Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

Позивач звернулась до суду із даним позовом до відповідача про визнання заповіту нікчемним, обґрунтовуючи підставність своїх позовних вимог наступним чином. 21.08.1990 року між нею, [PERSON], та [PERSON] було припинено шлюб шляхом його розірвання. Однак, після офіційного розірвання шлюбу і отримання свідоцтва про розірвання шлюбу, в березні 2003 року вони примирились та почали проживати разом однією сім'єю, вести спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, а розірвання шлюбу жодним чином не вплинуло на їх стосунки, як подружжя. В період спільного проживання, 10 грудня 2004 року за кошти їх спільного сімейного бюджету, [PERSON] було придбано житловий будинок з погосподарськими спорудами, що розташований по [ADDRESS], відповідно до договору купівлі - продажу. Після проведення ремонтних робіт вони разом із відповідачем заселились в житловий будинок, а тому відповідно здійснили 09.12.2005 року реєстрацію місця проживання, про що міститься відмітка в її паспортних документах та де й вона, [PERSON], проживає на даний час. [INFO] [PERSON] непередбачувано помер. Після його смерті відкрилась спадщина, а тому вона, [PERSON], будучи спадкоємцем за законом, звернулась до Державної нотаріальної контори Липовецького районного управління юстиції за місцем відкриття спадщини з метою переоформлення спадкового майна, що залишилось після смерті її чоловіка [PERSON], зокрема придбаного за спільні кошти будинку по [ADDRESS]. За наслідками розгляду її заяви про прийняття спадщини, нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13.11.2010 року, оскільки, як з'ясувалось, за життя [PERSON] зробив особисте розпорядження, відповідно до якого заповів усе належне йому майно онуку його рідного брата - [PERSON]. Не погоджуючись із вказаним, вона звернулась до Липовецького районного суду із позовною заявою про визнання спільною сумісною власністю житлового будинок із господарськими будівлями, визнання заповіту частково недійсним та визнання права власності на 1/2 частини житлового будинку. За наслідками розгляду вказаної справи, судом касаційної інстанції, рішення суду першої інстанції про задоволення її позову було скасоване, а справу направлено на новий судовий розгляд, так як судом не було перевірено факт дотримання вимог закону щодо посвідчення заповіту гр. [PERSON], зокрема не з'ясовано чи відповідає заповіт [PERSON] вимогам ст.ст. 1247-1253 ЦК України, чи приймалось органом місцевого самоврядування рішення щодо покладення повноважень на посадову особу секретаря виконкому Козаченко А.В. обов'язків щодо посвідчення заповітів та чи на час його посвідчення 08.02.2007 року дотриманні вимоги щодо його реєстрації. Перевіривши обставини, на які було звернуто увагу Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ, з'ясувалось, що рішення щодо покладення на секретаря виконкому Козаченко А.В. повноважень по вчиненню нотаріальних дій, віднесених до відання виконкому сільської ради, було прийняте виконавчим комітетом Щасливської сільської ради лише 21.12.2010 року. Ураховуючи наведене, позивач вважає, що заповіт був вчинений не уповноваженою особою, а відтак є нікчемним, тобто таким, що порушує її, [PERSON], права на спадщину за законом після смерті [PERSON], з яким вона проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а тому вона просила суд здійснити захист її порушених прав шляхом визнання такого заповіту нікчемним. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав, що наведені у позовній заяві, просили суд їх задовольнити. Представник відповідача - сільський голова Щасливської сільської ради Липовецького району Вінницької області Слободянюк М.О. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, свою позицію аргументував у письмовому запереченні, відповідно до якого зазначив, що згідно рішень виконавчих комітетів від 21.01.1999р. № 5 «Про розподіл обов'язків між працівниками сільської ради», від 25.02.1999р. № 14 «Про відповідального за вчинення нотаріальних дій» обов'язки щодо вчинення нотаріальних дій покладено на секретаря сільської ради Козаченко А.В. З 1996 року по даний час Козаченко А.В. безперервно займає посаду секретаря сільської ради. Рішення про відміну вище означених рішень або визнання їх такими, що втратили чинність, не приймалось. Тому сільська рада вважає дії секретаря сільської ради Козаченко А.В. по посвідченню заповіту [PERSON] 08 лютого 2007 року правомірними. Третя особа: [PERSON] в судове засідання за викликом суду не з'явився, хоча про день та час розгляду справи був оповіщений за адресою зареєстрованого місця його проживання, що була надана за відомостями адресно - довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України у Вінницькій області, однак судові повістки повернуті поштовим відділенням за закінченням терміну їх зберігання. Відповідно до правил ст.74 ЦПК України, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. За таких обставин, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, а тому проводить його в даному судовому засіданні на підставі зібраних доказів. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними доказами, дійшов до висновку про таке. [INFO] в селі Білозерівка Липовецького району Вінницької області помер [PERSON], про що свідчить свідоцтво про смерть серія [NUMBER], що було видане 18.02.2009 року виконкомом Щасливської сільської ради Липовецького району Вінницької області. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. На виконання положень п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. "Про судову практику у справах про спадкування", судом було витребувано матеріали Спадкової справи до майна померлого [PERSON], відповідно до яких судом з'ясовано, що ще за життя - 08.02.2007 року [PERSON] на випадок своєї смерті зробив особисте розпорядження, в силу якого він заповів усе належне йому майно [PERSON]. Вказаний заповіт було посвідчено 08.02.2007 року секретарем Щасливської сільської ради Липовецького району Вінницької області Козаченко А.В. та зареєстрований в реєстрі за №12. Такий заповіт не був змінений чи скасований спадкодавцем. Судом також встановлено з матеріалів Спадкової справи, що до складу спадкової маси увійшов житловий будинок [ADDRESS], який належав [PERSON] відповідно до договору купівлі - продажу укладеного 10.12.2004 року та посвідченого приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №3875. Вказаний договір зареєстрований органами державної реєстрації, на що вказує Реєстраційне посвідчення від 14.12.2004 року. Матеріали спадкової справи доводять, що своїм правом на прийняття спадщини скористалась позивач [PERSON], будучи спадкоємцем за законом, а за заповітом [PERSON], які подали заяви відповідного змісту державному нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За наслідками розгляду заяви [PERSON], 30.11.2010 року державним нотаріусом Липовецької державної нотаріальної контори Вінницької області Кицюком О.П. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії та видачі на ім'я [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS], який належав померлому [INFO] [PERSON]. Відмова нотаріуса була обґрунтована тим, що в наявності є заповіт спадкодавця, а будинок, який увійшов до складу спадкової маси був придбаний спадкодавцем у той час коли шлюб із [PERSON] був розірваний, відтак виник спір щодо спадщини, тому необхідно збирати докази по справі та давати їм оцінку, що не входить до компетенції органів нотаріату. Позивач, вважаючи своє право на спадщину порушеним, звернулась до суду із даним позовом про визнання заповіту нікчемним. Отже, судом встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами спору є цивільно - правовими, а тому регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до положень ст.1216 -1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу ( Стаття 1223 ЦК). Отже, спадкування за заповітом має перевагу перед успадкуванням за законом. Статтею 1247 ЦК України, визначено загальні вимоги до форми заповіту, відповідно до якої, поміж інших вимог, заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу. Порядок вчинення дій щодо посвідчення заповітів зазначеними посадовими особа ґрунтується на нормах ст. 37 Закону "Про нотаріат", Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України і деталізується Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 р. N 22/5, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 р. № 22/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26 жовтня 1994 р. за № 256/466, в редакції, якій вони були чинні на момент виниклих правовідносин. Відповідно до ст. 38 Закону України «Про місцеве самоврядування», яка визначає повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад щодо забезпечення законності, правопорядку, охорони прав і законних інтересів громадян, до делегованих повноважень виконавчих комітетів сільських рад відноситься, зокрема, вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання. Згідно з пунктом 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року №22/5 (зі змінами), нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної ради покладено вчинення цих дій. Отже, аналізуючи вищевказані правові норми слідує, що посвідчення заповітів або вчинення інших нотаріальних дій здійснюється посадовими особами лише за наявності рішення виконавчого комітету сільських, селищних, міських рад народних депутатів про покладення на певну посадову особу цього органу таких повноважень. Відповідачем на обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача було надано суду рішення виконавчих комітетів за період з 21.01.1999 р. по даний час, відповідно до яких судом було з'ясовано, що рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування про покладення обов'язків на секретаря сільської ради Козаченко А.В. на вчинення нотаріальних дій мало місце лише 21.12.2010 року. Також не заслуговують на увагу суду доводи відповідача стосовно того, що Козаченко А.В. безперервно займає посаду секретаря сільської ради з 1996 року, а відтак її дії по посвідченню заповіту є правомірними, оскільки вони спростовуються нормами Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", відповідно до якого секретар сільської ради обирається радою з числа її депутатів на строк повноважень ради, зазвичай за пропозицією голови. Статтею 1257 ЦК визначено підстави нікчемності заповіту та визнання його недійсним, які не виключають застосування загальних норм § 2 глави 16 ЦК відповідно до встановлених судом обставин, якщо вони узгоджуються з правовими підставами та наслідками нікчемності або недійсності заповіту, зазначеними у ст. 1257 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК підставами нікчемності заповіту, тобто недійсності відповідно до закону, є складання заповіту з порушенням вимог щодо форми та посвідчення заповіту. На підставі ст. 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. "Про судову практику у справах про спадкування". У разі наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності заповіту підлягає розгляду судом. Нікчемність заповіту, встановлена в рішенні суду, має наслідком позбавлення права спадкування за заповітом осіб, визначених розпорядженням заповідача в якості спадкоємців за заповітом, незалежно від того, чи пред'являлися позовні вимоги про застосування наслідків нікчемності заповіту. Така правова позиція висловлена в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" та Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 16.05.2013, № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування"). З огляду на встановлені судом обставини в контексті правових норм регулювання спору, суд дійшов до переконання, що пред'явлені позивачем позовні вимоги є обґрунтованими, доведені належними та допустимими доказами, а відтак суд встановлює нікчемність заповіту посвідченого 08.02.2007 року секретарем Щасливської сільської ради Липовецького району Вінницької області та зареєстрованого в реєстрі за №12, від імені [PERSON] на користь [PERSON], [INFO], а позов задовольняє. Вирішуючи питання судових витрат, суд керується нормами ст.88 ЦПК України, а тому у разі задоволення позову відносить їх на рахунок відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved