Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-01 00:00:00

[PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися в суд з позовною заявою до [PERSON], в якій, з врахуванням уточнень, просять визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 25.05.2000р. удаваним, застосувати до правовідносин, що виникли правила ст.181 Цивільного кодексу УРСР та Закону України «Про заставу», визнати за кожним з позивачів право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] В обґрунтування позову покликаються на те, що в процесі приватизації набули право власності на квартиру [ADDRESS], що посвідчувалося Свідоцтвом про право власності на квартиру №40803, виданим 20 січня 1995 року виконкомом Львівської міської ради народних депутатів. 25 травня 2000 року [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 20 000,00 грн., які зобов'язувався повернути до 31 грудня 2009 року. В забезпечення виконання боргового зобов'язання за договором позики [PERSON] перед [PERSON] сторони домовилися укласти договір іпотеки квартири [ADDRESS], але оформили правовідносини договором купівлі-продажу квартири, що належала позивачам. Позивачі вказують, що 25 травня 2000 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в забезпечення виконання зобов'язання [PERSON] перед [PERSON] щодо повернення позики в сумі 20 000,00 грн. було фактично укладено договір іпотеки, який оформлено як договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] і посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] При цьому сторони погодили всі істотні умови договору іпотеки. Ця домовленість підтверджується розпискою [PERSON] від 25 травня 2000 року. Позивачі вказують, що договір купівлі-продажу квартири є удаваним, що приховує інший, який дійсно мали місце, а саме договір іпотеки. З моменту оформлення договору купівлі-продажу і по даний час квартира [PERSON] не передавалась. [PERSON], [PERSON], [PERSON] продовжують проживати в ній, сплачують квартплату та комунальні послуги, несуть права та обов'язки власників даної квартири. Позивачі вказують, що вони залишились зареєстрованими у ній, ключі від квартири [PERSON] також не передавали та й сам він у ній не проживав ніколи. Зазначене, вважають, підтверджує відсутність дійсного наміру на передачу ними [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS]. Грошові кошти на виконання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] позивачі від [PERSON]П не отримували. Також позивачі вказують, що борг [PERSON] повернутий повністю в 2009р. Позивачі вказують, що в [INFO] році померла [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції 05.02.2009 року. Оскільки між співвласниками не встановлено за домовленістю іншого, то позивачі вважають, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/4 частини квартири [ADDRESS] За життя [PERSON] заповіт не складала, тому враховуючи відсутність у неї спадкоємців за заповітом та спадкоємців за законом першої, другої, третьої черг [PERSON], [PERSON], [PERSON] прийняли по її смерті в рівних частках спадщину, що складалась з 1/4 частини квартири [ADDRESS] З огляду на зазначене вище, вважають, що є співвласниками у рівних частках квартири [ADDRESS] і просять визнати за ними право власності по 1/3 частині квартири. В судовому засідання позивач [PERSON] та представник позивачів [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю, покликаючись на обставини, вказані у позовній заяві. Додатково пояснили, що позивачі проживали у цій квартирі постійно, жодних перешкод у цьому з боку відповідача їм не чинилося. Лише у 2012 році з листа [PERSON] довідалися, що їхнє право власності на квартиру ним не визнається. Вказують, що правовстановлюючі документи у них відсутні, оскільки були передані нотаріусу. Просять позов задовольнити. Допитаний в якості свідка позивач [PERSON] вказав, що [PERSON] був його знайомим, стосунки у них були хороші. Між ним та [PERSON] 25 травня 2000 року було укладено договір позики, за котрим він отримав у [PERSON] 20000,00грн., про що він написав розписку. При цьому вказав, що домовився з [PERSON], що в забезпечення виконання ним зобов'язання щодо повернення коштів він та його батьки з тіткою, передадуть в іпотеку квартиру [ADDRESS], яка їм належала на праві власності. Про це він в присутності батьків написав в розписці, яка була ним передана [PERSON] Маючи намір саме передати цю квартиру в іпотеку в забезпечення виконання його зобов'язання повернути позичені кошти за договором позики від 25 травня 2000 року, він та його батьки з тіткою підписали договір, змісту якого не придали значення, оскільки домовленість була про передачу квартири в забезпечення позики, а після повернення позики квартира повинна була назад переоформлена на них. Наміру продавати квартиру вони не мали, іншим житлом не забезпечені, проживали та продовжують проживати у цій квартирі і надалі. Укладали договір купівлі-продажу з метою приховати позику під іпотеку квартири. Також вказав, що кошти в сумі 20000,00грн., які він позичив у [PERSON] повернуті останньому в 2009 році, про що [PERSON] написав розписку та пообіцяв переоформити квартиру. Відповідач [PERSON] проти позову не заперечив, з доводами, викладеними в позовній заяві погодився, допитаний як свідок вказав, що дійсно між ним та [PERSON] 25 травня 2000 року було досягнуто домовленості по позику коштів в сумі 20 000,00 грн. Маючи лише намір забезпечити виконання [PERSON] зобов'язань щодо повернення позики, він запропонував укладення договору іпотеки, про що [PERSON] написав в розписці, але в нотаріуса ці правовідносини оформили договором купівлі-продажу для спрощення процедури і економії коштів уклали договір купівлі-продажу. При цьому [PERSON] вказав, що наміру у нього купувати квартиру не було, домовленості з продавцями про те, що вони продають, а він купує квартиру не було, коштів в сумі 26949грн. він продавцям не передавав та наміру на проживання в цій квартирі в нього не було, житлом він забезпечений. Він не вважав себе власником квартири [ADDRESS]. Лише коли виникли судові спори з банком повідомив [PERSON] про те, що не може переоформити назад на них квартиру. Представник Третьої Львівської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, направивши заяву про розгляд справи за відсутності представника. Представник публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк», залученого судом в якості третьої особи, позовні вимоги заперечив, просить в задоволенні позову відмовити, покликаючись на обставини, вказані у запереченні проти позову, при цьому наголошуючи, що [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] Невиконання позивачами перед відповідачем умов п.8 договору купівлі-продажу щодо обов'язку звільнити квартиру може мати наслідком пред'явлення відповідачем вимог до позивачів про витребування цієї квартири, а не визнання недійсним договору від 25.05.2000 року. Також зазначає, що боргова розписка від 25.05.2000 року [PERSON], видана [PERSON] щодо передачі за цим правочином в іпотеку спірної квартири є нікчемним правочином і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Вважає даний позов спрямованим на ускладнення для банку в виконанні рішення у цивільній справі №22ц-1390/4291/12 апеляційного суду Львівської області від 30.10.2012 року про звернення стягнення на користь ПАТ «Укрінбанк» на квартиру [ADDRESS], яку [PERSON], як майновий поручитель, передав в іпотеку банку. Також банк вказує, що у зв'язку з переходом права власності на квартиру за оспорюваним договором до [PERSON] ? частка спірної квартири не входила і не могла входити до складу спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] Заслухавши пояснення сторін та їх представників, представника третьої особи, показання допитаних в якості свідків позивача [PERSON] та відповідача [PERSON], дослідивши зібрані по справі докази, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку про можливість задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст.10, ст.ст.11,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Судом встановлено, що 25 травня 2000 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, на виконання якого [PERSON] отримав від [PERSON] у позику грошові кошти у сумі 20000,00грн., які зобов'язувався повернути до 31 грудня 2009 року, що підтверджується розпискою від 25 травня 2000 року. Зі змісту даної розписки сторони домовилися, що в забезпечення виконання зобов'язання за цим договором позики укладається договір іпотеки квартири [ADDRESS] і їхні взаємовідносини регулюються Законом України «Про заставу» від 2 жовтня 1992 року. Дана обставина не заперечується сторонами та підтверджується Розпискою від 25 травня 2000 року, оригінал якої оглянутий в судовому засіданні і долучений до матеріалів справи. Маючи намір передати квартиру [ADDRESS] в іпотеку в забезпечення виконання зобов'язання [PERSON] за договором позики від 25 травня 2000 року, сторони документально оформили свої правовідносини договором купівлі-продажу квартири від 25 травня 2000 року, посвідченим приватним нотаріусом [PERSON]. Дана квартира належала [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру №40803, виданого 20 січня 1995 року виконкомом Львівської міської ради народних депутатів, зареєстрованого у Львівському міському бюро технічної інвентаризації та записаного в реєстрову книгу №16 за реєстровим номером №10996. Факт того, що сторони договору діяли свідомо, а їх дії направлені на досягнення саме правових насідків, пов'язаних з обмеженням права розпоряджатися квартирою для забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, не маючи наміру передавати право власності в цілому, підтверджується показами [PERSON] та [PERSON], які були допитані в якості свідків. Доказів того, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] забезпечені іншим житлом чи у них у власності перебувало або перебуває інше житлове приміщення ні на час укладення оспорюваного договору, ні на час розгляду справи судом сторонами не надано. Як вбачається з Довідки, виданої ЛКП «Варшавське» 05.11.2012 року, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані з 1990 року та проживають [PERSON], [PERSON] та [PERSON], та як вбачається з квитанцій, ними неслися витрати на комунальні послуги та витрати на утримання квартири. [PERSON] також проживала та була зареєстрована у цій квартирі до смерті 04.02.2009р. Як вбачається з розписки, оформленої [PERSON] 18 грудня 2009 року, [PERSON] повернув [PERSON] кошти в сумі 20000,00грн., які він отримав в позику 25 травня 2000 року, а [PERSON] підтвердив, що він переоформить квартиру [ADDRESS], яка була ним взята в іпотеку, на законних власників цієї квартири [PERSON], [PERSON] та [PERSON] до 01.01.2010 року. Викладені в розписці обставини [PERSON] не заперечував. Судом встановлено, що позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON],, [PERSON] фактично не передавали [PERSON] спірну квартиру чи майнові права на неї на підставі договору купівлі-продажу, [PERSON] не прийняв цю квартиру, не вчиняв дії щодо володіння та користування даним майном, не сплачував за квартиру вказану в договорі купівлі-продажу суму. При вирішенні вимог визнання договору купівлі-продажу удаваним суд керується нормами ЦК УРСР 1963р. Відповідно до ст.41 ЦК УРСР 1963 року, діючого на час укладення оспорюваного договору, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Згідно з частиною 1 статті 151 ЦК УРСР в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як-от: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Частиною 2 статті 151 ЦК УРСР визначено, що зобов'язання виникають з договору або інших підстав, зазначених у статті 4 цього Кодексу. За ч.1 ст.243 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час укладення оспорюваного договору, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 2 ст.58 ЦК УРСР 1963 року, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Суд враховує, що головним елементом угоди є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних правових наслідків. Суд вважає встановленим, що дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору купівлі-продажу квартири була саме приховати договір позики та іпотеки, а не передати квартиру у власність відповідача. Суд враховує, що при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу квартири від 25 травня 2014 року волевиявлення учасників правочину (як зовнішній прояв волі) не відповідало їх внутрішній волі. Судом взято до уваги юридичні факти, з якими закон пов'язує певні правові наслідки, а саме: укладення [PERSON] і [PERSON] договору позики, оформленого розпискою від 25 травня 2000 року, з якої вбачається, що сторони домовилися укласти саме договір іпотеки в забезпечення зобов'язань за даним договором позики; відсутність розрахунків по договору купівлі-продажу між позивачами та відповідачем, і визнання цього факту сторонами договору; відсутність факту передачі квартири покупцю; відсутність у продавців іншого житла, продовження проживання позивачів у спірній квартирі, несення ними витрат на її утримання та сплату ними комунальних послуг; визнання [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та [PERSON], сторонами оспорюваного договору, факту укладення договору іпотеки й відсутності у них волі на укладення договору купівлі-продажу майна, (в той час як відповідно до ч. 1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню та вважаються встановленими). Суд приймає до уваги і ту обставину, що після укладення договору 20.05.2000р. своє право власності на квартиру не зареєстрував, зробив це лише 26.03.2002р. Суд вважає, що підлягає до задоволення позовна вимога про визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 25 травня 2000 року, укладеного між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], удаваним. Встановивши, що сторони оформили договір купівлі-продажу квартири від 25 травня 2000 року, але між ними насправді встановилися інші правовідносини щодо забезпечення виконання зобов'язання за договором позики, тому, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникли, але вони не пов'язані з переходом до [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS]. Встановивши під час розгляду справи, що договір купівлі-продажу квартири від 25 травня 2000 року вчинено з метою приховати інший правочин, яким є договір іпотеки, предметом якого є квартира [ADDRESS], суд на підставі ч.2 ст.58 ЦК УРСР 1963 року вирішує спір із застосуванням норм, що регулюють договір застави (іпотеки), який сторони приховали вчиненням іншого. Відповідно до ст.181 ЦК УРСР в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає в силу договору чи закону. Заставою може бути забезпечена дійсна вимога. Застава може мати місце також щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. Відносини застави регулюються також Законом України "Про заставу". Відповідно до ст. 12. Закону України "Про заставу" (в редакції, яка діяла станом на час виникнення спірних правовідносин) у договорі застави повинно бути зазначено найменування (прізвище, ім'я та по батькові), місцезнаходження (місце проживання) сторін, суть забезпеченої заставою вимоги, її розмір і строк виконання зобов'язання, опис предмета застави, а також будь-які інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода. Відповідно до ст.30 Закону України «Про заставу» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) іпотекою визнається застава землі, нерухомого майна, при якій земля та (або) майно, що становить предмет застави, залишається у заставодавця або третьої особи. Предметом іпотеки може бути майно, пов'язане з землею - будівля, споруда, квартира, підприємство (його структурні підрозділи) як цілісний майновий комплекс, а також інше майно, віднесене законодавством до нерухомого (ст. 31 Законом України "Про заставу"). Відповідно до ст.32 Закону України «Про заставу»( в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) договір про іпотеку повинен бути нотаріально посвідчений. Державний нотаріус, якщо це передбачено договором, одночасно з посвідченням договору накладає заборону на відчуження предмета іпотеки. Якщо такий договір посвідчено приватним нотаріусом, підставою для накладення державним нотаріусом заборони є повідомлення приватного нотаріуса про посвідчення ним договору, яким передбачається накладення заборони відчуження. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 28 серпня 1978 року №3 "Про судову практику про визнання угод недійсними" роз'яснено, що при розгляді справи встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦК визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі. Договір купівлі-продажу від 25 травня 2000року між сторонами суд визнає удаваним, застосовує до правовідносин норми закону, що регулюють договір застави (іпотеки). Відповідно до ст.216 ЦК УРСР 1963р. зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Якщо боржник видав кредитору в посвідчення зобов'язання борговий документ, то кредитор, приймаючи виконання, повинен повернути цей документ, а при неможливості повернення зазначити про це в розписці, що ним видається. Розписка може бути замінена написом на борговому документі, що повертається. Знаходження боргового документа у боржника посвідчує припинення зобов'язання, поки не доведено інше. Згідно п.4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України , положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За п.1 ч.1 ст.593 ЦК України право застави припиняється у разі припинення зобов'язання, забезпеченого заставою. Судом встановлено, що зобов'язання за договором позики позивачем [PERSON] виконано повністю, позичені кошти [PERSON] повернуті, про що останнім 18.12.2009р. надано відповідну розписку. Отже, основне зобов'язання припинено його виконанням. Відтак, припиняється і право застави, яке належало [PERSON] на підставі договору від 25.05.2000р. Оскільки за удаваним договором купівлі-продажу квартири від 25 травня 2000 року право власності на квартиру [ADDRESS], яке належало [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не перейшло до [PERSON], відповідно дане право підлягає захисту. За [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] слід визнати право власності на квартиру [ADDRESS]. Суд не приймає до уваги доводи публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» про те, що боргова розписка від 25.05.2000 року [PERSON], видана [PERSON] щодо передачі за цим правочином в іпотеку спірної квартири є нікчемним правочином і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Такі доводи є безпідставними, чинний на час укладення спірного договору Цивільний кодекс УРСР не передбачав нікчемності правочинів. Доводи банку про те, що даний позов є спрямованим для ускладнення для банку в виконанні рішення у цивільній справі №22ц-1390/4291/12 апеляційного суду Львівської області від 30.10.2012 року про звернення стягнення на користь ПАТ «Укрінбанк» на предмет іпотеки квартири [ADDRESS] судом сприймаються як голослівні припущення, не підтверджені жодними доказами. Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Статтею 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] року у віці 91 рік. Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить і ? квартири, оскільки відповідно до ст.372 ЦК України частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними або законом. Встановлено, що за заявою [PERSON], на ім'я якого померлою було залишено заповідальне розпорядження у Філії Львівського міського відділення ТВБВ ВАТ «Державний Ощадний банк України», Третьою Львівською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №179/09. 07 серпня 2009 року [PERSON] було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповідальним розпорядженням. Судом встановлено, що спадкоємці по смерті [PERSON] першої, другої та третьої черги відсутні. Відповідно [PERSON], [PERSON], [PERSON] є спадкоємцями четвертої черги, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менше п'яти років до часу відкриття спадщини. Вказані обставини підтверджуються поясненнями сторін, допитаних як свідків судовому засіданні, та долученими до справи копіями договорів, розписок, довідок з місця реєстрації про склад сім'ї, матеріалами спадкової справи, ці обставини в судовому засіданні ніким з учасників процесу не оспорювалися. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною третьою даної статті передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Як вбачається з довідки, виданої ЛКП «Варшавське» 05.11.2012 року, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані з 1990 року та проживають [PERSON], [PERSON] та [PERSON] З цього часу і по день смерті в цій квартирі була зареєстрована та проживала [PERSON] Це дає підстави вважати, що позивачі прийняли спадщину. В порядку спадкування їм належить по 1/12 частині квартири. Відповідно до ч. 1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності відповідно до ст.317 ЦК України становлять три складові: право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно п. 216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (чинна на час виникнення спірних правовідносин та втратила чинність на підставі Наказу Міністерства юстиції N 296/5 від 22.02.2012) видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Глави 10 п.4.15, п.4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (чинного на час винесення рішення) передбачають, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідач [PERSON] не заперечує, що Свідоцтво про право власності на спірну квартиру було передано нотаріусу при оформленні договору купівлі-продажу квартири. Судом встановлено, що [PERSON], без відома та згоди позивачів, 27.09.2006р. уклав з АТ «Український інноваційний банк» та [PERSON] договір іпотеки, за яким передав у іпотеку банку спірну квартиру для забезпечення вимог банку, що виникають з Кредитного договору №19-06-/1883-507 від 26.09.2006р. між АТ «Укрінбанк» та [PERSON] Умови Кредитного договору позичальником порушені, до 25.09.2009р. кредит не повернуто. Квартира продовжує перебувати в іпотеці. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. До способів захисту цивільних прав та інтересів згідно п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України відноситься, зокрема, визнання права. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 21 наказу Міністерства юстиції України від 14.06.94 N 18/5 ( z0152-94 ) "Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", зареєстрованого у Мін'юсті України 07.07.94 за N 152/361 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, приєднуються до примірника угоди, свідоцтва про право на спадщину та ін., що залишається у справах державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса. З огляду на зазначене, правовстановлюючі документи на квартиру [ADDRESS] передані нотаріусу при оформленні удаваного договору купівлі-продажу, тому у позивачів такі відсутні. Позивачі позбавлені можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєструвати право власності на нерухоме майно та реалізувати свої повноваження власника. За таких обставин суд вважає, що вимоги [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання за ним права власності в рівних частках по 1/3 ( 1/4 + 1/12) частині на квартири [ADDRESS] є обгрунтованим та підлягають до задоволення. Виходячи із встановлених судом обставин, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає позов підставним, таким, що підлягає задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відтак, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню судові витрати в сумі 595грн.

Outcome: approved