Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу на суму 150 572 грн. 00коп., з яких 80000 грн. 00коп. - боргу за договором позики, 6844 грн. 00 коп. три відсотки річних, 63\~758 грн. 00 коп. індексу інфляції. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 12.01.2013 року між ним та відповідачем було укладено усний договір позики, відповідно до якого він передав у власність відповідачу 80\~000 грн. 00коп. При фактичному отриманні вказаної суми відповідачем, у присутності свідка [PERSON], була власноручно написана розписка, згідно якої остання зобовязалась повернути вказану суму до 28.03.2013 року, однак свої зобовязання не виконала. Після закінчення встановленого договором позики строку повернення коштів, він набув права вимагати від [PERSON] повернення боргу в сумі 80000грн. \~ \~ \~ \~Крім того, згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу також з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми. Отже, позивач вважає, що оскільки розмір відсотків за користування коштами не був ними обумовлений, то він має право на отримання від відповідача трьох відсотків річних за користування позикою, які за його підрахунками за період з 01.04.2013 року по 05.02.2016 року становлять 6844грн. 00коп., а також відшкодування втрат від індексу інфляції за період з квітня 2013 року по грудень 2015 року включно на суму 63728грн. 00коп. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду, тому позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних. 15.09.2016 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання договору позики недійсним. Свої вимоги [PERSON] мотивує тим, що боргову розписку від 12 січня 2013р. про одержання в борг у [PERSON] грошових коштів в сумі 80000 гривень не писала і свій підпис у ній не ставила. Вона ніколи не мала наміру брати в борг у [PERSON] грошові кошти, як у вказаній сумі, так і в будь - який іншій, тому, відповідно, жодних коштів від останнього не отримувала. Додана до первісної позовної заяви ксерокопія розписки від 12 січня 2013р. написана від її імені і підписана невідомою їй особою. Тому вважає, що оскільки вона 12 січня 2013р. розписку про одержання від [PERSON] в борг грошових коштів в сумі 80000 гривень власноручно не складала та свій підпис у цій борговій розписці не вчиняла, цей правочин, який, за доводами [PERSON] є договором позики, її внутрішній волі не відповідає. Враховуючи викладене, просить визнати недійсним договір позики, укладений у формі боргової розписки від 12.01.2013 року. В судовому засіданні 20.12.2017 року позивачем за первісним позовом [PERSON] було надано заяву про збільшення позовних вимог, посилаючись на те, що рішення в справі до цього часу не прийняте і сума боргу йому не повернута, а отже і період, за який необхідно нарахувати три відсотки річних та інфляційні витрати, збільшився. Враховуючи зазначене, просить стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики на суму 80000грн. 00коп., три відсотки річних за період з 01.04.2013 року по 20.12.2017 року на суму 11335грн. 00 коп. та інфляційні збитки за період з квітня 2013 року по листопад 2017 року на суму 101 752грн. 00коп. Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду від 20.12.2017 року заяву [PERSON] про збільшення позовних вимог прийнято до розгляду. В судовому засіданні 26.02.2018 року відповідачем за первісним позовом [PERSON] було надано відзив на позовну заяву [PERSON] про збільшення позовних вимог, в якому вона не погоджується з сумою інфляційних витрат та сумою судових витрат, які позивач просить стягнути з неї. При цьому зазначає, що розрахунок інфляційних витрат позивачем зроблено не виходячи з індексу інфляції за кожний місяць прострочення платежу, внаслідок чого до розрахунку не включені періоди, в яких мала місце не інфляція, а дефляція. Щодо судових витрат, то вважає, що їх необхідно покласти на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, при цьому зобовязавши сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. Позивач за первісним позовом [PERSON], належно повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності та його представника, збільшені позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник позивача за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні 26.02.2018 року підтримала первісний позов та пояснила, що не погоджується із зустрічним позовом, оскільки [PERSON] посилається на те, що розписку та підпис в ній вчинено від її імені невідомою їй особою. Разом з тим, як свідчить висновок судово-почеркознавчої експертизи від 22.08.2017 року рукописний текст та підпис в борговій розписці від 12.01.2013 року виконано саме [PERSON] Розписка написана [PERSON] власноручно, складена у відповідності до усіх вимог законів, у ній зазначені дані обох сторін, а також те, що виконана вона без будь-якого примусу та з власної волі. З приводу розрахунку індексу інфляції зазначила, що [PERSON] при розрахунку було допущено помилку: загальна сума боргу була помножена на індекс інфляції, разом з тим інфляційні втрати вираховуються за іншою формулою: необхідно загальну суму боргу помножити на індекс інфляції та відняти загальну суму боргу. Щодо витрат на правову допомогу в сумі 2500 грн., які [PERSON] сплатила як гонорар адвокату, то вважає, що позивачем не надано жодних необхідних доказів, окрім квитанції на вказану суму. Відповідач за первісним позовом і позивач за зустрічним [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала, наполягала на тому, що кошти у [PERSON] вона не брала і, відповідно, ніякої розписки не писала, а тому підтримує свою зустрічну позовну заяву. В судовому засіданні позивач пояснила, що у 2012 році, коли їй потрібні були кошти, щоб зробити операцію її чоловікові, [PERSON] звернулась до [PERSON] з приводу отримання позики. На той час і вона, і її чоловік працювали у [PERSON] Натомість [PERSON] просив передати йому у користування її землю. 05.04.2012 року нею було підписано довіреність на імя [PERSON], відповідно до якої вона уповноважила останнього бути її представником з питань, повязаних з управлінням, користуванням, реєстрацією договорів оренди щодо земельної ділянки площею 1.00 га, кадастровий номер 3520381800:02:00065158, яка є її власністю. Її чоловікові [PERSON] дав кошти в сумі 7000 грн. у рахунок майбутньої заробітної плати, вона жодних коштів від [PERSON] не отримувала. [PERSON] у 2013 році її теж змушував писати таку розписку, однак вона її не написала, на що [PERSON] сказав, що все одно вона продала йому земельну ділянку, однак вона її не продавала, а тільки дала в оренду, підписавши довіреність на 3 роки, хоча недавно дізналась, що на 49 років. Коли вона в 2012 році писала розписку, то [PERSON] знімав все на телефон, а інший свідок [PERSON] взагалі не був присутній. До 2015 року [PERSON] користувався землею і вона жодних претензій не предявляла, доки на її банківський рахунок не надійшли кошти на суму 12210 грн., у звязку з чим їй було перераховано субсидію. Звернувшись до [PERSON] за розясненнями, отримала відповідь, що так треба. Крім того, [PERSON] користується її землею до цього часу, однак жодної орендної плати не платить. Крім того, у 2012 році нею було складено заповіт, який посвідчено у Войнівській сільській раді, та відповідно до якого вона заповідала зазначену земельну ділянку дочці [PERSON] [PERSON] Вважає, що наявність запису у борговій розписці від 12.01.2013 року про можливість передачі земельної ділянки у власність [PERSON] викликає сумніви у її достовірності та підтверджує той факт, що вона боргову розписку не писала і позику у [PERSON] не брала. Представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що позовні вимоги за первісним позовом вона не визнає, зустрічний позов підтримує. При цьому зазначила, що [PERSON] стверджує, що не писала розписку, хоча з боку [PERSON] були спроби примусу. Оскільки [PERSON] надала [PERSON] довіреність на право користування земельною ділянкою та склала заповіт, який нотаріально посвідчений, зазначена розписка є безпідставною. 11.12.2017 року [PERSON] було подано заяву про припинення довіреності і на даний час довіреність скасовано. В матеріалах справи є висновок експерта, в якому зазначено, що розписка від 12.01.2013 року написана [PERSON] Вони не довіряють зазначеному висновку експерта, однак на даний час подати клопотання про проведення повторної експертизи не мають змоги, оскільки зазначена процедура є оплатною, а [PERSON], яка являється пенсіонером і отримує мінімальну пенсію, таких коштів немає. Крім того, оскільки [PERSON] стверджує, що розписка є фактично договором позики, то відповідно до законів України вона повинна відповідати вимогам до договору позики. Натомість в борговій розписці від 12.01.2013 року: не вказане ні місце її складення ні місце проживання [PERSON], оскільки угоди за такими зобовязаннями виконуються за місцем проживання кредитора; вказані свідки [PERSON] та [PERSON], однак відсутні дані про них: серія та номер паспорта, дата народження, адреса місця проживання та ін. Крім того, у разі якщо б [PERSON] брала в борг кошти то в розписці повинна була б зобовязатись лише повернути борг, натомість майже весь текст розписки свідчить про те, що метою її складення було отримати належну [PERSON] земельну ділянку. Нещодавно, шляхом звернення до Державного реєстру прав на нерухоме майно вони зясували, що зазначена земельна ділянка оформлена за договором емфітевзису на користь ТОВ «ЛВК Груп», засновником якого є [PERSON] Договір оформлено на 300 років за довіреністю, тобто [PERSON] сама землю у власність не передавала. Однак, [PERSON] надавала довіреність на імя [PERSON] та ще двох осіб для укладення договору оренди землі, але аж ніяк не емфітевзису. \~ \~ \~ \~Оскільки, у відповідності до положено ЦПК України висновок експерта не має вирішального значення для суду, просить оцінити докази в сукупності, в тому числі пояснення [PERSON] про те, що вона зазначеної розписки не писала. \~ \~ \~ \~Крім того, у разі якщо суд прийде до висновків, що є підстави для задоволення позову, то просить врахувати, що документами підтверджено, що на момент складання розписки зареєстрованим місцем проживання кредитора було с.Войнівка, вул. Чапаєва, 13, а відповідно до позовної заяви [ADDRESS]. Позивачем за первісним позовом також не надано жодних доказів, що він в період з 28.03.2018 року і до цього часу звертався до [PERSON] з приводу повернення боргу, чи повідомляв про зміну місця проживання. За даних обставин, якщо все таки допустити, що [PERSON] писала розписку та отримувала кошти, то повернути кошти кредитору змоги не мала, а тому не є такою, що прострочила строк повернення боргу, тому не повинна сплачувати індекс інфляції та 3% річних. Щодо розрахунку інфляційних витрат, який вони надали, то розрахунок зроблено відповідно до закону - з урахуванням індексу інфляції та дефляції, а тому він є правильним. Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідка [PERSON] та дослідивши надані суду письмові докази, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України, - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень\~статті 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Відповідно до ч.1ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належними доказами в розумінні ст.77\~ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 12.01.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладеного договір позики, що підтверджується письмовою розпискою за підписом [PERSON] Відповідно до зазначеної розписки [PERSON] взяла у [PERSON] грошові кошти в сумі 80000грн., які зобовязалась повернути в строк до 28.03.2013р. Відповідно до частини першої\~статті 509 ЦК України\~зобов'язанням є правовідношення, в якому одна\~сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша\~статті 526 ЦК України). Згідно з частиною другою\~статті 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до положень\~статті 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом частин першої, другої\~статті 207\~ЦК України\~і частини другої статті 1047 ЦК України\~дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання. У постанові № 6-996цс17 від 13.12.2017 року Верховний Суд України висловив правову позицію про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. У даному випадку розписка є документом, що підтверджує боргове зобов'язання, оскільки містить\~умови\~отримання\~позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дату отримання коштів. \~ \~ \~ \~Проте [PERSON] не виконала взяті на себе зобовязання та не повернула борг протягом обумовленого періоду. \~ \~ \~ \~У ході розгляду справи оригінал розписки долучено до матеріалів справи (а.с.62). \~ \~ \~ \~Суд враховує, що\~ у позасудовому порядку спір між сторонами вирішено не було, в звязку з чим позивач вимушений\~ був\~ звернутись до суду за захистом своїх прав. З часу звернення позивача до суду\~ та отримання відповідачем копії позову, остання позику не повернула, належних доказів про повернення позики не надала. Наявність у позивача розписки свідчить про неповернення відповідачем боргу. Станом на день розгляду справи докази повернення суми позики суду не надані. Згідно частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-2168цс15. Крім того, відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 2 вересня 2015 року у справі № 6-369цс15, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Згідно розрахунку інфляційних витрат та трьох відсотків річних, зроблених судом за періоди, на які вказує позивач за первісним позовом, суми встановлені судом є дещо більшими, а саме: три відсотки річних за період з 01.04.2013р. по 20.12.2017 р. становлять 11336грн. 00коп., а розмір втрат від інфляції за період з квітня 2013 року по листопад 2017 року включно 103572грн. 18коп. \~ \~ \~ \~Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. \~ \~ \~ \~Тому, суд вважає за необхідне стягнути суми інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних виходячи з вимог позивача за первісним позовом та наданих ним розрахунків. \~ \~ \~ \~З врахуванням зазначених обставин, позовні вимоги [PERSON] є цілком обґрунтованими та підлягають задоволенню. \~ \~ \~ \~[PERSON] в своїх поясненнях посилається на те, що боргову розписку від 12.01.2013 року було написано та підписано іншою особою, у звязку з чим [PERSON] та її представником [PERSON] було заявлено клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизу, на вирішення якої поставити питання про те, чи виконано рукописний текст та підпис в борговій розписці від 12.01.2013 року [PERSON] чи іншою особою. Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду від 12.06.2017 року клопотання позивача за зустрічним позовом [PERSON] задоволено та призначено у справі судову почеркознавчу експертизу. Згідно висновку експерта Черкаського науково-дослідного експерно-криміналістичного центру від 22.08.2017 року №1/1787 рукописний текст та підпис в борговій розписці від 12.01.2013 року виконано безпосередньо [PERSON]. \~ \~ \~ \~Отже, заперечення [PERSON] щодо написання боргової розписки від 12.01.2013 року спростовуються зазначеним висновком експерта, який суд оцінив у сукупності з усіма обставинами справи та дослідженими доказами у справі. \~ \~ \~ \~Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серія КР №106347 [PERSON], яка проживає за адресою: [INFO], на підставі розпорядження районної державної адміністрації від 03.08.2004 №482-р та від 16.09.2004 №557-р. є власником земельної ділянки площею 1.00 га, кадастровий номер 3520381800:02:00065158, для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Войнівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області. [PERSON] та її представник зазначають, що та частина тексту розписки, у якій йдеться про те, що у разі невиплати боргу [PERSON]І зобовязалась передати [PERSON] в користування належну їй земельну ділянку в якості застави, також свідчить про те, що розписка написана іншою особою, оскільки [PERSON] раніше вже була підписана довіреність на право користування земельною ділянкою, у тому числі [PERSON], та складено заповіт на користь дочки позивача за первісним позовом [PERSON] \~ \~ \~ \~Однак, оглянуті в судовому засіданні за клопотанням [PERSON] довіреність та дублікат заповіту також не підтверджують того, що розписку було написано не [PERSON] Так, довіреність від 04.05.2012 року, посвідчена приватним нотаріусом Олександрійського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрована в реєстрі за №733, свідчить про те, що [PERSON] уповноважила [PERSON], [PERSON] та [PERSON] бути її представниками з питань, повязаних з управлінням, користуванням, реєстрацією договорів оренди та додаткових угод до них щодо земельної ділянки площею 1.00 га, кадастровий номер 3520381800:02:00065158, для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Войнівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області (Державний акт виданий на підставі розпорядження районної державної адміністрації від 03.08.2004 №482-р та від 16.09.2004 №557-р.). Для цього [PERSON], за вказаною довіреністю, надала зазначеним особам право здійснювати нагляд за належною земельною ділянкою, мати вільний доступ до неї, вживати заходів для обробки землі, вносити необхідні платежі, представляти її інтереси, а також укладати від її імені договори оренди, додаткові угоди до них, подавати заяви з правом їх підпису, отримувати будь-які документи, розписуватись за неї, в тому числі на договорах оренди, одержувати належні їй гроші у разі здачі землі в оренду, та вчиняти всі інші дії повязані з зазначеною довіреністю. Довіреність дійсна до 04.05.2032 року. Дублікат заповіту, посвідченого 04.05.2012 року секретарем виконавчого комітету Войнівської сільської ради Олександрійського району, зареєстрований в реєстрі за №95, вказує на те, що в разі своєї смерті [PERSON] заповідала зазначену земельну ділянку [PERSON], [INFO]. При цьому, судом встановлено, що зазначені довіреність та заповіт, які датовані 04.05.2012 року є тими самими на які [PERSON] та її представник посилались, надаючи пояснення в судовому засіданні, помилково вказавши дату документів «05.04.2012 року». Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив факт написання боргової розписки 12.01.2013 року саме [PERSON] У своїх поясненнях свідок зазначив, що на початку 2013 року, точної дати він не памятає, [PERSON] запросив його до кабінету бути свідком передачі коштів [PERSON], яка в цей час, як і чоловік останньої, працювала в ТОВ «Техагропром», директором якого був [PERSON] Він особисто бачив як [PERSON] написала розписку і отримала кошти в сумі 80000грн. 00коп. При передачі коштів також був присутній ще один свідок - [PERSON] Розписку [PERSON] писала власноручно. Він, свідок, ознайомлювався з розпискою, однак чого не підписав - сказати не може. Процедура передачі кошті проходила так: спочатку [PERSON] написала і віддала [PERSON] розписку, а потім останній передав їй кошти. На які потреби [PERSON] була потрібна така сума, йому не відомо. Він також не може сказати яким номіналом були купюри, які [PERSON] передав [PERSON] Тиску на [PERSON] під час передачі коштів він не бачив. Остання власноручно перерахувала гроші і пішла. Про те, чи було складено [PERSON] довіреність щодо розпорядження її землею для укладення договорів оренди та повязаних з цим питань і на його імя, а також чи отримував він копію зазначеної довіреності він не памятає. З приводу складеного [PERSON]І на користь [PERSON] заповіту йому нічого невідомо. Посилання представника позивача на те, що була порушена процедура укладення фактично договору позики, спочатку написана розписка, а потім передано кошти, є безпідставними, оскільки, передача коштів та написання розписки відбувалось практично одночасно, без втрати часу. Щодо зазначення у розписці про передачу у заставу належної [PERSON] земельної ділянки площею 1.00 га у разі неповернення суми позики суд зазначає наступне. Договір застави є підставою виникнення зазначеного виду забезпечення виконання зобов'язання боржника. Договір застави носить похідний характер від зобов'язання, яке забезпечується заставою. З припиненням дії правочину, на підставі якого виникло таке зобов'язання (кредитного договору тощо), припиняється і договір застави, однак недійсність застави не впливає на дійсність вказаного зобов'язання (ст. 548 Цивільного кодексу України). Закон вимагає його вчинення у письмовій формі (ст. 547 Цивільного кодексу України, ст.13 Закону України "Про заставу"), а у випадках, передбачених законом, він має бути нотаріально посвідчений. У разі недотримання вказаної форми такий договір є нікчемним (ч. 2 ст. 547 Цивільного кодексу України, ст. 14 Закону України "Про заставу"). Такі самі наслідки щодо договору застави передбачені законом і у випадку недотримання сторонами вимоги закону щодо його нотаріального посвідчення у передбачених законом випадках (ч. 1 ст. 220 Цивільного кодексу України, ст. 14 Закону України "Про заставу"). Відповідно до ч.1 ст.577 Цивільного кодексу України якщо предметом застави є нерухоме майно, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню. У звязку з викладеним, суд не бере до уваги зазначену у розписці домовленість про передачу майна у заставу через недотриманням сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору. Отже, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, вважає, що позивачем доведено, що між сторонами укладено договір позики, відповідач своєчасно не повернула суму позики, а тому слід стягнути з неї суму позики, збитки від інфляції та три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобовязання, а тому первісний позов слід задовольнити. Разом з тим, позовні вимоги [PERSON] за зустрічним позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору позики задоволенню не підлягають, оскільки позивачем за первісним позовом не доведено, що розписка написана іншою особою та про відсутність її волевиявлення на отримання позики. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України \~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому суд стягує з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір на суму 1930грн. 73коп. (1505грн. 73коп. первісний позов, 475грн. 00коп. заява про збільшення позовних вимог)

Outcome: approved