Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-05 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння. Ухвалою суду від 08.02.2016 року цивільну справу №340/728/15-ц номер провадження 2/340/40/16 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння обєднано в одне провадження з даною цивільною справою. За даними позовними заявами, вимоги мотивовано тим, що 09.10.2014 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір відповідального зберігання № 1-10-14. Відповідно до умов даного Договору (п. 1.1.) Замовник передав, а Виконавець прийняв на тимчасове відповідальне зберігання майно, вказане в додатку № 1 до даного договору. Акт приймання-передачі об'єкту зберігання підписаний сторонами договору 09.10.2014р. Майно передане на відповідальне зберігання знаходилось на обєкті за адресою: Івано-Франківська обл., Верховинський р-н., с.Ільці, присілок Центр, буд. 15. Також 24.04.2013р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позички № 1/04/13. Відповідно до умов даного Договору (п. 1.1.) Позичкодавець передав Користувачу у безоплатне користування на строк, що обумовлений договором, обєкти позички згідно додатку №1 до договору позички, які Користувач зобовязувався повернути Позичкодавцеві, після закінчення строку встановленого договором. Предметом позички було нерухоме майно, обладнання та інше майно, перелік якого наведений у додатку №1 до договору. Акт приймання-передачі обєктів позички підписаний сторонами договору 24.04.2013р. Майно передане в позичку знаходилось на двох обєктах за адресами: смт.Верховина, вул. Івана Франка, 105, та Верховинський р-н., с.Ільці, присілок Центр, буд. 15. 06 березня 2015 року [PERSON] продав, а [PERSON] придбав за договором купівлі-продажу все майно, що було предметом договору позички № 1/04/13 від 24.04.2013р. Перехід права власності підтверджується договором купівлі-продажу 1/15 від 06.03.2015р. 06.10.2015р. [PERSON] повідомив його про припинення договору зберігання, та просив прийняти майно передане на відповідальне зберігання. Листом від 08.10.2015р., він повідомив [PERSON] про готовність в період з 12 по 16 жовтня 2015р. прийняти майно. 13.10.2015р. складено [PERSON] приймання-передачі згідно договору на відповідальне зберігання № 1-10-14 від 09.10.2014р. (повернення). Згідно п.2 [PERSON] приймання-передачі об'єктів із зберігання від 13.10.2015р., виконавець не передав (не повернув), а замовник не прийняв майно передане на зберігання, а саме:брус - 150x150 - 6м. - 74шт. = 9,99 м.куб., брус - 100x150 - 6м. - 24шт. = 2,16 м.куб., стовпи 1,2 поверх Брус 150x150 - 3,6м - 144 шт. = 11,66м.куб., брус - 140x70 - 6м. - 40шт. = 2,35 м.куб.,сволоки 1,2 пов. Брус 120x180 - 7,5м - 36шт. = 5,83 м.куб., сволоки 1 пов. брус 120x180 - 4м - 32шт. = 2,76 м.куб., брус 160x80 - 6м. - 2шт. = 0,15 м.куб., підлога 400 м.кв., вагонка внутрішня 1300 м.кв., дошка обрізна 30мм. - 3м.кв. Також складено [PERSON] приймання-передачі обєктів позички згідно договору позички № 1/04/13 від 24.04.2013р. (повернення). Згідно п.3 [PERSON] приймання-передачі об'єктів позички від 13.10.2015р., користувач не передав (не повернув), а позичкодавець не прийняв частину отриманого в позичку майна на суму 145 632,00 грн., а саме: верстат кругопильний мод. ВКБ 10, верстат фрезерний 3-х сторонній, двигун, електрогенератор, електродвигун, комплект фрез для виготовлення вагонки на 4-х стор. верстаті, комплект фрез для виготовлення дошки для підлоги, комплект фрез нап. Р 6М 5 для виг. обш. дош. Ф 180, комбінований станок К-25, комплект фрез для виготовлення бруса, комплект штунт-гребінь Д-160, станок 1 к 62, станок С-26, станок свердл. 2 С 1112, станок свердлильний, станок точильний, станок УДК 3.5, станок УМР 2, станок фрезерний, станок Ц 2 Д 5, станок циркулярний, фреза, фреза для вигот. «Блок-хауза» ф, фреза для вигот. «Блок-хауза», фреза профільна, фреза фуговальна з мех.кр.ножів Р6М5. Неповернене майно відсутнє на обєкті, де воно знаходилось в момент передачі майна на зберігання та в позичку [PERSON] Протягом строку дії договору зберігання № 1-10-14 від 09.10.2014р. та договору позички № 1/04/13 від 24.04.2013р., від відповідача не поступало заяв про втрату чи пошкодження переданого на зберігання майна. При складанні [PERSON] приймання-передачі згідно договору на відповідальне зберігання № 1-10-14 від 09.10.2014р. (повернення) та [PERSON] приймання-передачі обєктів позички (повернення) 13.10.2015р., виконавцем ([PERSON]М.) пояснень про відсутність майна не надано. Вважає, що [PERSON] незаконно заволодів та користується належним йому на праві власності майном. 11.10.2015р. він направив відповідачу вимогу про повернення майна. Відповіді на вимогу на день написання позовної заяви не отримав. Відповідач незаконно користується зазначеним майном, відмовляється у добровільному порядку відповідно до умов договору зберігання та договору позички повернути його власнику - позивачу. Відповідно до заяви про уточнення позовних вимог просить стягнути з [PERSON] 145 632,00 грн. завданих збитків внаслідок неповернення майна, згідно договору позички №1/04/13 від 24.04.2013 року та 269135,00 грн. завданих збитків внаслідок неповернення майна, згідно договору на відповідальне зберігання №1-10-14 від 09.10.2014 року та стягнути з відповідача на його користь судові витрати. Відповідач по справі [PERSON] подав заперечення на позов та зустрічний позов до [PERSON] посилаючись на те, що вквітні 2013 року [PERSON] запропонував йому працювати з [PERSON] на будівництві нових обєктів, заготовляючи для нього (Позивача) пиломатеріали і виконуючи будівельні роботи. [PERSON] сказав, що [PERSON] купив базу в Ільцях і у Верховині і йому потрібна людина, яка приведе ці обєкти до робочого стану. Наприкінці квітня 2013 року він зустрівся у Верховині з представниками [PERSON], [PERSON] і [PERSON], які запропонували йому співпрацю від імені Позивача в якості директора деревообробної бази, а на період до офіційного оформлення трудових стосунків запропонували підписати договір за яким він нібито бере базу в користування. Він підписав договір, який вказані вище особи привезли з собою разом з додатком. Майно він не оглядав і не звіряв з переліком зазначеним в договорі. Підписаний з його боку договір забрали представники [PERSON]. З [PERSON], який вказаний в договорі як Позичкодавець, він не знайомий. Наприкінці травня 2013р. він зустрівся з Позивачем, який уже особисто запропонував йому співпрацю в якості директора деревообробної бази у Верховині. Для врегулювання договірних стосунків Позивач запропонував йому зареєструватись ФОП і сказав, що укладе із ним договір. 29 травня 2013 року він зареєструвався як фізична особа - підприємець, що підтверджується Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців. Восени 2013 року [PERSON] запропонував поїхати з ним в Херсонську область оглянути територію для спорудження бази відпочинку. Після вказаної поїздки між ним і Позивачем 10 січня 2014р. був укладений Договір №1 про спільну забудову бази відпочинку ПП «Турист-Азов», який за своєю правовою природою є договором будівельного підряду, де Позивач виступав замовником, а він одним із підрядників. За умовами вказаного договору він мав будувати деревяні будинки та виконувати інші роботи повязані з деревом. Цього ж дня , а саме 10 січня 2014 року між ним і Позивачем було укладено Договір про винагороду №2, в якому Позивач (Відповідач за зустрічним позовом) виступає в якості «Замовника», а він в якості «Підрядника». За умовами даного договору Позивач (Відповідач за зустрічним позовом) зобовязувався виплатити йому премію в сумі 50 000 грн. у випадку належного виконання з його боку взятих зобовязань. Протягом 2014 року і першої половини 2015 року він виконував обовязки директора деревообробного заводу у смт.Верховина і с.Ільці Верховинського району і на замовлення Позивача (Відповідача за зустрічним позовом) купляв необроблений ліс і переробляв його на пиломатеріали відповідно до специфікації зробленої Позивачем. Перероблений на базі у Верховині ліс направлявся в м.Геніченськ Херсонської області і [PERSON] (Чеська республіка) на будівництво обєктів Позивача. Даний факт підтверджується протоколом технічної наради по будівництву пансіонату «Турист - Азов» від 19.11.2014 року, затвердженої Позивачем, а саме п.5.7 та договором №1 про врегулювання взаємовідносин від 14 липня 2015 р. Таким чином, між ним і [PERSON] відносини будувались як між Замовником і Підрядником в частині виконання будівельних робіт на обєктах Позивача (Відповідача за зустрічним позовом) і як між Власником і директором деревообробного заводу в частині переробки пиломатеріалів. Щодо договору позички № 1/04/13 від 24.04.2013 року, на який посилається Позивач (Відповідач за зустрічним позовом) у своєму позові, то він суперечить закону і є нікчемним. Вимога [PERSON] про витребування від нього переліченого в позові майна є безпідставною. Договір №1-10-14 від 09 жовтня 2014 р. на відповідальне зберігання був удаваним, оскільки на час його підписання між ним і [PERSON] діяв договір будівельного підряду в рамках якого відбувалась заготівля і переробка лісоматеріалу для будівництва обєктів Позивача. В тому числі і за специфікацією, яка відображена в зазначеному договорі. На замовлення [PERSON] ним було заготовлено пиломатеріали, які відповідають найменуванню і кількості в рядках 1-7 і 10 переліку наведеного позовній заяві. Зазначені пиломатеріали відправлені ним для будівництва обєкту у [PERSON]. Даний факт підтверджується доданими письмовими доказами. Пиломатеріали, які відображені в рядках 8-9 переліку наведеного в позовній заяві, відправлені разом з іншим замовленням на будівництво обєкту ПП «Турист-Азов» в Геніченський район Херсонської області, що підтверджується накладними №521 від 07 травня 2015р., №581 від 16 травня 2015р., №621 від 25 травня 2015р., №632 від 03 червня 2015р., №681 від 09 червня 2015р., №688 від 22 червня 2015р. Разом з тим, Позивач (Відповідач за зустрічним позовом) свої зобовязання за Договором будівельного підряду не виконав. 14 липня 2015 року на вимогу Позивача (Відповідача за зустрічним позовом) ним був підписаний Договір №1 про врегулювання взаємовідносин і [PERSON] взаємозвірки фактично виконаних обємів і вартості робіт на обєкті Турист-Азов. Пунктом 2 Договору Позивач (Відповідач за зустрічним позовом) порушив його право, закріплене ч.1 ст.875 Цивільного кодексу України, на отримання повної оплати за поставлені будівельні матеріали і виконані роботи, вказавши, що сума отримана ним для розрахунку із працівниками та постачальниками є кінцевою і коригуванню не підлягає. Позивач (Відповідач за зустрічним позовом) безпідставно застосував штрафні санкції не передбачені жодним з договорів між ним і Позивачем (Відповідачем за зустрічним позовом), відобразивши їх в [PERSON] взаємозвірки. Як наслідок Позивачем (Відповідачем за зустрічним позовом) не оплачено виконані роботи та поставлені матеріали на обєкті «База відпочинку ПП «Турист-Азов» в Геніченському районі Херсонської області на суму 1486 810 (Один мільйон чотириста вісімдесять шість тисяч вісімсот десять ) гривень. Зазначений Договір і [PERSON] він підписав під психічним тиском Позивача (Відповідача за зустрічним позовом), який погрожував йому, що якщо він не підпише Договір і [PERSON], то не отримає жодних грошей взагалі. А у випадку підписання, отримає 1 052\~000 (один мільйон пятдесять дві тисячі) гривень для часткового розрахунку з постачальниками і робітниками. У нього не було іншого виходу, оскільки, на той час борг перед постачальниками і будівельними бригадами складав більше двох з половиною мільйонів гривень. В порядку ст.882 ЦК України всі виконані роботи за договором будівельного підряду він оформляв актами виконаних робіт, які підписували окрім нього генеральний підрядник [PERSON], головний проектувальник [PERSON] і завідуючий центральним складом на обєкті [PERSON] 03 липня 2015 року ним було підготовлено [PERSON] прийому виконаних робіт на загальну суму 1\~018\~026 (Один мільйон вісімнадцять тисяч двадцять шість) грн., які були підписані зазначеними вище посадовими особами. Однак, Позивач (Відповідач за зустрічним позовом) відмовився їх підписати і оплатити виконані роботи. 15 липня 2015 року ним було направлено листа Позивачу (Відповідач за зустрічним позовом) з зазначенням суми боргу за поставлені матеріали на якому 19.07.2015р. Позивач поставив свою резолюцію. Однак, Позивач (Відповідач за зустрічним позовом) так і не оплатив вартість матеріалів поставлених для будівництва обєкту. Також Позивач (Відповідач за зустрічним позовом) не оплатив послуги з перевезення вантажу. Всього за матеріали і доставку Позивач (Відповідач за зустрічним позовом) не доплатив ( не виконав зобовязаня) на загальну суму 468 784 (Чотириста шістдесять вісім тисяч сімсот вісімдесять чотири ) грн. Просить відмовити у задоволенні первинного позову, визнати недійсним Договір №1 про врегулювання взаємовідносин від 14 липня 2015р. в порядку ст.231 Цивільного кодексу України. Стягнути з [PERSON] вул.Мічуріна,58, м.Вінниця, код платника податків [NUMBER] на користь ФОП [PERSON], код платника податків [NUMBER], с.Замагора Верховинського району, 1 486 810 (Один мільйон чотириста вісімдесять шість тисяч вісімсот десять ) гривень. Ухвалою суду від 11.02.2016 року зустрічний позов [PERSON] прийнято до спільного розгляду та обєднано в одне провадження з первісним позовом. Представником [PERSON]І на зустрічний позов подано заперечення, в якому наводить процесуальні та матеріальні підстави відмови у задоволенні зустрічного позову. Щодо процесуальних підстав, то первісні позови про витребування майна із чужого незаконного володіння були подані фізичною особою [PERSON] до фізичної особи [PERSON] і базувалися на основі цивільно-правових відносин, які виникли із договору позича та договору на відповідальне зберігання. Зустрічний позов, поданий фізичною особою [PERSON] до фізичної особи [PERSON] і базується на основі господарської діяльності ФОП [PERSON] щодо будівництва. Зустрічний позов не має жодного відношення до первинного позову, вони не є взаємоповязані та виникають з різних правовідносин, а тому зустрічний позов не підлягає розгляду спільно із зустрічним. Щодо матеріальних підстав, то в зустрічному позові [PERSON] посилається на Договір №1 про спільну забудову бази відпочинку ПП "Турист-Азов" від 10.01.2014 року та на Договір про Винагороду №2 від 10.01.2014 року і на його думку дані договори є договорами будівельного підряду. відповідно до п.1 Договору №1 про спільну забудову бази відпочинку ПП "Турист-Азов" від 10.01.2014 р. даний Договір укладається між сторонами з метою координації та спільної відповідальності за своєчасне та якісне будівництво І-ї черги бази відпочинку ПП "Турист-Азов". Відповідно до п.8 цьогоДоговору сторони встановили, що, [PERSON] є генеральним підрядником по будівництву обєкту, а тому він зобовязаний координувати та контролювати діяльність усіх інших субпідрядників і залучених третіх осіб, а також несе відповідальність за їх роботу, а тому Договір №1 за своєю природою не був договором будівельного підряду, а укладався виключно з метою координації та спільної відповідальності за своєчасне та якісне будівництво бази відпочинку ПП "Турист-Азов", в тому числі і ФОП [PERSON], який прямого виходу на Інвесторів не мав, а працював як субпідрядник у ФОП [PERSON] Договір будівельного підряду окремо укладався із ФОП [PERSON], який був генеральним підрядником по будівництву даного обєкту. Що стосується договору про винагороду від 10.01.2014 року, то даний договір укладався з метою додаткової мотивації [PERSON], який працював під керівництвом і контролем ФОП [PERSON] До моменту укладення даного Договору [PERSON] одержав від [PERSON] позику в сумі 139 230,00 грн. Тому сторони домовилися, що якщо [PERSON] буде належним чином виконувати свої зобовязання та виконає всі роботи у зазначені терміни, [PERSON]І надасть йому премію у розмірі 50 000,00 грн., які будуть відмінусовані від суми позики. Проте, [PERSON] роботи належним чином не виконав, значно прострочив терміни будівництва, а тому його право на винагороду було втрачено. При цьому, він з цим погодився і жодним чином не оспорював таку позицію Замовника. 10.06.2014 року Договір про винагороду від 10.01.2014 року втратив свою чинність. Що стосується самої позики в сумі 139 230,00 грн. то вона разом із додатковою позикою в сумі 350 000,00 грн. стала предметом окремого позову [PERSON] до [PERSON] про повернення позики. 09.10.2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір №1-10-14 на відповідальне зберігання. Відповідно до умов даного Договору [PERSON] прийняв на тимчасове відповідальне зберігання. 13.10.2015 р. сторонами був підписаний [PERSON] повернення обєкту із зберігання де було зафіксовано, що [PERSON] не повернув отримане майно. Жодних документів на отримання чи переміщення даного майна, на передачу його третім особам [PERSON] не підписував, жодних повноважень [PERSON] на розпорядження майном за договором відповідального зберігання не надавав. Заяви [PERSON] про те, що він протягом 2014 року і першої половини 2015 року виконував обовязки директора деревообробного заводу у смт.Верховина і в с.Ільці не відповідає дійсності, так як у вказаний період він був лише користувачем нерухомого майна і обладнання, яке при цьому отримав у безоплатне користування відповідно до договору позички. Він використовував дане майно у своїй господарській діяльності і також допустив розтрату ввіреного йому майна на значну суму. В процесі своєї діяльності [PERSON] отримав мільйонні суми для закупівлі матеріалів та для оплати праці залучених ним осіб. Проте станом на червень-липень 2015 року до нього назбиралося дуже багато питань, щодо зловживання на матеріалах, значної прострочки здачі виконаних робіт, безпідставних вимог щодо оплати непідтверджених робіт, відсутність звітів про використання матеріалів та інше, на підставі чого стосунки між ними погіршилися, що призвело до неможливості завершення будівельних робіт. Тому з метою врегулювання стосунків 14.07.2015 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено Договір №1 про врегулювання взаємовідносин, відповідно до якого [PERSON] провів із [PERSON] кінцевий розрахунок в сумі 1 052 370,00 грн. для повного розрахунку із працівниками та постачальниками матеріалів, при цьому сторони зазначили, що дана сума є кінцевою і корегуванню не підлягає і ФОП [PERSON] погодився із вказаними розрахунками та підписавши даний договір отримав всі належні йому грошові кошти. При укладенні даного договору до [PERSON] не застосовувалися жодні заходи фізичного чи психологічного тиску, він підписав даний договір добровільно з метою врегулювання взаємовідносин і отримання кінцевого розрахунку. Після укладення даного договору та протягом останніх семи місяців [PERSON] жодним чином не заявляв про якийсь тиск на нього, не звертався з даним питанням ні до [PERSON] ні до правоохоронних органів. Просить відмовити в прийнятті та задоволенні зустрічного позову [PERSON] Представник позивача - відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить уточнені позовні вимоги позивача [PERSON] задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] просить відмовити. Представник відповідача - позивача [PERSON] - [PERSON] просить в задоволенні позову [PERSON] відмовити, а зустрічний позов [PERSON] задовольнити., Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення, а в зустрічному позові [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням фізичної особи, поданою згідно вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Крім того, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Однією з основних засад цивільного законодавства є свобода договору, а сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами та відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, вибрати на власний розсуд контрагента, про що говорить ст.ст. 3, 6, 627 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених ст.208 цього Кодексу та письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем, що визначено ч.1 ЦК України. Судом встановлено, що 09.10.2014 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір відповідального зберігання № 1-10-14, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.4-6), за умовами якого, що є обовязковими для сторін згідно ст. 629 ЦК України, [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв на тимчасове відповідальне зберігання майно, вказане в додатку №1 до даного договору, а саме: брус - 150x150 - 6м. - 74шт. = 9,99 м.куб., брус - 100x150 - 6м. - 24шт. = 2,16 м.куб., стовпи 1,2 поверх Брус 150x150 - 3,6м - 144 шт. = 11,66м.куб., брус - 140x70 - 6м. - 40шт. = 2,35 м.куб.,сволоки 1,2 пов. Брус 120x180 - 7,5м - 36шт. = 5,83 м.куб., сволоки 1 пов. брус 120x180 - 4м - 32шт. = 2,76 м.куб., брус 160x80 - 6м. - 2шт. = 0,15 м.куб., підлога 400 м.кв., вагонка внутрішня 1300 м.кв., дошка обрізна 30мм. - 3м.кв., загальною вартістю 269135,00 грн. (п.1.2 Договору), строк зберігання до 30.01.2015 року (п.1.4 Договору), яке мало зберігатися на обєкті за адресою: Івано-Франківська обл., Верховинський р-н., с.Ільці, присілок Центр, буд. 15. Згідно п.п.1.1, 2.1 договору майно передане за актом приймання-передачі об'єкту зберігання від 09.10.2014р., який підписаний Замовником - [PERSON] та Виконавцем - [PERSON] (а.с.7). Відповідно до ч.1 ст. 938 ЦК України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. За змістом з п.п. 7.1 договір набирає чинності з моменту його підписання обома Сторонами та дійсний до 30.01.2015 року, проте, в будь якому разі Договір дійсний до повного виконання Сторонами своїх зобовязань. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 942 ЦК України зберігач зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі. За правилами, визначеними ч.1 ст. 948, ч.ч.1-2 ст.949 ЦК України поклажодавець зобов'язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання, а зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей. Я вбачається з матеріалів справи, а саме п.2 [PERSON] приймання-передачі згідно договору на відповідальне зберігання № 1-10-14 від 09.10.2014р. (повернення), [PERSON] не передав (не повернув), а замовник - [PERSON] не прийняв майно передане на зберігання (а.с.8). За втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах (ч.1 ст. 950 ЦК України). Згідно п.1 ч.1 ст. 951 ЦК України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) відшкодовуються зберігачем - у розмірі її вартості. Відповідно до умов п.4.3 договору Виконавець зобовязаний забезпечити повне збереження обєкту зберігання, а після закінчення зберігання за заявкою Замовника повернути його Замовнику в тому самому стані, в якому обєкт був переданий на зберігання, з урахуванням змін його природних властивостей. Відповідно до п.6.4 у випадку втрати обєктів зберігання чи їх пошкодження Виконавець зобовязаний за свій рахунок відновити їх, а при неможливості - відшкодувати повну ринкову вартість у 10-ти денний термін з моменту вимоги Замовника. Як вбачається з акту державного виконавця від 06.04.2016 року складеного головним державним виконавцем Верховинського районного відділу ДВС [PERSON] при примусовому виконанні ухвали Верховинського районного суду №340/727/15-ц від 30.03.2016 року про накладення арешту на рухоме майно, яке було передане [PERSON] на підставі Договору відповідального зберігання №1-10-14, при виїзді за адресою зберігання рухомого майна, а саме Івано-Франківська обл., Верховинський р-н., с.Ільці, присілок Центр, буд. 15., рухоме майно, яке було передано за Договором відповідального зберігання №1-10-14, а саме Додатка №1 - не виявлено (т.2 а.с.6). За вимогами ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Тому, враховуючи, що відповідач [PERSON] ні на вимогу про повернення майна від 06.11.2015 року (а.с.10-12), ні на день розгляду справи свої зобовязання з повернення майна, прийнятого 09.10.2014 року за Договором відповідального зберігання №1-10-14, не виконав, майно згідно акту приймання-передачі від 13.10.2015 року не повернув, суд приходить до висновку, що відповідач порушив свої зобовязання за даним договором на підставі чого, позивач [PERSON], за встановлених обставин відсутності майна у відповідача, про що свідчить акт державного виконавця від 06.04.2016 року, набув права вимоги відшкодування вартості переданого майна, визначеного за договором відповідального зберігання №1-10-14 від 09.10.2014 року, а саме Додатка №1 в розмірі 269 135,00 грн., до складу якого належить: брус - 150x150 - 6м. - 74шт. = 9,99 м.куб., брус - 100x150 - 6м. - 24шт. = 2,16 м.куб., стовпи 1,2 поверх Брус 150x150 - 3,6м - 144 шт. = 11,66м.куб., брус - 140x70 - 6м. - 40шт. = 2,35 м.куб.,сволоки 1,2 пов. Брус 120x180 - 7,5м - 36шт. = 5,83 м.куб., сволоки 1 пов. брус 120x180 - 4м - 32шт. = 2,76 м.куб., брус 160x80 - 6м. - 2шт. = 0,15 м.куб., підлога 400 м.кв., вагонка внутрішня 1300 м.кв., дошка обрізна 30мм. - 3м.кв. Що стосується уточнених позовних вимог позивача [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] завданих збитків внаслідок неповернення майна згідно договору позички слід зазначити наступне. Судом встановлено, що відповідно до договору позички №1/04/13 від 24 квітня 2013 року укладеного між[PERSON] та [PERSON] [PERSON] передав Користувачу - [PERSON] у безоплатне користування на строк, що обумовлений договором, обєкти позички згідно Додатку №1 до договору позички, які Користувач зобовязувався повернути Позичкодавцеві, після закінчення строку встановленого договором. Предметом позички було нерухоме майно, обладнання та інше майно, перелік якого наведений у додатку №1 до договору. Акт приймання-передачі обєктів позички підписаний сторонами договору 24.04.2013р. Майно передане в позичку знаходилось на двох обєктах за адресами: смт.Верховина, вул. Івана Франка, 105, та Верховинський р-н., с.Ільці, присілок Центр, буд. 15 (а.с.47-50). В подальшому, 06 березня 2015 року [PERSON] продав, а Позивач - [PERSON] придбав за договором купівлі-продажу все майно, що було предметом договору позички № 1/04/13 від 24.04.2013р. Перехід права власності підтверджується договором купівлі-продажу 1/15 від 06.03.2015р. (а.с.51-53) та [PERSON] приймання -передачі згідно Договору купівлі-продажу №1/15 від 06.03.2015 року (а.с.54-55). Згідно п.3.2 Договору купівлі-продажу 1/15 від 06.03.2015 року з моменту підписання [PERSON] приймання-передачі майна, право власності, а також права та обовязки Позичкодавця по Договору позички №1/04/13 від 24.04.2013 р. переходить до Покупця. Відповідно до ч.1 ст. 827 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Згідно ч. 2 ст. 833 ЦК України користувач зобов'язаний повернути річ після закінчення строку договору в такому самому стані, в якому вона була на момент її передання. У відповідності до п. 4 Договору позички №1/04/13 від 24.04.2013 року кінцевою датою користування позичкою вважається 25.12.2013 року. Пунктом 7.1 Договір набуває чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до моменту повного виконання Сторонами своїх зобовязань за цим Договором. В судовому засіданні також встановлено, що майно передане за договором позички у відповідача [PERSON], Користувача за даним договором відсутнє, що підтверджується актом державного виконавця від 06.04.2016 року складеного головним державним виконавцем Верховинського районного відділу ДВС [PERSON] при примусовому виконанні ухвали Верховинського районного суду №340/727/15-ц від 30.03.2016 року про накладення арешту на рухоме майно, яке було передане [PERSON] на підставі Договору позички №1/04/13 від 24.04.2013 року (т.2, а.с.6). Згідно ст. 836 ЦК України якщо після припинення договору користувач не повертає річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків. Відповідно до п.6.5 Договору позички №1/04/13 від 24.04.2013 року, у випадку втрати обєктів позички чи їх пошкодження Користувач зобовязаний за свій рахунок відновити їх, а при неможливості - відшкодувати повну ринкову вартість у 5-ти денний термін. Ринкова вартість визначається шляхом проведення експертної оцінки. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з п.1ч.2 ст. 22 ЦК України особі, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальгні збитки). Суд не бере до уваги заперечення відповідача [PERSON] в цій частині позову та його посилання на нікчемність Договору позички №1/04/13 від 24.04.2013 року, у звязку з тим, що ним не надано належних та допустимих доказів, саме посилання на те, що майно, яке є предметом договору, не визначено індивідуальними ознаками і не могло передаватися за договором позички є помилковим, оскільки ч.1 ст.760 ЦК України, на яку посилається відповідач, визначає, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками..., тобто чітко зазначено, що "може бути", але не вказується, що "повинна бути тільки" річ, яка визначена індивідуальними ознаками. Враховуючи наведене, а також те, що відповідач [PERSON] не виконав умови договору позички №1/04/13 від 24.04.2013 року і на день розгляду справи, майно у відповідача відсутнє, суд вважає, що з відповідача слід стягнути 145 632,00 грн. вартості майна переданого за Договором позички №1/04/13 від 24.04.2013 року переданого згідно [PERSON] приймання-передачі обєктів позички від 24.04.2013 р. та набув права вимоги відшкодування вартості переданого майна, визначеного за договором відповідального зберігання №1-10-14 від 09.10.2014 року, а саме Додатка №1 в розмірі 269 135,00 грн., до складу якого належить: брус - 150x150 - 6м. - 74шт. = 9,99 м.куб., брус - 100x150 - 6м. - 24шт. = 2,16 м.куб., стовпи 1,2 поверх Брус 150x150 - 3,6м - 144 шт. = 11,66м.куб., брус - 140x70 - 6м. - 40шт. = 2,35 м.куб.,сволоки 1,2 пов. Брус 120x180 - 7,5м - 36шт. = 5,83 м.куб., сволоки 1 пов. брус 120x180 - 4м - 32шт. = 2,76 м.куб., брус 160x80 - 6м. - 2шт. = 0,15 м.куб., підлога 400 м.кв., вагонка внутрішня 1300 м.кв., дошка обрізна 30мм. - 3м.кв. Що стосується зустрічного позову про визнання недійсним Договору № 1 про врегулювання взаємовідносин від 14 липня 2015 року в порядку ст. 231 ЦК України та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 1486810 грн., то суд не вбачає підстав для його задоволення, оскільки, позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не надано жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст.57,58 ЦПК України, які б підтверджували його позовні вимоги за зустрічним позовом та свідчили про вчинення правочину, а саме Договору № 1 про врегулювання взаємовідносин від 14 липня 2015 року, між сторонами під впливом насильства. Надані докази і документи є вирваними із контексту та не дають жодної ясності у відносинах, що склалися між [PERSON] та [PERSON], що і є підставою для відмови у задоволенні зустрічного позову. На підставі ст.ст. 184,202,203,215,216,231,387,611,623,760,827,836,882,936,949,951 ЦК України, ст. 41 Конституції України, п.4,11,12 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", Правової позиції у справі № 6-133цс12 Верховного Суду України,

Outcome: approved