2014р. був встановлений порядок використання коштів у вигляді виручки від продажу ліквідаційної маси банкрута ФОП [PERSON] на загальну суму 46000грн, з яких 19906,00грн ПАТ «Альфа-Банк»(а.с 47-50, 140-141). Ухвалою господарського суду Одеської області від 19.03.2014р. був затверджений звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс ФОП [PERSON], припинено провадження у справі та припинено підприємницьку діяльність ФОП [PERSON] У відповідності до п. 3 резолютивної частини вказаної ухвали суду після завершення розрахунків з кредиторами громадянин підприємець, визнаний банкрутом, звільняється від подальшого виконання вимог кредиторів, що були заявлені після визнання громадянина підприємця банкрутом, за винятком вимог, передбачених абз.2 ч.2 ст.49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Вимоги кредиторів щодо відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоровю громадян, вимоги щодо стягнення аліментів, а також інші вимоги особистого характеру, які не були задоволені в порядку виконання постанови господарського суду про визнання громадянина підприємця банкрутом, можуть бути заявлені після закінчення провадження у справі про банкрутство громадянина підприємця відповідно в повному обсязі або в незадоволеній їх частині в порядку, встановленому цивільним законодавством України.(а.с. 51-56, 145-147). Постановами Одеського апеляційного господарського суду від 08.04.2014 року та 13.05.2015 року ухвали господарського суду Одеської області від 05.03.2014 року та 19.03.2014 року залишені без змін, у звязку з відсутністю у ПАТ «Альфа Банк» підстав для їх скасування, також апеляційні скарги ПАТ «Альфа Банк» були залишені без задоволення.(а.с.57-64). ФОП [PERSON] припинено, останній виключений з реєстру суб'єктів підприємницької діяльності 01.04.2014р. (а.с. 148-149). Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов'язковими для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~\~- відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Як зазначено у частинах 1 та 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Заперечуючи проти задоволення первісного позову відповідач [PERSON] посилався тільки на ухвали господарського суду, які є преюдіційними, згідно яких громадянин-підприємець , визнаний банкрутом, звільняється від подальшого виконання вимог кредиторів, що були заявлені після визнання його банкрутом та вимоги кредиторів вважаються погашеними, але вказане не може бути покладено судом в основу рішення для відмови в задоволенні первісного позову в цій частині з огляду на наступне. Згідно зі ст. 609 ЦК України зобов'язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов'язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов'язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Проте до підприємницької діяльності фізичних осіб згідно зі ст. 51 ЦК України застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Частиною 3 ст. 46 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" передбачено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця. Відповідно до ст. 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. Згідно зі ст. 53 ЦК України фізична особа, яка неспроможна задовольнити вимоги кредиторів, пов'язані із здійсненням нею підприємницької діяльності, може бути визнана банкрутом у порядку, встановленому законом. Особливості банкрутства суб'єкта підприємницької діяльності - громадянина передбачено ст. ст. 47 - 49 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, яка була чинною на момент визнання суб'єкта підприємницької діяльності - громадянина банкрутом). Відповідно до ст. 49 вищевказаного Закону до задоволення вимог кредиторів із коштів, внесених на депозит нотаріальної контори або приватного нотаріуса, відшкодовуються витрати, пов'язані з провадженням у справі про банкрутство громадянина-підприємця і виконанням постанови господарського суду про визнання громадянина-підприємця банкрутом. Вимоги кредиторів задовольняються в такій черговості: у першу чергу задовольняються вимоги громадян, перед якими громадянин-підприємець несе відповідальність за заподіяння шкоди життю та здоров'ю громадян, шляхом капіталізації відповідних періодичних платежів, а також вимоги щодо стягнення аліментів; у другу чергу проводяться розрахунки щодо виплати вихідної допомоги та оплати праці особам, які працюють за трудовим договором (контрактом), і щодо виплати авторської винагороди, а також задовольняються вимоги, що виникли із зобов'язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування щодо повернення невикористаних коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності; у третю чергу задовольняються вимоги кредиторів за зобов'язаннями, забезпеченими заставою майна громадянина-підприємця; у четверту чергу задовольняються вимоги щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів); у п'яту чергу проводяться розрахунки з іншими кредиторами. Вимоги кожної наступної черги задовольняються після задоволення вимог попередньої черги. За недостатністю коштів на депозитному рахунку нотаріальної контори або приватного нотаріуса для повного задоволення всіх вимог однієї черги кошти розподіляються між кредиторами відповідної черги пропорційно сумам їх вимог. Після завершення розрахунків з кредиторами громадянин-підприємець, визнаний банкрутом, звільняється від подальшого виконання вимог кредиторів, що були заявлені після визнання громадянина-підприємця банкрутом, за винятком вимог, передбачених абзацом другим цієї частини. Вимоги кредиторів щодо відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров'ю громадян, вимоги щодо стягнення аліментів, вимоги щодо стягнення на майно, яке перебуває у заставі з підстав, не пов'язаних із здійсненням громадянином-підприємцем підприємницької діяльності, а також інші вимоги особистого характеру, які не були задоволені в порядку виконання постанови господарського суду про визнання громадянина-підприємця банкрутом або які погашені частково чи не заявлені після визнання громадянина-підприємця банкрутом, можуть бути заявлені після закінчення провадження у справі про банкрутство громадянина-підприємця відповідно в повному обсязі або в незадоволеній їх частині в порядку, встановленому цивільним законодавством України. Протягом п'яти років після визнання громадянина-підприємця банкрутом не може бути порушено провадження у справі про банкрутство за його заявою. У разі визнання громадянина-підприємця банкрутом за заявою кредитора протягом п'яти років після завершення розрахунків із кредиторами такий громадянин-підприємець не звільняється від подальшого виконання вимог кредиторів. Не задоволені вимоги кредиторів можуть бути заявлені в порядку, встановленому цивільним законодавством України. Таким чином, аналізуючи вищезазначені вимоги закону, суд вважає, що відповідно до ст. ст. 51, 52, 598 - 609 ЦК України, ст. ст. 47 - 49 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" однією із особливостей підстав припинення зобов'язань для фізичної особи - підприємця є те, що у випадку припинення суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб'єктів підприємницької діяльності) її зобов'язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа - підприємець відповідає за своїми зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном. Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 04.12.2013 року у справі №6-125цс13, який у відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.\~\~А в ч. 3 ст. 61 ЦПК України вказано, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Відповідачем [PERSON] розмір розрахунку заборгованості не оспорювався, крім того суду не надано будь-яких інших заперечень та доказів на спростування доводів, викладених в позовній заяві. Суд визнає правильним представлений ПАТ «Альфа-Банк» розрахунок суми і періоду заборгованості відповідача [PERSON] за кредитним договором №490037621 від 19.04.2007 року.(а.с.4). З огляду на наведене суд дійшов висновку, що відповідачем [PERSON] порушуються умови укладеного договору з своєчасного повернення суми кредиту та сплаті відсотків за користування ним, унаслідок чого утворилась заборгованість. В зв'язку з невиконанням відповідачем [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором у нього утворилась заборгованість перед банком, яка станом на 25.11.2014 року складає 1\~717\~950,17 грн., а саме: - за кредитом 26 3911,63 грн.; - по відсоткам 98662,9 грн.; - пеня 13 55375,64 грн. Таким чином, суд вважає, що банк у повному обсязі виконав свої зобов'язання про Кредитному договору та надав [PERSON] кредит, зобов`язання [PERSON] як фізичної особи за кредитним договором не припинилися; а [PERSON] в свою чергу порушив умови Кредитного договору щодо періодичного погашення кредитної заборгованості та відсотків за користування ним, у зв'язку з чим утворилась кредитна заборгованість, які підлягає стягненню в судовому порядку. Клопотання відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON], щодо застосування наслідків спливу позовної давності по первісному позову, задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до\~ст. 256 ЦК України\~позовна давність\~це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Як визначено\~ст. 257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 та 5\~ст. 261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання; за зобовязаннями, строк виконання яких не визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Виходячи зі змісту\~статті 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до\~ст. 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір укладено сторонами 19.04.2007 р., дата остаточного повернення кредиту 19.04.2013р., останній платіж за вказаним кредитним договором було здійснено 19 березня 2014 р., Банк з позовною заявою про стягнення заборгованості до суду звернувся 31.12.2014 року (а.с. 28). Інших доказів щодо спливу строків позовної давності сторонами суду не надано. Доводи [PERSON] про те, що останній платіж було здійснено у 2009р., належними доказами не підтверджено. Таким чином, суд дійшов до висновку, що перебіг строку позовної давності на день подачі позову не сплив та тому судом застосований бути не може. У зв'язку з наведеним, суд вважає, що позовні вимоги у частині стягнення суми заборгованості за кредитним договором № 490037621 від 19.04.2007 року з відповідача [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню. Щодо вимог зустрічного позову про визнання поруки припиненою та вимог по первісному позову про стягнення суми заборгованості за кредитним договором солідарно з відповідача [PERSON], суд вважає, що задоволенню підлягає зустрічний позов з відмовою в задоволенні позовних вимог в частині солідарного стягнення суми заборгованості з [PERSON] з наступних підстав. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Порука є видом забезпечення виконання зобов'язання (ч. 1 ст. 546 ЦК України), за своєю правовою природою договір поруки має додатковий (акцесорний) характер відносно основного зобов'язання, істотними умовами його укладання є визначення характеру та обсягу відповідальності поручителя й підстави припинення цього зобов'язання, які передбачені статтею 559 ЦК України. Згідно із ч. 1 та 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Так, регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. У пункті 24 постанови № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин" в редакції постанови Пленуму №7 від 07 лютого 2014 року, Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Аналіз зазначеної норми права та роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України. З договору поруки вбачається, що строк дії договору не встановлений, а згідно п.6.3. договору поруки його дія до повного виконання боржником своїх зобовязань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та ч. 1 ст.252 ЦК України. З\~\~\~\~ матеріалів справи вбачається, що строк виконання основного зобов'язання встановлений в договорі 19.04.2013р., позичальник перестав сплачувати чергові платежі з 19.03.2014 року, що підтверджується наданим Банком розрахунком заборгованості (а. с. 19), письмова вимога про повернення кредиту направлена 12.12.2014р., а з вказаним позовом Банк звернувся до суду лише 31.12.2014 року (а.с. 28). За таких обставин, суд вважає, що порука припинилася у зв'язку із спливом шестимісячного строку від дня настання строку виконання таких зобов'язань. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Оскільки суд ухвалює рішення на користь позивача, то відповідно позовні вимоги щодо стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача судових витрат, а саме судового збору у розмірі 3\~654.00 гривен також підлягають задоволенню.

Outcome: partial