Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

[PERSON] 30 вересня 2015 року звернувся до Нововолинського міського суду Волинської області з позовом до Державного підприємства "Волиньвугілля" (надалі - ДП «Волиньвугілля») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що він працював на ДП «Волиньвугілля» начальником юридичного відділу спеціального апарату управління з 06.06.2011 року. Наказом від 17.09.2014 року № 129-к був звільнений з роботи за п.1 ч. 1 ст.40 КЗпП України у звязку із скороченням штату працівників. Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 15.05.15р. був поновлений на роботі на посаді начальника юридичного відділу з 17.09.2014 року. В день поновлення на роботі, 18.06.15р., йому було знову вручено попередження від 18.06.15р. про його звільнення за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП. Наказом Відповідача від 03.09.2015 року № 120-к він був звільнений з роботи за п.1 ст.40 КЗпП у звязку із скороченням штату працівників. Своє звільнення вважає незаконним, виходячи з наступного. Так підставами його звільнення Відповідач зазначив наказ № 141 від 27.06.14р. «Про скорочення штату ДП «Волиньвугілля», наказ № 152 від 04.07.14р. «Про внесення змін до наказу №141, наказ № 157 від 11.07.14р. «Про затвердження структури управління державного підприємства», наказ № 103 від 04.08.15р. «Про виконання наказів ДП «Волиньвугілля» від 27.06.14р. № 141 та від 11.07.14р. № 157». Зазначає, що ці накази Відповідача не можуть бути підставами для його звільнення, оскільки вимоги цих наказів у 2014 році були повністю виконані. Тому є незаконним вручене йому 18.06.2015 року (в день його поновлення на роботі на підставі рішення суду) персональне попередження про майбутнє звільнення та є неправомірними і повідомлення про запропоновані посади від 26.06.15р. та 11.08.15р. Вказує, що Відповідачем також проігнорована обґрунтована відмова профспілки Відповідачу на його лист про надання погодження на його звільнення, оскільки через відмову надати відповідь, Відповідач позбавив профспілку права обєктивно оцінити обставини необхідності його скорочення. Зазначає, що йому стало відомо, що в період його звільнення на підприємстві була наявна вакантна посада помічника генерального директора з правових питань, яку він міг би виконувати, однак ця посада йому запропонована не була, не зважаючи на його заяви від 30.06.15р. та 03.07.15р. Також вказує, що йому стало відомо, що після його звільнення в штат апарату управління Відповідача було введено дві посади - помічник генерального директора з питань економіки та головний (чи провідний) економіст, що свідчить про відсутність на підприємстві будь-якої процедури скорочення в його штаті апарату управління, навпаки - штат збільшується. Зазначає, що його звільнення було здійснено з порушенням трудового законодавства України, за відсутності будь-якої процедури скорочення на підприємстві, при наявній можливості перевести його на посаду помічника генерального директора з правових питань. Вказує, що після його поновлення на роботі та введення в штатний розпис структурної одиниці «юридичний відділ» з штатною одиницею «начальник юридичного відділу» на підприємстві не планувалось та не відбувалось жодних змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, скорочення чисельності або штату працівників, а тому його звільнення за п.1 ч. 1 ст.40 КЗпП є безпідставним та незаконним. Зазначає, що Відповідач має йому оплатити вимушений прогул, виходячи із його середньоденного заробітку, який згідно довідки Відповідача від 23.09.2015 року № 1404/7.5/11.2-13 становить 327,86 грн/день. Разом з тим вказував, що внаслідок повторного підряд незаконного звільнення йому завдана і моральна шкода. Відповідач позбавив його гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі на життя. Вказані незаконні дії Відповідача призвели до його моральних переживань, він втратив душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, не має засобів для забезпечення належного рівня свого життя. Незаконне звільнення призвело до порушення його нормальних життєвих зв'язків, позбавило його можливості реалізації своїх здібностей та професійних навиків. Розмір компенсації понесеної моральної шкоди позивач оцінив в 7000гривень. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримав, з підстав, зазначених в позовній заяві, просив позов задоволити, визнати незаконним та скасувати наказ ДП «Волиньвугілля» від 03.09.2015 року № 120-к; поновити його на посаді начальника юридичного відділу ДП «Волиньвугілля» з 03.09.2015 року; допустити негайне виконання рішення в частині поновлення його на посаді начальника юридичного відділу ДП «Волиньвугілля» з 03.09.2015 року; стягнути з ДП «Волиньвугілля» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03 вересня 2015 року до дня поновлення його на роботі, виходячи з середньоденної заробітної плати 327,86грн; допустити негайне виконання рішення в частині стягнення з ДП «Волиньвугілля» в його користь 7048,94грн. середнього заробітку за один місяць вимушеного прогулу; стягнути з ДП «Волиньвугілля» в його користь моральну шкоду у розмірі 7000гривень. Представник відповідача Державного підприємства "Волиньвугілля" [PERSON] цивільний позов [PERSON] по справі не визнав повністю, подавши до суду письмове заперечення по справі. Свої заперечення по справі обґрунтовував тим, звільнення [PERSON] було здійснено у відповідності до вимог чинного трудового законодавства України. Зазначав, що підставами для скорочення та звільнення [PERSON] є накази ДП «Волиньвугілля» №№141, 152, 157, якими передбачено скорочення чисельності та штату Відповідача. Згідно вимог вищезазначених наказів посада «начальник юридичного відділу» в дійсному штатному розкладі не передбачена, що Позивачем не заперечується. Окрім того, правомірність та законність даних наказів була встановлена Апеляційним судом Волинської області (справа №165/2536/14-ц, рішення від 15.05.2015р.). Таким чином, скорочення посади «начальник юридичного відділу» було необхідною умовою виконання даних наказів. Тобто, висновки Позивача про незаконність наказу №103-15р. та про незаконність попередження про майбутнє звільнення і повідомлень про запропоновані посади є необґрунтованими. Вказував, що посилання Позивача на наявність обґрунтованої відмови профспілки на його звільнення не може бути підставою для його поновлення, оскільки дане рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору є не достатньо, добре, аргументованим та не містить посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав. Покликається на те, що посилання Позивача, на те, що йому не було запропоновано посаду «помічник генерального директора з правових питань та договірної роботи», яка, нібито була вакантною - не відповідають дійсності. Зазначає, що дана посада була запропонована провідному юрисконсульту [PERSON], відповідно до п. 3 ч. 2 ст. ;» КЗпП України, як працівнику, стаж якого на підприємстві Відповідача є більшим за стаж роботи Позивача. Просив в позові [PERSON] до ДП «Волиньвугілля» відмовити повністю. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до ДП «Волиньвугілля» слід задоволити частково зважаючи на наступне. Згідно рішення Апеляційного суду Волинської області від 15 травня 2015 року вбачається, що [PERSON] з 06.06.2011 року працював начальником юридичного відділу - ДП «Волиньвугілля». Наказом від 17.09.2014 року звільнений із займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст.40 Кодексу Законів про працю України у зв'язку з скороченням штату працівників. Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 15 травня 2015 року був поновлений на посаді начальника юридичного відділу Державного підприємства «Волиньвугілля» з 17 вересня 2014 року. (а.с. 9-13). Згідно наказу ДП «Волиньвугілля» № 78-к від 18 червня 2015 року скасовано наказ від 17 вересня 2014 року № 129-к «З особового складу» та поновлено [PERSON] на посаді начальника юридичного відділу Державного підприємства «Волиньвугілля» з 17 вересня 2014 року на підставі рішення Апеляційного суду Волинської області від 15 травня 2015 року (а.с. 14). Згідно наказу ДП «Волиньвугілля» № 88 від 30 червня 2015 року з 18 червня 2015 року до штатного розпису ДП «Волиньвугілля» було введено структурний підрозділ «Юридичний відділ» з посадою «Начальник відділу» (а.с. 15, 17). Згідно персонального попередження, 18 червня 2015 року [PERSON] ДП «Волиньвугілля» попередило, що на підставі наказу № 141 від 27 червня 2014 року «Про скорочення штату працівників ДП «Волиньвугілля», наказу 152 від 04 липня 2014 року «Про внесення змін до наказу № 141 від 27 червня 2014 року, наказу № 157 від 11 липня 2014 року «Про затвердження структури управління державного підприємства, посада, яку він займав підлягає скороченню, а [PERSON] звільненню за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 16). З повідомлень від 26 червня 2015 року та від 11 серпня 2015 року вбачається, що [PERSON] для працевлаштування пропонувалися посади контролера контрольно-пропускного пункту окремого загону воєнізованої охорони та електрослюсаря підземного 3 розряду у ВП «Шахта «Бужанська». (а.с. 18-19). Згідно наказу ДП «Волиньвугілля» № 120-к від 3 вересня 2015 року [PERSON] було звільнено з посади начальника юридичного відділу ДП «Волиньвугілля» з 3 вересня 2015 року у звязку із скороченням штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу № 141 від 27 червня 2014 року, № 152 від 04 липня 2014 року, наказу № 157 від 11 липня 2014 року, наказу № 103 від 4 серпня 2015 року, письмового персонального попередження про вивільнення від 18 червня 2015 року, повідомлення про запропоновані посади від 16 червня 2015 року та 11 серпня 2015 року, витягу з протоколу ППО НПГ ВП «Шахта «Бужанська» від 31 серпня 2015 року № 16. (а.с. 20). Відповідно до наказу №141 від 27.06.2014 року "Про скорочення штату працівників ДП "Волиньвугілля" у зв'язку зі зменшенням об'ємів вуглевидобутку, необхідністю проведення заходів на оздоровлення фінансового становища підприємства, раціоналізації штатної структури посад та чисельності працівників" прийнято рішення щодо розроблення змін до штатного розпису підприємства та його структурних підрозділів (а.с.21). Відповідно до наказу № 157 від 11.07.2014 року введена в дію з 15.09.2014 року нова структура управління ДП "Волиньвугілля", згідно якої, структурний підрозділ «Юридичний відділ» та посада «Начальник юридичного відділу» підлягали в 2014 році скороченню (а.с. 23-25). Згідно наказу № 103 від 4 серпня 2015 року було прийнято рішення про приведення до 20 серпня 2015 року структуру управління ДП «Волиньвугілля» до вимог наказу ДП «Волиньвугілля» № 157 від 11 липня 2014 року (а.с. 26). З витягу протоколу № 28/1 від 31 серпня 2015 року первинної профспілкової організації Незалежної профспілки гірників відокремленого підрозділу «Шахта «Бужанська» ДП «Волиньвугілля» вбачається, що Державному підприємству «Волиньвугілля» було відмовлено у наданні згоди на звільнення [PERSON] з посади начальника юридичного відділу за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 27-28). Згідно заяви [PERSON] вбачається, що він звертався до ДП «Волиньвугілля» із заявою про призначення його на посаду помічника генерального директора з правових питань та договірної роботи, однак в цьому йому було відмовлено. (а.с. 30, 97). Згідно довідки ДП «Волиньвугілля» вбачається, що середньомісячний заробіток [PERSON] становить 7048,94грн. (а.с. 31). Згідно копії наказу № 88-к від 30 червня 2015 року вбачається, що було звільнено [PERSON] з посади помічника генерального директора з правових питань та договірної роботи з 30 червня 2015 року за власним бажанням та переведено на цю посаду провідного юрисконсульта відділу з юридичних питань та претензійно-правової роботи [PERSON] з 1 липня 2015 року. (а.с. 38). Згідно Переліку змін до штатного розпису керівників, фахівців, службовців ДП «Волиньвугілля» з 3 вересня 2015 року було виведено із штатного розпису посаду «провідний юрисконсульт» структурного підрозділу «Відділ з юридичних питань та претензійно-позовної роботи» та згідно наказу № 115 від 3 вересня 2015 року дану посаду було скорочено (а.с. 39-40). В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] зазначав, що у ДП «Волиньвугілля» на момент звільнення [PERSON] мали місце зміни в організації виробництва і праці, а саме скорочення чисельності працівників. При цьому посилався на наказ № 141 від 27 червня 2014 року «Про скорочення штату працівників ДП «Волиньвугілля», наказ № 152 від 04 липня 2014 року «Про внесення змін до наказу № 141 від 27 червня 2014 року, наказ № 157 від 11 липня 2014 року «Про затвердження структури управління державного підприємства», згідно яких [PERSON] вже був звільнений із займаної посади по п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Однак, суд такі доводи представника відповідача вважає необґрунтованим та такими, що суперечать фактичним обставинам справи та вимогам чинного трудового законодавства України. Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до статті 49-2 Кодексу Законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992р. розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Однак, дані вимоги чинного законодавства України про працю при звільненні [PERSON] за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України ДП «Волиньвугілля» дотримані не були. В судовому засіданні встановлено, що згідно наказу ДП «Волиньвугілля» № 88 від 30 червня 2015 року з 18 червня 2015 року до штатного розпису ДП «Волиньвугілля» було введено структурний підрозділ «Юридичний відділ» з посадою «Начальник відділу» (а.с. 15,17). В судовому засіданні встановлено, що в день поновлення на роботі, а саме 18 червня 2015 року [PERSON] було попереджено про скорочення його посади та про його звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу № 141 від 27 червня 2014 року «Про скорочення штату працівників ДП «Волиньвугілля», наказу № 152 від 04 липня 2014 року «Про внесення змін до наказу № 141 від 27 червня 2014 року, наказу № 157 від 11 липня 2014 року «Про затвердження структури управління державного підприємства», що і посада яку він займав підлягає скороченню, а [PERSON] звільненню за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. З пояснень представника відповідача вбачається, що підставою для попередження [PERSON] про те, що посада, яку він займав підлягає скороченню, а [PERSON] звільненню за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, зокрема, є наказ № 157 від 11 липня 2014 року «Про затвердження структури управління державного підприємства», в додатку № 2 якого передбачено перелік посад, які підлягають скороченню, в тому числі і посада начальника юридичного відділу. Однак, дані доводи представника Відповідача суд до уваги не бере зважаючи на наступне. Так, дійсно на ДП «Волиньвугілля» був прийнятий наказ № 141 від 27 червня 2014 року «Про скорочення штату працівників ДП «Волиньвугілля» та наказ № 157 від 11 липня 2014 року «Про затвердження структури управління державного підприємства», в додатку № 2 якого було передбачено скорочення підрозділу «Юридичний відділ» та посади «Начальника юридичного відділу» та на підставі якого 18 червня 2015 року [PERSON] за два місяці було повідомлено про скорочення його посади та про звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Однак, на думку суду станом на 18 червня 2015 року були відсутні правові підстави для повідомлення [PERSON] про скорочення його посади та про звільнення його за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки був відсутнім наказ про скорочення посади начальника юридичного відділу на яку був поновлений позивач. Посилання ж відповідача у повідомленні про скорочення на наказ № 157 від 11 липня 2014 року «Про затвердження структури управління державного підприємства», в додатку № 2 якого було передбачено скорочення посади юридичного відділу та посади начальника юридичного відділу є необґрунтованим та не може бути підставою для скорочення, оскільки було видано наказ № 88 від 30 червня 2015 року про введення з 18 червня 2015 року до штатного розпису ДП «Волиньвугілля» структурного підрозділу «Юридичний відділ» з посадою «Начальник відділу», який по часу був прийнятий пізніше ніж наказ № 157 від 11 липня 2014р. Таким чином, на момент повідомлення [PERSON] про його скорочення було внесено зміни до штатного розпису підприємства ДП «Волиньвугілля» та затверджено нову структуру підприємства, в складі якої було відновлено структурний підрозділ «Юридичний відділ» та посаду «Начальника» даного відділу. Отже, для повідомлення [PERSON] 18.06.2015 року про скорочення, мав бути виданий повторний наказ про скорочення його посади, або наказ про приведення структури підприємства до наказу № 157 від 11 липня 2014 року, що і було зроблено ДП «Волиньвугілля», однак лише наказом № 103 від 4 серпня 2015 року, згідно якого було прийнято рішення привести структуру управління ДП «Волиньвугілля» до 20.08.2015 року у відповідність до вимог наказу № 157 від 11.07.2014 року, згідно якого було передбачено скорочення посади юридичного відділу та посади начальника юридичного відділу. За таких умов, суд приходить до висновку, що на момент повідомлення [PERSON] про його скорочення та звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а саме на 18 червня 2015 року, на ДП «Волиньвугілля» були відсутні зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання ДП «Волиньвугілля», а також скорочення чисельності або штату працівників ДП «Волиньвугілля» у звязку із виданням ДП «Волиньвугілля» наказу № 88 від 30 червня 2015 року про введення з 18 червня 2015 року до штатного розпису ДП «Волиньвугілля» структурного підрозділу «Юридичний відділ» з посадою «Начальник відділу», який по часу був прийнятий пізніше ніж наказ № 157 від 11 липня 2014р. Отже, станом на 18 червня 2015 року були відсутні правові підстави для повідомлення [PERSON] про скорочення його посади та звільнення його за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України оскільки був відсутнім наказ про скорочення посади начальника юридичного відділу, яку він займав. Судом також встановлено недотримання ДП «Волиньвугілля» вимог закону при звільненні [PERSON] в частині положень, щодо обовязкового працевлаштування працівника. Відповідно до статті 49-2 Кодексу Законів про працю України одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Однак, цих вимог Закону при звільненні [PERSON] Відповідачем дотримано не було. В судовому засіданні з повідомлень від 26 червня 2015 року та від 11 серпня 2015 року було встановлено, що [PERSON] для працевлаштування пропонувалися посади контролера контрольно-пропускного пункту окремого загону воєнізованої охорони та електрослюсаря підземного 3 розряду у ВП «Шахта «Бужанська». (а.с. 18-19). Представник відповідача в судовому засіданні суду пояснив, що будь-які інші посади для працевлаштування [PERSON] не пропонувалися, у звязку з їх відсутністю. Однак, такі доводи представника відповідача є необґрунтованими та суперечать фактичним обставинам справи, які були встановлені судом. В судовому засіданні встановлено, що згідно наказу від 30 червня 2015 року № 88-к на ДП «Волиньвугілля» була вакантною посада помічника генерального директора з правових питань та договірної роботи у звязку із звільненням з даної посади за власним бажанням [PERSON] Однак, на цю посаду було переведено провідного юрисконсульта відділу з юридичних питань та претензійно-правової роботи [PERSON] з 1 липня 2015 року. В судовому засіданні було встановлено, що дана посада помічника генерального директора з правових питань та договірної роботи [PERSON]Є ДП «Волиньвугілля» не пропонувалася. З пояснень представника позивача було встановлено що посада помічника генерального директора з правових питань та договірної роботи [PERSON] не пропонувалася і на неї був переведений [PERSON] у звязку із тим, що в нього був більший стаж роботи на даному підприємстві ніж у [PERSON] Однак такі доводи представника Відповідача суперечать наступним вимогам чинного трудового законодавства України. Так, відповідно до статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації тощо. Тобто з аналізу положень статті 42 КЗпП України вбачається, що вирішення питання про те хто із працівників підлягає залишенню на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, використовуючи переважне право на залишення на роботі, передбачене статтею 42 КЗпП України, можливе лише між особами (працівниками) посади яких скорочуються. Тобто для того, щоб залишити [PERSON] працювати на ДП «Волиньвугілля» у звязку із тим, що він відповідно до статті 42 КЗпП України мав більший стаж роботи на даному підприємстві, перевівши його на посаду помічника генерального директора з правових питань та договірної роботи, необхідно умовою було скорочення його посади яку він займав на момент переведення його на іншу посаду. Аналогічної позиції притримується і Верховний Суд України у Постанові Пленуму № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992р. Так, відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992р. розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням працівників за п.1 ст.40 КЗпП, судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування). Однак, в судовому засіданні з матеріалів справи та пояснень представника [PERSON] судом було встановлено, що посада яку [PERSON] займав на момент його переведення на посаду помічника генерального директора з правових питань та договірної роботи скороченню не підлягала і він не попереджався про звільнення з цієї посади за скороченням. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідач звільнивши [PERSON] з займаної посади з підстав передбачених п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України в порушення вимог закону не перевів його на іншу постійну роботу на підприємстві, а саме на посаду помічника генерального директора з правових питань та договірної роботи, при наявності такої можливості, не запропонував йому працевлаштуватись на вказану постійну вакантну посаду, яка стала вільною на підприємстві з 30.06.2015 року по 01.07.2015 року, а перевів на вказану посаду іншу особу, посада, якої не скорочувалася. Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Таким чином [PERSON] був звільнений із займаної посади з порушенням вимог чинного трудового законодавства України, а тому підлягає поновленню на посаді начальника юридичного відділу Державного підприємства «Волиньвугілля» з 3 вересня 2015 року. Згідно статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. З розрахунку наданого позивачем вбачається, що його середньоденна заробітна плата становить 327,86 гривень в день. Отже з Відповідача ДП «Волиньвугілля» в користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час його вимушеного прогулу з дня звільнення - 3 вересня 2015 року по день винесення рішення суду - по 17 грудня 2015 року в сумі 24589,50 грн за 75 днів вимушеного прогулу (327,86 грн х 75 к.дн. = 24589,50 грн.). Суд також приходить до висновку про підставність вимог [PERSON] про стягнення з відповідача заподіяної йому моральної шкоди. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Так, судом встановлено, що [PERSON] був незаконно звільнений по п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує те, що позивач тривалий час пропрацював у ДП «Волиньвугілля», що незаконне звільнення призвело до порушення його нормальних життєвих зв'язків, позбавило можливості реалізації його здібностей та професійних навиків та виходячи із засад розумності і справедливості, суд вважає, що до стягнення з відповідача в користь позивача підлягає 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Також відповідно до статті 88 ЦПК України з Державного підприємства «Волиньвугілля» підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 487,20 гривень.

Outcome: partial