Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-28 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» звернулось до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 67651 гривня 12 копійок за договором № б/н від 20 травня 2010 року, яка складається з наступного: 3890 гривень 28 копійок - заборгованість за кредитом; 56824 гривні 12 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3239 гривень 05 копійок - заборгованість з пені; 3697 гривень 67 копійок - сума штрафу. У зв'язку з повторною неявкою в судове засідання відповідача, яка була належним чином повідомлена про проведення судових засідань 02 лютого 2018 року та 01 березня 2018 року, та від якої заяви про розгляд справи за її відсутністю не надходило і причини неявки нею не повідомлені, і відзиву на позов на подано, а представник позивача не заперечував проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини п'ятої статті 259 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) занесена до протоколу судового засідання. У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У позові, представник позивача вказував на те, що між банком та відповідачем був укладений договір про надання банківських послуг, зобов`язання за яким банком були виконані шляхом відкриття відповідачу поточного рахунку у гривні, видачі йому платіжної картки, та кредитування рахунку до встановленого кредитного ліміту. А відповідач свої зобов`язання по поверненню кредиту, сплаті процентів за його користування та інших платежів у строки встановлені договором, не виконала. Тому у банка виникло право вимоги до відповідача щодо повернення кредиту, сплати процентів за його користування. А оскільки договором передбачено також і право банка на нарахування та стягнення неустойки за невиконання грошових зобов'язань, банк користуючись своїм правом просить стягнути і її. А суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: [PERSON] (ідентифікаційний номер: [NUMBER]) 20 травня 2010 року, звернулась до публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (код ЄДРПОУ: 14360570) шляхом підписання та подання анкети-заяви, якою по суті, просила відкрити їй поточний рахунок, оформити платіжну картку з бажаним кредитним лімітом та отримувати кредит (а.с.8,9,10-33,34,37,39). Підписавши анкету-заяву від 20 травня 2010 року, [PERSON] також підтвердила, що ця заява разом з пам'яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, який вона зобов'язується виконувати (а.с.8-33). За договором про надання банківських послуг, публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" взяв на себе зобов'язання відкрити [PERSON] поточний рахунок, видати їй платіжну картку (а за бажанням видати додаткові картки), та здійснювати платежі з рахунка, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитувати рахунок) з урахуванням встановленого кредитного ліміту (який банк може змінювати в односторонньому порядку за певною процедурою) та у розмірі здійснених нею або її довіреною особою операцій за допомогою карток, а [PERSON] взяла на себе зобов'язання повернути кредит, сплатити проценти за його користування та інші винагороди у строки та порядку, передбаченому цим договором, щомісячним платежем в розмірі 7% від суми заборгованості до 25 числа місяця слідуючого за розрахунковим (а.с.2-33). Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" відкрив [PERSON] поточний рахунок, випустив платіжну картку, та кредитував її рахунок, яка у повному обсязі не повернула отриманий кредит, не сплатила процентів та інші винагороди банку за надання банківських послуг (а.с.54-57,78-82). Четвертого грудня 2018 року, публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, що виникла за договором про надання послуг від 20 травня 2010 року (а.с.4-5,49-51). Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПРИВАТБАНК" та відповідачем [PERSON] виникли цивільні (зобов'язальні) правовідносини у сфері споживчого кредитування, в яких позивач виступає кредитодавцем (виконавцем послуги кредитування через поточний рахунок), а відповідач споживачем (отримувачем вказаної послуги), та в межах яких виник спір щодо права позивача, як кредитора у цьому зобов'язанні, отримати виданий йому кредит, сплату процентів за його користування, а також неустойку з порушення грошових зобов`язань по договору. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В силу положень частини другої статті 509, пункту першого частини другої статті 11 та частини першої статті 629 ЦК України зобов'язання можуть виникати з договорів, які стають обов'язковими для виконання сторонами, що їх уклали. Виходячи з положень частини першої статей 1054, 1055 ЦК України та пунктів 22,23 частини першої статті 1, частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-ХІІ від 12 травня 1991 року, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем (банком або іншою фінансової установою) та споживачем (фізичною особою) у письмовій формі, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими процентами у розмірі та порядку, що передбачений договором. При цьому, з огляду на положення статті 207 ЦК України, такий договір може бути укладений шляхом обміну сторонами одним або декількома документами, в яких зафіксовано його зміст, та які підписані обома сторонами: споживачем, як однією стороною договору, та уповноваженим на це представником кредитодавця із скріпленням печаткою кредитодавця, як другою стороною договору. А користуючись положеннями статті 628 вказаного кодексу, сторони мають право укласти договір, в якому будуть міститись елементи різних договорів (змішаний договір), тоді до відносин сторін у такому договорі, застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Так, 20 травня 2010 року, [PERSON] та публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" уклали змішаний договір про надання банківських послуг, за яким (в частині умов договору, що стосуються кредитування рахунка) банк взяв на себе зобов'язання відкрити [PERSON] поточний рахунок, видати їй платіжну картку (а за її бажанням додаткові картки), та здійснювати платежі з рахунка, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитувати рахунок) з урахуванням встановленого кредитного ліміту (який банк може змінювати в односторонньому порядку за певною процедурою) та у розмірі здійснених нею або її довіреною особою операцій за допомогою карток (а.с.8-33). І банк, взяті на себе зобов`язання виконував (а.с.54-57,78-82). Виходячи з положень частин першої статей 526, 529 та 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу; кредитор має право приймати від боржника виконання його обов'язку частинами, якщо це встановлено договором; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зокрема, за договором про надання банківських послуг, [PERSON] взяла на себе зобов'язання повернути кредит, сплатити проценти за його використання у строки та порядку, передбаченому цим договором, щомісячним платежем в розмірі 7% від суми заборгованості, до 25 числа місяця слідуючого за розрахунковим (а.с.8-33). Відповідно до положень частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання (виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання). Виходячи з документів наданих позивачем, зокрема: розрахунку заборгованості за договором (а.с.52-53) та випискою по рахунку (а.с.54-57, 78-82), [PERSON] взяті на себе зобов'язання належним чином не виконувала. У зв'язку з чим, у неї як позичальника, станом на 30 вересня 2017 року, утворилась така заборгованість: 3890 гривень 28 копійок - заборгованість за кредитом; 56824 гривень 12 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом. Зважаючи на відсутність в матеріалах справи доказів, які б доводили зворотне, суд вважає доведеним факт порушення відповідачем взятих на себе грошових зобов'язань у вигляді повернення кредиту, сплати процентів, на підставі договору про надання банківських послуг від 20 травня 2010 року, а тому і доведеним факт порушення права позивача, як кредитора у цих зобов'язаннях, на отримання від відповідача, як боржника, наданого їй кредиту, сплати процентів. Тому, матеріально-правову вимогу позивача до [PERSON] про стягнення з неї такої заборгованості: 3890 гривень 28 копійок - заборгованість за кредитом; 56824 гривень 12 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом, слід визнати обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до положень частини першої статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. З огляду на положення пункту третього частини першої статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до положень частини першої статті 624 цього ж кодексу, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно з частиною другою статті 551 цього ж кодексу, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Зокрема, договором про надання банківських послуг сторони передбачили, що при порушенні позичальником будь-яких строків платежів по будь-якому грошовому зобов'язанню, передбаченому договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню мінімум у розмірі 50 гривень (пункт 2.1.1.16.) та штраф у розмірі 500 гривень та 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту, з врахуванням нарахованих та прострочених процентів (пункт 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг). Виходячи з документів, наданих позивачем, зокрема: розрахунку заборгованості за договором (а.с.52-53), та виписки по рахунку [PERSON] (а.с.54-57) позичальник, зобов'язання щодо строків платежів по поверненню кредиту та сплаті процентів порушує понад 30 днів. У зв'язку з чим у банка, на підставі договору, виникло право нарахувати, а у [PERSON], як позичальника, виник обов'язок сплатити неустойку у вигляді пені у розмірі 3239 гривень 05 копійок та штрафу у розмірі 3697 гривень 67 копійок, з яких: 500 гривень - фіксована складова; 3197 гривень 67 копійок - процентна складова. Перевіряючи наявність підстав для присудження на користь банку вказаних грошових коштів у вигляді пені та штрафу, суд виходить з наступного. Відповідно до положень частини 1 статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Згідно положень «Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України №1275-р від 02 грудня 2015 року (яке не є скасованим), місто Рубіжне Луганської області входить у вказаний перелік. А відповідач, починаючи з 09 грудня 1987 року має у цьому місті зареєстроване місце проживання. Судом встановлено, що позивач застосував штраф у період як до 14 квітня 2014 року так і після 14 квітня 2014 року та на суму, у тому числі прострочену до сплати після 14 квітня 2014 року, тому в частині стягнення з позивача пені та штрафу, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, лише в частині стягнення пені нарахованої до 14 квітня 2014 року в розмірі 100 гривень, в силі дії закону. В іншій частині слід відмовити. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню частково, у розмірі 60814 гривень 40 копійок. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на це та те, що судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1600 гривень, які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.1), а позов підлягає задоволенню на суму 60814 гривень 40 копійок, вони підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто у розмірі 1438 гривень 31 копійка. Отже,

Outcome: partial