Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

15.03.2018 позивачка звернулась до суду з вказаним позовом в якому просить визнати за нею право власності на самочинно збудовані житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] житловий будинок літ.А-1 (1992 р.б.), житловою площею 56,40м2, загальною площею 78,00 м2, сарай літ.Б-1 (1992 р.б.), сарай В-1 (сарай 1992 р.б.), які збудовані на самочинно зайнятій земельній ділянці 335 м2. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 28.03.2018 відкрито провадження у справі. 18.04.2018 надійшла заява Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області в якій зроблено посилання на ст. 9 Закону України "Про архітектурну діяльність", ст. 26 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", п. 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою КМУ від 13.04.2011 № 461. Також просить розглядати справу без участі представника управління за наявними матеріалами та з урахуванням діючого законодавства. Також подано клопотання про заміну третьої особи на Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради, яке судом задоволено. Позивач проти задоволення клопотання не заперечував. 01.10.2018 за клопотанням позивача в якості третіх осіб залучено [PERSON], [PERSON], [PERSON] , які є користувачами суміжних земельних ділянок за адресою позивача. 12.11.2018 позивачем заявлено клопотання про розгляд справи у її відсутність, заявлені позовні вимоги підтримує, просить задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач відзив на позовну заяву не надав. Суд, дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з такого. [PERSON] на підставі договору оренди землі № 11352 від 27.04.2017, зареєстрованому у Миколаївській міській раді, про що у Книзі реєстрації договорів оренди землі вчинено запис від 27.04.2017 за № 11352, передано в оренду земельну ділянку для визнання права власності на житловий будинок, господарські будівлі і споруди по [ADDRESS] на підставі рішення від 15.09.2015 № 49/32. Відповідно до п.п. 2.1. договору оренди землі № 11352 від 27.04.2017, в оренду передається земельна ділянка площею 775 кв.м (за функціональним призначенням - землі житлової забудови), у тому числі 120 кв.м. під капітальною забудовою, 655 кв.м під прибудинковою територією, без права передачі в суборенду (кадастровий № [NUMBER]). Відповідно до п.п. 2.2. договору оренди землі № 11352 від 27.04.2017, на земельній ділянці знаходиться жилий будинок та господарські будівлі і споруди. Відповідно до п.п. 3.1. договору оренди землі № 11352 від 27.04.2017, договір діє протягом 2 років з дати його укладення (до 27.04.2019). Відповідно до п.п. 5.1. договору оренди землі № 11352 від 27.04.2017,земельна ділянка передається в оренду для визнання права власності на житловий будинок, господарські будівлі і споруди. Позивачем надано також План земельної ділянки по [ADDRESS] (забудовник [PERSON].) відведеної Головним управлінням архітектури та містобудування м. Миколаєва на підставі рішення виконкому міської Ради народних депутатів № 219 від 22.06.1990 для індивідуального будівництва, затверджений Головним архітектором м. Миколаєва 20.07.1990, де зазначено, що забудову ділянки дозволяється проводити тільки по проекту, затвердженому Головним архітектором м. Миколаєва. Як слідує з технічного паспорту на житловий будинок, виготовленому 06.03.2018 та листа КП ММБТІ від 06.03.2018, на земельній ділянці розташовано житловий будинок літер А-1, загальною площею 78,00 кв.м, житловою площею 56,40 кв.м, сарай літ. Б-1, сарай літ. В-1, вбиральня літ. Г-1, душ літ. Д-1, огорожі та споруди літ. І №№2-4. Про самозабудову цих об'єктів технічному паспорті КП ММБТІ не зазначено. В листі КП ММБТІ від 06.03.2018 вказано, що самовільно зайнято землі 335 м2 та в примітці вказано, що вбиральня літ.Г, душ літ.Д не є самочинним згідно чинного законодавства "Про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна зі змінами та додатками". В матеріалах справи містяться заяви від суміжних землекористувачів про те, що вони не мають претензій по суміжній межі до домоволодіння [PERSON], за [ADDRESS] Відповідно до витягу із Звіту № 142-16-11-2017 про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій житлового будинку по [ADDRESS], м. Миколаєві ФОП [PERSON], "виявлено, що технічний стан ІІ категорії житлової будівлі та господарчих будівель задовільний згідно ДСТУ-НБВ.1.2.-18:2016 "настанова щодо обстеження будівель і споруд для визначення та оцінки їх технічного стану". Розташування господарчих будівель літ "Б" та "В" відповідає нормам відстані згідно вимогам ДБН 360-92.п. 3.25 за відсутністю за парканом будівель та споруд. Вважаю за можливим внесення змін до технічного паспорту згідно фактичному розташуванню господарчих будівель, у зв'язку з помилкою в технічному паспорті фактичного розташування господарських споруд". На заяву позивача щодо оформлення житлового будинку листом виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 16.11.2017 № М-6010 повідомлено, що самовільно збудовані об'єкти приватного домоволодіння можуть бути прийняті в експлуатацію у відповідності до умов постанови КМУ від 13.04.2011 № 461 та що позивачу необхідно виконати технічне обстеження будівель у порядку та за формою, передбаченою постановою КМУ від 13.04.2011 № 461, отримати ухвалу суду про визнання права власності на самовільно збудовані будівлі та звернутися до Інспекції держархбудконтролю з відповідною декларацією. Відповідно до відповіді Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області від 16.02.2018 № 1014-749-18 наданої на адвокатський запит представника позивача було роз'яснено, що норма закону, яка давала можливість прийняти в експлуатацію самочинно збудовані об'єкти втратила чинність 31 грудня 2015 року. Пунктом 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461, передбачена можливість прийняття в експлуатацію самочинно збудованого об'єкту у випадку визнання права власності на нього за рішенням суду та за умови можливості його надійної і безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об'єкта. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» (далі-постанова Пленуму) положення статті 376 ЦК поширюється на випадки самочинного будівництва житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна як фізичними, так і юридичними особами. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму, при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Відповідно до п. 14-16 постанови Пленуму, на підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК). При цьому суд має враховувати, що відсутність заперечень власника проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво, чи визнання такого позову має бути обґрунтовано відповідними доказами, що підтверджують право на вчинення таких процесуальних дій, зокрема, договорами купівлі продажу земельної ділянки, оренди, міни. Виходячи зі змісту частини третьої статті 376 ЦК, при доведенні визначених нею умов суд може визнати право власності на самочинно збудоване майно також за особою, яка його збудувала, якщо після закінчення будівництва земельну ділянку цій особі було передано у власність або надано у користування, або з власником земельної ділянки, на якій розміщено майно, укладено договір суперфіцію (частина перша статті 413 ЦК) відповідно до її цільового призначення. Вирішуючи справи такої категорії, суд має виходити з того, що надання земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно чи укладення договору суперфіцію може відбутися як до пред'явлення позову до суду, так і після цього. Позов особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, про визнання права власності на цю нерухомість може бути задоволено судом на підставі частини третьої статті 376 ЦК, якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка зверталась до відповідача та третьої особи щодо оформлення житлового будинку, однак отримала відмову оскільки неможливо на даний час прийняти в експлуатацію самочинно збудовані об'єкти. Вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення». Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. У зв'язку з тим, що відповідно до статті 58 Конституції України нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, загальні правила прийняття в експлуатацію не можуть поширюватись на приватні житлові будинки з господарськими будівлями і спорудами, які збудовані до 5 серпня 1992 року. Так, відповідно до листа Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 23.03.1999 № 12/5-126 "Щодо оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію", по об'єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття Урядом України документу, яким встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним з документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається бюро технічної інвентаризації (до врегулювання цього питання законодавчими на нормативними актами). Відповідно до листа Міністерства юстиції від 23.02.2016 № 8.4-35//18/1 "Щодо державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майно, збудованих до 5 серпня 1992 року", індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 5 серпні 1992 року не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній «спрощеній» процедурі. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об'єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об'єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Так, відповідно до положень пункту 41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України ), для державної реєстрації права власності на новозбудований об'єкт нерухомого майна подаються, зокрема: 1) технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об'єкту нерухомого майна адреси (крім випадків надання відомостей про кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташований індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинки). При цьому документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 5 серпня 1992 року) не подається виходячи з положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Суд вважає, що позивач не може в будь-який інший спосіб визнати право власності на самочинне будівництво, через що в іншому порядку, окрім судового, позивач не має можливості захистити свої права. На підставі викладеного, оцінивши в сукупності докази по справі, суд приходить до висновку, що вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню в повному обсязі, що відповідає способам судового захисту, передбаченого статтею 16 ЦК України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір спалчено при подачі позову і про його відшкодування вимог позивач не заявляв.

Outcome: approved