Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-20 00:00:00

05.12.2017 року до суду звернулася позивач [PERSON], з позовом про визнання неукладеним договору оренди земельної ділянки до відповідача ФОП [PERSON] Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2017 відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 31 січня 2018 року. 31.01.2018 року в судовому засіданні оголошена перерва в зв'язку з задоволенням клопотання представника відповідача про витребування кримінального провадження та зобов'язання відповідача надати в судове засідання оригінали договору оренди земельної ділянки для огляду. Справу призначено до розгляду на 20.03.2018 року Учасникам розгляду справи роз'яснені права та обов'язки відповідно до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. В судовому засіданні 20.03.2018 року оголошена вступна та резолютивна частина рішення Згідно заявлених позовних вимог позивач просить визнати неукладеним договір оренди земельної ділянки між нею та відповідачем ФОП [PERSON]В,. № б/н від 21.05.2015 року, зареєстрований у державному реєстрі обтяжень під номером № 21667683 від 28.05.2012 року. Зобов'язати відповідача негайно повернути їй земельну ділянку, загальною площею 9.720 га., що розташована на території Дніпровської селищної ради Верхньодніпровського району (пай 310) в стані придатному для цільового використання. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне відповідно до Державного акту про право власності на земельну ділянку сері ІІІ-ДП № 115887, виданого 06 грудня 2001 року Дніпровською селищною радою Верхньодніпровського району Дніпропетровської області на підставі рішення сесії Дніпровської селищної ради № 112/2-22/ХХШ від 15.06.2001 року, їй належить на праві приватної власності земельна ділянка, розташована на території Дніпровської селищної ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, площею 9.720 га., для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Зазначеною земельною ділянкою протягом двох років безпідставно користується відповідач, навіть не надавши їй договору оренди земельної ділянки. Згідно інформації, отриманої з довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек. Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, наданої за її зверненням вбачається, що 22.05.2015 року орендар [PERSON], зареєстрував договір іпотеки оренди земельної ділянки, укладеного начебто з нею 21.05.2015 року б/н. термін дії договору 15 років з моменту реєстрації . Даний договір вона не укладала та не підписувала. Тому відповідач безпідставно користується належною їй земельною ділянкою, що й стало підставою звернення до суду В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила суд задовольнити позовні вимоги, підтвердила обставини, викладені в позовній заяві. Також пояснила, що з відповідачем вона договору оренди земельної ділянки не укладала. Раніше вона укладала договір оренди земельної ділянки з батьком відповідача, але дія того договору закінчилась. Крім того батько відповідача за актом прийому - передачі земельної ділянки не повернув належну їй земельну ділянку, тому вона ніяк не могла бути передана відповідачу. Батько відповідача давав їй підписувати договір, але він був заповнений олівцем, тому вона не знала, що підписує. Відповідача вона не знає, ніколи не бачила, і ніяких договорів з ним не укладала. Крім того вона проживає у Білорусії, тому ще з цих обставин не могла підписати договір. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення вимог позивача заперечував. Пояснивши, що між його довірителем та позивачкою був укладений договір оренди земельної ділянки 21.05.2015 року. До нього складений акт прийому-передачі земельної ділянки, підписаний позивачкою. Тому позивачка укладала даний договір з його довірителем. Крім того протягом двох років договір виконувався належним чином і ніяких претензій до його довірителя з боку позивачки не було. Також позивачем невірно обраний спосіб захисту порушених прав, що підтверджується існуючою на даний час судовою практикою. Тому в задоволенні позовних вимог просить відмовити в повному обсязі. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб'єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з'ясувавши зміст позовних вимог, заслухавши пояснення учасників розгляду справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Спір між сторонами виник із договірних правовідносин, а саме із договору оренди земельної ділянки. Судом встановлено, що відповідно до Державного акту про право власності на земельну ділянку сері ІІІ-ДП № 115887, виданого 06 грудня 2001 року Дніпровською селищною радою Верхньодніпровського району Дніпропетровської області на підставі рішення сесії Дніпровської селищної ради № 112/2-22/ХХШ від 15.06.2001 року, позивачу належить на праві приватної власності земельна ділянка, розташована на території Дніпровської селищної ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, площею 9.720 га., для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується копією Державного акту про право приватної власності на земельну ділянку. Відповідно до частини другої\~статті 792 Цивільного кодексу України\~відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, повязані з орендою землі, є Закон України\~Про оренду землі. Згідно\~ст. 13 Закону "Про оренду землі"\~ - договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ч. 1ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. 1ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми. Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірних договорів, набуваються після відповідної державної реєстрації. Відповідно до\~ст. 15 ЗУ "Про оренду землі" \~ істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки) строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Позивач відповідно до обраного нею способу захисту порушених прав посилається на те, що вона не підписувала договір оренди земельної ділянки, укладений між нею на відповідачем. Проте , в судовому засіданні позивачу було пред'явлено оригінал договору оренди землі б/н від 21.05.2015 року, оригінал акту передачі земельної ділянки до даного договору та акт визначення меж земельної ділянки в натурі за 2015 рік. Позивач в судовому засіданні підтвердила, що на даних документах поставлених її підпис. Тому доводи позивача, що вона не підписувала договору оренди земельної ділянки та з нею не складався акт прийому передачі земельної ділянки, суд вважає безпідставними, як безпідставними є і посилання позивача, що вона підписувала не дані документи, а якісь інші. Так як позивач не зазначила, які інші документи вона підсипала та не надала доказів цьому. Крім того на акті визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) міститься підпис не лише позивача та відповідача, а й представника землевпорядної організації, тобто не заінтересованої у спорі особи, печатка землевпорядної організації, що крім визнання позивачкою свого підпису на даному документі підтверджує, що позивач підписала саме цей документ в присутності іншої незаінтересованої в укладені договору особи. Статями 125 та 126 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав та оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до Закону України\~Про оренду землі\~в момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору. До матеріалів справи позивачем надана довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек. Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, наданої за її зверненням вбачається, що 22.05.2015 року орендар [PERSON], зареєстрував договір іпотеки оренди земельної ділянки, укладеного начебто з нею 21.05.2015 року б/н. термін дії договору 15 років з моменту реєстрації . Таким чином судом встановлено, що між сторонами був укладеним договір оренди земельної ділянки, який зареєстрований в установленому законі порядку, позивачем визнаний факт належності їй підпису на зазначеному договорі оренди земельної ділянки, та протягом двох років належним чином виконувався. Так як в судовому засіданні позивач підтвердила факт виплати їй відповідачем орендної плати, згідно оспорюваного договору. Таким чином підстав для визнання даного договору неукладеним суд не вбачає. Посилання позивача на те, що вона ніколи не бачила відповідача, не укладала з ним договору оренди земельної ділянки і взагалі його не знає, а також, що вона не могла підписати спірний договір, так як проживає на території Білорусії, суд вважає безпідставними виходячи з наступного. У відповідності до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України - \~Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України \~засобами доказування в цивільній справі є , показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів. Відпровідно до ст.ст 77-78 ЦПК України -Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Буд-яких доказів на підтвердження вищевказаних обставин позивач суду не надала. В свою чергу судом були досліджені матеріали кримінального провадження № 12017040430000 від 23.09.2017 року,данні до ЄРДР внесені за заявою позивачки та відповідають предмету спору, яке закрите постановою слідчого від 28.12.2017 року за п. 2 ч.1 ст. 284 КПК України (за відсутністю складу адміністративного правопорушення). В матеріалах даного кримінального провадження міститься копія договору позики, укладений між [PERSON], та [PERSON], 07.09.2016 року, який посвідчений приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу [PERSON], 07.09.2016 року та зареєстрований в реєстрі за № 806. Даний договір підписаний позивачкою та відповідачем. Крім того міститься копія заповіту від 07.09.2016 року, згідно я кого позивач заповіла належну їй земельну ділянку (пай) відповідачу, який також посвідчений, який посвідчений приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу [PERSON], 07.09.2016 року та зареєстрований в реєстрі за № 807, що підтверджує факт особистого знайомства позивача з відповідачем та перебування з ним ще й в інших правовідносинах, окрім тих, що випливають з договору оренди земельної ділянки. Будь-яких доказів того, що позивач проживає постійно на території іншої держави суду не надано. Так як згідно паспортних даних позивач зареєстрована в [INFO]. Договір позики, та заповіт, укладала особисто, а не через представника. Постійно з'являлась в призначені судові засідання. Приходила на допити до слідчого при розслідуванні кримінального провадження, що свідчить про те, що позивач проживає та знаходиться у м. Верхньодніпровську Дніпропетровської області,а не на території іншої держави. Відносно обраного позивачем способу захисту порушених прав, суд приходить до наступних висновків. Дійсно ст. 16 ЦК України не передбачений спосіб захисту порушених прав, обраний позивачем. Проте у відповідності до ч. 2 ст. 5 ЦПК України У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи або інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позовній заяві вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно, при доведеності факту того, що позивач спірний договір не підписувала та не укладала, суд вважає, що даний спосіб захисту порушеного права позивачки був би ефективним та мав право на застосування, так як не суперечить чинному законодавству. Але виходячи з того, що факт не укладання спірного договору орендної ділянки в судовому засіданні позивачем не доказаний та спростований, дослідженими доками, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають в повному обсязі, так як відмовляючи у визнанні неукладеним договору оренди земельної ділянки не підлягають задоволенню і позовні вимоги про повернення позивачу орендованої земельної ділянки. Так як в задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено в повному обсязі, відповідно до ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові втрати по сплаті судового збору в сумі 3798 грн., 79 коп., покладаються на позивача і відшкодування за рахунок відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed