Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-23 00:00:00

[PERSON] , звернулася в суд з даним позовом, в якому просить визнати за нею право власності на домоволодіння (житловий будинок, земельна ділянка), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] померла мати позивачки [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Звернувшись до державного реєстратора для проведення державної реєстрації права власності на даний житловий будинок, було встановлено, що подані документи не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, враховуючи вищевикладене, мені було відмовлено в державній реєстрації права власності, та рекомендовано звернутись до суду (копія рішення додається). За час свого життя померла [PERSON] , працювала в Колгоспі ім. Леніна, де отримала земельну ділянку та побудувала житловий будинок в [ADDRESS] . Згідно довідки №1843 від 3 жовтня 2018 року виданою Бершадською міською радою, адреса по [ADDRESS] раніше змінювалась на [ADDRESS] та [ADDRESS] . Бершадською міською Радою народних депутатів Бершадського району Вінницької області було винесено рішення від 30.09.1986 року №509 щодо затвердження актів вводу в експлуатацію житлових будинків громадян міста, в перелік яких ввійшла і [PERSON] . При зверненні до нотаріуса позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів. Даний позов надійшов до суду 24.10.2019 року. Ухвалою від 28.10.2019 року даний позов було залишено без руху з наданням позивачеві строку для усунення недоліків. Після усунення недоліків, ухвалою від 16.12.2019 року відкрито загальне позовне провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання. Позивач [PERSON] , через канцелярію суду надала заяву про підтримання позовних вимог, справу просила слухати у її відсутність. Представник відповідача адвокат Янчук О.В., через канцелярію суду надав заяву про визнання позовних вимог, справу просив слухати у його відсутність. Ч. 3 ст. 200 ЦПК України визначає, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи те, що відповідно до ч. 1ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та усі забрані по справі докази, давши їм оцінку в сукупності, суд дійшов наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні це певна річ (об`єкт), щодо якої виник спір. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України та ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За правилом ч. 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 02.04.2007 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Бершадського районного управління юстиції Вінницької області. Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме: житловий будинок [ADDRESS] . Спадкоємцями після смерті померлої [PERSON] є дочка - [PERSON] , родинні відносини яких, підтверджені наявними в матеріалах справи свідоцтвом про народження та свідоцтвом про укладення шлюбу. Маючи намір належним чином оформити своє спадкові права позивач після отримання рішення суду про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, [PERSON] звернулась до нотаріуса з відповідною заявою, проте постановою нотаріуса від 30.08.2019 року № 02-31/249 позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що належало [PERSON] , оскільки спадкоємець не надав правовстановлюючий документ на спадкове майно. При цьому, відповідно до довідки Бершадської міської ради №1838 від 02.10.2018 року, житловий будинок [ADDRESS] належав [PERSON]. Згідно довідки цієї ж міської ради №1843 від 03.10.2018 року, адреса даного будинку була змінена та попередня нумерація значилась під №13 та №25. Згідно копії технічного паспорту на вищевказаний житловий будинок, зареєстрованого за №47 в Тульчинському БТІ 27.06.1986 року вбачається, що актом про закінчення будівництва та ввода в експлуатацію індивідуального домоволодіння було введено в експлуатацію житловий будинок [ADDRESS] , побудований [PERSON] . Даний акт затверджений рішенням Бершадської ради народних депутатів №9 від 30.09.1986 року. Згідно рішення державного реєстратора від 12.11.2018 року, позивачці відмовлено в реєстрації права власності за [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] , оскільки відсутні належні документи. Згідно копії довідки ПСП "Війтівське" №12 від 02.10.2018 року, [PERSON] з 1954 по 1982 роки працювала в к-пі імені "Леніна", правонаступником якого являється ПСП "Війтівське, згідно архівної довідки №932 від 12.09.2018 року та рішенням правління їй було виділено земельну ділянку під забудову по [ADDRESS] площею 0,25 га. На письмові запити щодо отримання відомостей про виділення даної земельної ділянки в органах влади, надійшли відповіді про відсутність даної інформації. Відповідно до постанови пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно змісту п.3.1 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений ст. 392 ЦК України. Так, відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Стаття 1 Першого протоколу до конвенції закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України (пункт 32). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (пункт 32). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia). Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосовний в практиці Європейського суду, отримане (хоча і не оформлений належним чином) спадкове майно охоплюється поняттям «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Виникнення права власності на житловий будинок не залежить від державної реєстрації цього права. Державна реєстрація лише підтверджує (закріплює) право власності на нерухоме майно. Відповідно до п. 3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України 24.05.2001 р. № 127, не належать до самочинного будівництва, зокрема, індивідуальні (садибні) житлові будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року. Дослідивши матеріали справи судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб та оскільки спадкоємець [PERSON] позбавлена можливості, іншим (крім судового) шляхом захистити свої спадкові права, у зв`язку з тим, що за життя спадкодавиця [PERSON] не зареєструвала належне їй право власності тому, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про визнання права власності на спадкове майно - житловий будинок та право позивача на спадщину таким, що підлягає захисту на підставі ст. 16 ЦК України, в зв`язку з чим задовольняє позов в частині визнання права власності на житловий будинок. При цьому, з наданих суду документів не представилось можливим встановити, що дійсно КСП імені Леніна, правонаступником якого є ПСП "Війтівське" мало право на виділення [PERSON] земельної ділянки, розташованої в [ADDRESS] та [ADDRESS]). Інших документів, які б підтверджували виділення померлій [PERSON] вказаної земельної ділянки, суду не надано. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Аналізуючи вказане, суд вважає за можливе не обґрунтовувати та не ставити в мотиви рішення докази, надані позивачем, які підтверджують стаж роботи [PERSON] в КСП імені Леніна та документи про стан здоров' позивачки, оскільки з точки зору їх належності, допустимості та достатності вони не можуть підтвердити чи спростувати обставини, які стосуються предмету позовних вимог. З урахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на земельну ділянку, розташовану в [ADDRESS] , задоволенню не підлягають, у зв`язку з недоведеністю того, що померла [PERSON] за життя набула права власності на вказану земельну ділянку розміром 0,25 га. Вимоги щодо стягнення судових витрат позивачем не пред`являлись. На підставі ст.ст. 392, 1216, 1217, 1223, 1258, 1261-1265, ЦК України,

Outcome: partial