Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-24 00:00:00

05 липня 2016 року [PERSON] звернулась до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області із позовною заявою, в якій просила стягнути з відповідача на її користь індексацію заробітної плати. В обґрунтування позову зазначила, що у період з 08 липня 1985 року по 22 червня 1998 року вона працювала у ВАТ «Содовий завод». З 1997 року відповідач ВАТ «Содовий завод» стало нерегулярно виплачувати працівникам заробітну плату. 22 червня 1998 року позивач була звільнена з роботи. При її звільненні з підприємства, відповідач зобов'язаний був провести з нею повний розрахунок, однак цього не зробив, мотивуючи це скрутним фінансовим становищем. Заборгованість по заробітній платі становила 1 201 грн. 93 коп., яку за рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 01 вересня 1998 року стягнуто з ВАТ «Содовий завод» на користь позивача. Виконавчий лист за рішенням суду був своєчасно наданий у відділ державної виконавчої служби та взято на виконання. Однак, заборгованість по заробітній платі, присуджена до стягнення за рішенням суду, позивачці була виплачена лише в травні 2016 року. Індексація заробітної плати при виплаті заборгованості по заробітній платі позивачці нарахована та виплачена не була. Посилаючись на положення статті 33 Закону України «Про оплату праці» та ст.1, ч.1 ст. 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року, просила стягнути з відповідача на її користь індексацію заробітної плати за період з 01 жовтня 1998 року по 01 травня 2016 року, що становить 12 396 грн. 23 коп. 13 липня 2016 року, позивачка подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якому просила суд стягнути з відповідача на її користь також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 23 червня 1998 року по день фактичного розрахунку. Слід зазначити, що при вирішенні питання про відкриття провадження у даній справі, судом не було порушено правил визначення юрисдикції щодо вирішення вказаної цивільної справи. Так, правова позиція викладена в ухвалі ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 липня 2014 року зазначає, що справи про банкрутство боржника, порушені господарськими судами до 19 січня 2013 року не впливають на визначення юрисдикції справ про стягнення з боржника зарплати і їх слід розглядати в порядку цивільного судочинства. Аналогічну думку містить інформаційний лист судової палати у цивільних справах ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ, про визначення юрисдикції спору про стягнення заробітної плати у разі банкрутства боржника від 07 травня 2013 року №709/0/4-13, у якому зазначено, що справи про банкрутство боржника порушені господарськими судами до 19 січня 2013 року, не впливають на визначення юрисдикції справ про стягнення з боржника зарплати і їх слід розглядати в порядку цивільного судочинства. Позивач [PERSON] будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у її відсутності, на задоволенні позову наполягала, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі. Представник відповідача ВАТ «Содовий завод», будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи, до судового засідання не з'явився, надав суду заяву з проханням розгляд справи проводити без участі представника ВАТ «Содовий завод», позовні вимоги не визнав. У своїй заяві, зокрема, зазначив, що відносно підприємства відкрито процедуру банкрутства, внаслідок чого, ВАТ «Содовий завод» не має можливості визнати позовні вимоги окрім суми основної заборгованості із заробітної плати, яка на момент відкриття ліквідаційної процедури була нарахована за даними бухгалтерського обліку. Ліквідатор не може збільшити реєстр кредиторів, котрий з часу затвердження господарським судом є незмінним. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з таких встановлених у судовому засіданні обставин та відповідних їм норм чинного законодавства. У судовому засіданні встановлено, що період з 08 липня 1985 року по 22 червня 1998 року [PERSON], [INFO] працювала у ВАТ «Содовий завод». Наказом №258 від 22 червня 1998 року була звільнена з роботи (а.с. 3). На час звільнення позивачки з підприємства, відповідач мав перед [PERSON] заборгованість по заробітній платі у сумі 1 201 грн. 93 коп., що підтверджується рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 01 вересня 1998 року (а.с. 2). Як встановлено у судовому засіданні і не оспорюється сторонами заборгованість по заробітній платі у сумі 1 201 грн. 93 коп. була виплачена позивачці ВАТ «Содовий завод»у травні 2016 року. Згідно із довідкою відповідача ВАТ «Содовий завод» № 01-23/239/а від 14 червня 2016 року, нарахована заробітна плата в травні 1998 року становить 120 грн. 61 коп., в квітні 1998 року - 82 грн. 99 коп. Фактично відпрацьованих годин у травні 1998 року - 158,6 год., в квітні 1998 року - 159,6 год. Середній заробіток за два останні місяці роботи складає 101 грн. 80 коп. Згідно відповіді ВАТ «Содзавод» № 01-23/474 від 26 липня 2016 року, відповідач не нараховував компенсацію та індексацію заробітної плати. Право на своєчасне одержання винагороди за працю (ст. 43 Конституції України) захищається законом. Згідно із ч.6 ст. 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Відповідно ст. 33 Закону України «Про оплату праці» у період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Рішенням Конституційного Суду України у справі № 1-18/2013 від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013, визнано, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. З огляду на викладені норми чинного законодавства, рішення Конституційного суду України, доводи відповідача щодо того, що ним не виплачена індексація заробітної плати у зв'язку із відкриттям справи про банкрутство є неприйнятними та такими, що не грунтуються на законі. За приписами п. 22. Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року у справах, пов'язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв'язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що: індексація заробітної плати провадиться згідно зі ст. 33 Закону (108/95-ВР) в період між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до Закону "Про індексацію грошових доходів населення" (1282-12) і тих положень Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 1998 р. N 663 (663-98-п) (з внесеними змінами та доповненнями), котрі йому відповідають, підприємством, установою чи організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, який перевищив 105 відсотків (величину порога індексації). За наявності зазначених умов у тому ж порядку індексації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення. Наприклад, коли воно мало бути виконано до січня 1998 р., то він і є місяцем, з якого обчислюється (береться за 100 відсотків) величина порога індексації. Спір із цього приводу розглядається судом за заявою стягувача в позовному провадженні. Як встановлено у судовому засіданні і не оспорюється сторонами, заборгованість по заробітній платі у сумі 1 201 грн. 93 коп. була виплачена позивачці ВАТ «Содовий завод»у травні 2016 року. Згідно із довідкою відповідача, нарахування заробітної плати [PERSON] відповідач здійснював без врахування індексації. Згідно із представленим позивачкою розрахунком індексації, сума індексації за період з 01 жовтня 1998 року по 01 травня 2016 року складає 12 396 грн. 23 коп., виходячи із такого розрахунку. Приріст індексу споживчих цін за період з 01 жовтня 1998 року по 01 травня 2016 року (згідно меж заявлених та підтриманих позовних вимог) складає 1031,36 %, тому розмір індексації за цей період складає 1 201 грн. 93 коп. (1 201 грн. 93 коп. заборгованість по заробітній платі Х 1031,36 % : 100% = 12 396 грн. 23 коп.). Судом перевірений наданий позивачкою розрахунок індексації заробітної плати. Таким чином, враховуючи положення ст.ст.10, 60 ЦПК України, враховуючи, що рішення суду стосовно виплати заробітної плати позивачці було виконано несвоєчасно, суд приходить до висновку, що присуджена сума заробітної плати підлягає індексації, а позов задоволенню, та загальна сума індексації заробітної плати, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача [PERSON] становить 12 396 гривень 23 копійок. Відповідно вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, що передбачає, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або повноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначеній у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Згідно із частиною 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З матеріалів справи видно, що між сторонами виник спір з приводу порушення ВАТ «Содзавод» законодавства про оплату праці з передбачених статтями 116 та 117 КЗпП України підстав. Відповідно частини шостої статті 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" передбачено, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати, аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю та життю громадян, авторської винагороди, на невикористані та своєчасно не повернуті кошти Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. У трудових правовідносинах такі поняття як зобов'язання, неустойка чи інша санкція за невиконання зобов'язання не застосовуються. За структурою КЗпП України ст. 117, якою визначено підстави виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відноситься до розділу VII "Оплата праці" вказаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, виплата за затримку розрахунку при звільненні, яка пов'язана з трудовими правовідносинами, є оплатою праці, а тому положення наведеного вище Закону України на ці правовідносини не поширюються. Наведену позицію висловив також Верховний суд України в своїй постанові № 6-121цс 12 від 17 жовтня 2012 року. Щодо встановлення строку звернення до суду, який суд при вирішенні трудового спору зобов'язаний перевірити, що відповідно рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року по справі № 1-5/2012 р. в частині ст.. 116, 117, 237-1 КЗпП України, про застосування тримісячного строку звернення до суду щодо стягнення середнього заробітку та весь час затримки розрахунку та моральної шкоди, суд вважає, що наведений строк обраховується з моменту фактичного розрахунку із працівником. Відповідно положень п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно із яким, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. В зв'язку із цим, суд приходить до висновку, що оскільки фактичний розрахунок із позивачкою на день її звернення до суду із вказаним позовом є проведеним, відсутність вини відповідача у невиплаті заборгованості не доведена, середній заробіток за час затримки розрахунку з 23 червня 1998 року по день фактичного розрахунку підлягає до виплати. Розрахунок середнього заробітку для таких виплат проводиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року (з наступними змінами), виходячи із заробітку за останні два календарних місяці роботи,що передували події,з якою пов'язана відповідна виплата. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Враховуючи, що [PERSON] просила стягнути середній заробіток за період з 23 червня 1998 року по день фактичного розрахунку включно, суд, в межах заявлених вимог, вважає за необхідне стягнути наступну суму, виходячи з таких розрахунків. Згідно із довідкою відповідача ВАТ «Содовий завод» № 01-23/239/а від 14 червня 2016 року, нарахована заробітна плата в травні 1998 року становить 120 грн. 61 коп., в квітні 1998 року - 82 грн. 99 коп. Фактично відпрацьованих годин у травні 1998 року - 158,6 год., в квітні 1998 року - 159,6 год. Середній заробіток за два останні місяці роботи складає 101 грн. 80 коп. Таким чином, середньоденний заробіток позивача за два останніх місці роботи у 1998 році становить: (120 грн. 61 коп. + 82 грн. 99 коп.):( 158,6 год. + 159,6 год.) = 0 грн. 64 коп./год. Х 8 год. = 5 грн. 12 коп. на день. Отже, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 23 червня 1998 року по 01 травня 2016 року включно складає: 5 грн. 12 коп. Х ((18 днів + 21 день) : 2 = 19,5 - середня кількість робочих днів за два останніх місяці роботи) Х 12 міс. (середня кількість робочих днів у році) Х 17 років + (19,5 дн. Х 10 міс.) + 5 дн.) = 5 грн. 12 коп. Х 4178 (кількість днів затримки розрахунку з 23 червня 1998 року по 01 травня 2016 року (день фактичного розрахунку) включно) = 21 391 грн. 36 коп. Суд зазначає, що у сенсі ст. 117 КЗпП України, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про оплату праці» стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку є відповідальністю роботодавця та стягується судом саме по день фактичного розрахунку, або по день постановлення рішення суду, у зв'язку із цим, в даному випадку судом розглянути вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку у межах позовних вимог відповідно ст. 11 ЦПК України. Крім того, відповідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно роз'яснень п. 36 Постанови Пленуму ВССУ України № 10 від 17.10.2014 року, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 523 грн. 20 коп, що є пропорційним до задоволеної частини вимог, оскільки позов судом задоволено частково. Так, сума задоволених вимог від суми вимог позивача становить 95 %, отже 523 грн. 20 коп. становить 95 % від суми 551 грн. 20 коп.. На підставі викладеного,

Outcome: partial