Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, за яким просив стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (далі - ПАТ КБ "Приватбанк") майнову та моральну шкоду. В обґрунтування позовних вимог навів, що 20 вересня 1999 року між ним та ПАТ КБ "Приватбанк", в особі директора Маріупольської філії ПАТ КБ "Приватбанк" [PERSON] був укладений договір про спеціальний строковий вклад № 15324/р. Позивачем внесено до каси банку грошові кошти в сумі 78 000 доларів США на строк один рік з виплатою 18% річних щоквартально. За умовами п.3 вказаного договору передбачена пролонгація договору у випадку залишення суми вкладу за спливом терміну депозиту. Позивач наполягає, що грошові кошти в сумі 78 000 доларів США ним були передані [PERSON] в її робочому кабінеті Маріупольської філії ПАТ КБ "Приватбанк" у присутності головного бухгалтера [PERSON] в робочий час в момент підписання договору про терміновий спеціальний вклад, який був особисто підписаний [PERSON] та скріплений печаткою, один екземпляр якого був виданий позивачу. Вважає, що [PERSON] та [PERSON], діючи організованою групою, спричинили йому майнову шкоду на суму 78 000 доларів США, що встановлено постановами Ленінського районного суду м. Донецька від 03.03.2005 року та від 07.06.2006 року. Оскільки юридична особа повинна відшкодувати шкоду, яка спричинена її працівниками під час виконання ними трудових (службових) обов'язків, то він звернувся до банку про добровільне відшкодування шкоди, але йому було відмовлено. Крім того, позивач стверджує що діями відповідача, йому завдано моральну шкоду, яка полягає у хвилюванні з приводу втрати великої суми грошових коштів. З метою захисту своїх інтересів звертався до різних правоохоронних органів та організацій, що потягло розголошення відомостей приватного життя та призвело до тяжкої душевної травми. Просив стягнути на його користь заподіяну майнову шкоду у розмірі сумі 623 454 грн., моральну шкоду у сумі 80 000 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору та правової допомоги. Позивач у судове засідання не з'явився, надав суду заяву з клопотанням розглянути справу у його відсутність, але за участю представника. Представник позивача - адвокат [PERSON] у судовому засіданні обставини, викладені в позовній заяві підтримав, збільшив позовні вимоги в частині стягнення майнової шкоди, у зв'язку із коливанням курсу гривні до долару США та остаточно просив стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду в сумі 78 000 доларів США, що по курсу гривні станом на час ухвалення рішення, яка станом на 27.03.2014 року складає 832423,8 грн. Крім того зменшив розмір компенсації моральної шкоди до 50 000 грн. та просив стягнути судові витрати без витрат на правову допомогу. Зауважив, що договір про строковий вклад підписував особисто позивач, саме він зазначений в цьому договорі стороною, у зв'язку чим визнаний потерпілим та цивільним позивачем по кримінальній справі відносно [PERSON] та [PERSON] Вважав, що строк позовної давнини позивачем не пропущений, оскільки остаточне рішення по кримінальній справі відносно [PERSON] не прийнято у зв'язку з розшуком останньої. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні. Суду пояснила, що [PERSON] та [PERSON] вийшли за межі наданих їм службових повноважень, вчинили злочин, непов'язаний з виконанням ними своїх посадових обов'язків. Обов'язок по відшкодування шкоди, спричиненої злочином, покладається на винну особу та факт визнання позивача потерпілим у кримінальній справі не свідчить про наявність підстав для стягнення з відповідача шкоди, та є підставою для відмови у позові. Вважає, що вина відповідача відсутня, оскільки останньому не було відомо про укладення договору від імені банку, а за шахрайські дії вчиненні поза межами службових повноважень співробітники банку повинні нести персональну відповідальність. Постанова суду про застосування примусових заходів медичного характеру від 07.06.2006 року має правове значення лише відносно дій [PERSON] В той же час у позові вказано, що договір підписано [PERSON], і кошти, за ствердженнями позивача, він також передавав їй, а не [PERSON] Наданий позивачем договір від 20.09.1999 року як доказ на підтвердження внесення коштів, є фальшивим, який підроблений при вчиненні злочину, і не може бути підставою для стягнення коштів з відповідача. Крім того, підпис позивача на договорі візуально не схожий на його підпис у позовній заяві. Умови договору є абсурдними, оскільки в п. 1 вказано, що він укладений на 1 рік, а у п. 3 договору вказано, що якщо зі спливом 6 місяців вкладник не витребує всю суму вкладу, договір вважається подовженим на 3 місяці на тих же умовах. Договір у письмовій формі не є доказом внесення коштів, оскільки є укладеним з моменту внесення коштів до каси банку. Відсутність у позивача будь-якого касового документу про внесення коштів на рахунки відповідача унеможливлює проведення стягнення. Банк кошти від позивача не отримав саме з вини позивача, оскільки кошти позивачем не були внесені до каси банку, що є обов'язком вкладника і про що було вказано у договорі. Банк у зв'язку з неотриманням коштів не відкривав рахунок депозитного вкладу, не нараховував відсотки по договору, тобто не здійснював жодних дій на укладення договору та його виконання. Таким чином, мало місце не неоприбуткування коштів банком, а невнесення їх позивачем до каси. Зазначила, що у постанові від 07.06.2006 року, на яку посилається позивач, вказано про наявність правовідносин між фізичними особами - "вкладниками" та [PERSON], [PERSON] майже всі фізичні особи були знайомі з [PERSON], коли вона ще взагалі не була працівником банку. Кошти вони їй передавали як фізичній особі. Відсоткова ставка, вказана у договорі, значно перевищувала чинну по банку. [PERSON] у ході кримінальної справи пояснювала, що кошти нею використовувалися у тіньовій економіці, що було відомо фізичним особам, саме тому були вказані такі відсотки. Зауважила, що позивачкою без поважних причин пропущено строк позовної давності, що є безумовною підставою для відмови в позові про що надала відповідну заяву. Треті особи повідомлялися про час та місце розгляду справи на їх адресу проживання, але [PERSON] перебуває у розшуку, [PERSON] перебуває на примусовому лікуванні в психіатричній лікарні згідно постанови Ленінського районного суду м Донецька від 07.06.2006 року, у зв'язку з чим забезпечити їх участь у судовому розгляді справи не уявляється можливим. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 20 вересня 1999 року між позивачем [PERSON] та Маріупольською філією ПАТ КБ "Приватбанк" в особі директора [PERSON] був укладений договір про спеціальний строковий вклад № 15324/р, строк дії договору склав один рік із виплатою 18% річних один раз у квартал. Умовами договору передбачено, якщо протягом шести місяців вкладник не витребує суму вкладу, договір вважається подовженим ще на три місяці на тих саме умовах. Договір підписаний сторонами та скріплено печаткою банку. Відповідно до договору позивачем було внесено 78 000 доларів США до каси банку. (а.с.8) Постановою Ленінського районного суду м. Донецька від 07 червня 2006 року про застосування відносно [PERSON] примусових заходів медичного характеру за скоєння суспільно-небезпечного діяння за ст. 191 ч. 5, ст. 365 ч. 3, ст. 366 ч. 2 КК України в редакції 2001 року та ст. 166 ч. 3 в редакції КК України 1960 року встановлено, що [PERSON], відносно якої оголошено розшук, і [PERSON] за попереднім зговором, вийшовши за межі наданих їм службових повноважень, розробили і склали бланк договору про спеціальний строковий вклад, що не відповідав типовим бланкам, затвердженим у ЗАТ КБ "Приватбанк" відповідно до наказів від 22 вересня 1997 року № 719 від 30 листопада 2000 року № 1278 та використали його для укладення спеціальних договорів, у тому числі і з [PERSON], незаконним шляхом отримали грошові кошти, які у касу банку не надходили, чим спричинили останньому матеріальну шкоду у розмірі 78 000 доларів США (а.с. 14-17). Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Вказаною постановою встановлено, що [PERSON] як головним бухгалтером Маріупольської філії ПАТ КБ "Приватбанк" за попереднім зговором з [PERSON] як керівником Маріупольської філії ПАТ КБ "Приватбанк" вчиненні службові злочини, якими спричинено майнову шкоду фізичним особам, у тому числі і [PERSON], а також юридичній особі ЗАТ КБ "Приватбанк", внесенню в касу якого підлягали грошові кошти, які належали фізичним особам, в тому числі [PERSON] на суму 78 000 доларів США. Згідно постанов старшого слідчого прокуратури Донецької області від 28.03.2002 року [PERSON] був визнаний по даній кримінальній справі потерпілим та цивільним позивачем на суму 78 000 доларів США. (а.с.89, 90). За постановою Ленінського районного суду м. Донецька від 07.06.2006 року, [PERSON] суду показала, що дійсно потерпілі віддавали їй та [PERSON] зазначені суми коштів, а потерпілі, в тому числі й [PERSON] суду показали, що вони укладали договори з МФ "Приватбанк", гроші для здачі в касу банку передавали директору МФ "Приватбанк" [PERSON] і головному бухгалтеру цього ж банку [PERSON] Перебування у трудових відносинах [PERSON] та [PERSON] з банком під час укладання договору про спеціальний строковий вклад з [PERSON] та підписання його директором МФ КБ "Приватбанк" [PERSON], сторонами не оспорюється. На час виникнення спірних правовідносин з відкриття банківського депозиту [PERSON], вони були врегульовані Правилами здійснення депозитних операцій для банківських депозитів, затверджених постановою Правління Національного Банку України від 07 липня 1997 року № 216, у редакції, затвердженій постановою Правління Національного Банку України від 30 червня 1998 року № 250. Відповідно до п. 6 вказаних Правил залучення депозитів (вкладів) юридичних і фізичних осіб оформляється банком шляхом: відкриття строкового депозитного рахунку з укладенням договору банківського вкладу (видачею ощадної книжки); видачі ощадного (депозитного) сертифіката. За договором банківського депозиту (вкладу) комерційний банк, який прийняв кошти від вкладника або кошти, що надійшли на рахунок вкладника від іншої сторони, зобов'язується виплатити вкладнику суму депозиту (вкладу) та нараховані проценти на умовах та в порядку, що передбачені договором. Договір банківського вкладу має бути укладений письмово. Згідно з п. 7 Правил особливості залучення вкладів на строкові депозитні рахунки і випуску ощадних (депозитних) сертифікатів комерційних банків регулюються їхніми внутрішніми положеннями. Пункт 11 вказаних Правил зазначає, що депозитний договір засвідчує право комерційного банку управляти залученими від юридичних і фізичних осіб коштами та право вкладників отримати в чітко визначений строк суму депозитного вкладу і процентів за його користування. За п.12 Правил основними реквізитами та умовами депозитного договору повинні бути: назва та адреса банку, який приймає депозит (влад); назва та адреса власника коштів; дата внесення депозиту; сума депозиту; дата вимоги вкладником своїх коштів; процентна ставка за користування депозитом; зобов'язання банку повернути суму, яка внесена на депозит; та підписи сторін. Аналіз основних положень договору про спеціальний строковий влад №15324/р від 20.09.1999 року, наданого позивачем до суду, відповідає вказаним вимогам Правил здійснення депозитних операцій для банківських депозитів. Відповідно до ст. 441 ЦК Української PCP, що була чинною на час виникнення правовідносин, та згідно з роз'ясненнями, наданими у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику застосування судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» при розгляді справ про відшкодування шкоди за ст. 441 ЦКУкраїнської PCP суди повинні мати на увазі, що крім загальних підстав, передбачених ст. 441 ЦК Української PCP, відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків, незалежно від того, постійним, сезонним, тимчасовим за трудовим договором чи на інших умовах вона була працівником цієї організації. Відповідне положення міститься й у ст. 1172 ЦК України. Таким чином, майнову шкоду завдано позивачці внаслідок неправомірних дій посадових осіб банку - [PERSON] та [PERSON], спрямованих на заволодіння її грошовими коштами. Постановою Ленінського районного суду м. Донецька від 07 червня 2006 року про застосування відносно [PERSON] примусових заходів медичного характеру встановлено, що [PERSON], яка була головним бухгалтером МФ КБ "Приватбанк", та [PERSON], в обов'язки якої входило укладення та підписання від імені ЗАТ КБ "Приватбанк" згідно Положення про Маріупольську філію КБ "Приватбанк" договорів, перебували з ПАТ КБ "Приватбанк" у трудових відносинах, діяли у робочий час у приміщенні банку та від імені банку, неналежним чином виконували свої службові обов'язки, а саме: [PERSON] підписала від імені відповідача договір про спеціальний строковий вклад, а при прийнятті від позивача грошових коштів у розмірі 78 000 доларів США [PERSON] вказані кошти у касу банку не внесла. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення матеріальної шкоди у сумі 78 000 доларів США обґрунтовані, та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача по курсу НБУ на день ухвалення судового рішення. Оскільки офіційний курс гривні до долару США станом на час ухвалення рішення складає 11,72 грн. за 1 долар, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума у розмірі 914160 грн. (11,72 х 78 000). Твердження представника відповідача про те, що наданий позивачем договір від 20.09.1999 року як доказ на підтвердження внесення коштів, є фальшивим, який підроблений при вчиненні злочину, то суд зазначає, що даний договір досліджувався Ленінським районним судом м.Донецька при винесення постанови від 07.06.2006 року та береться до уваги судом не як доказ на підтвердження внесення коштів до каси відповідача, а як доказ вчинення службовими особами банку суспільно небезпечного протиправного діяння пов'язаного із заволодінням грошовими коштами [PERSON] у розмірі 78 000 доларів США. Позивачем поданий позов не про повернення коштів за договором вкладу, а про відшкодування спричиненої йому шкоди, завданої працівниками відповідача. Суд не бере до уваги ствердження представника відповідача, що договір від 20.09.1999 року є фальшивим, а підпис позивача на договорі візуально не схожий на його підпис на позовній заяві. Оскільки, справжність договору перевірялась Ленінським районним судом м.Донецька при винесенні постанови від 07.06.2006 року, крім того сам позивач письмово підтвердив свій підпис на договорі про спеціальний строковий вклад. За переконанням суду, зазначення в договорі анкетних даних позивача та засвідчення правильності викладених у ньому обставин, підписом уповноваженої особи - [PERSON], скріпленої печаткою банку, усуває будь-які сумніви у належності та допустимості договору, як доказу по справі. Інші заперечення представника відповідача не спростовують обґрунтованість позовних вимог позивача щодо стягнення майнової шкоди, оскільки обставини, які представник відповідача заперечував, встановлені постановою Ленінського районного суду м. Донецька від 07.06.2006 року. Суд вважає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини заподіювача шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно роз'ясненням, викладеними в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року (зі змінами) розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), понесені позивачем, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Внаслідок вчиненого відносно позивача суспільно небезпечного діяння щодо заволодіння його грошовими коштами у сумі 78 000 доларів США, останній переніс стрес, йому були спричиненні моральні страждання пов'язані з відновленням своїх прав на протязі майже 14 років. Протягом вказаного часу, позивач позбавлений можливості використовувати власні заощадження з вини відповідача. Огляду на викладене, заподіяння моральної шкоди позивачу доведена, як протиправною поведінкою працівників відповідача, так і тривалим уникнення відповідача від виконання обов'язку за договором. Враховуючи характер суспільно небезпечного діяння, а також наявність причино-наслідкового зв'язок між шкодою і протиправними діями відповідача, суд, з огляду на глибину душевних страждань позивача, опираючись на засади розумності і справедливості, задовольняє позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди частково, стягнувши на користь позивача з відповідача моральну шкоду в розмірі 5 000 гривень. Підстав для стягнення моральної шкоди у більшому розмірі не має. Вимоги відповідача про застосування строку позовної давності, суд вважає безпідставними та зазначає наступне. Згідно ст. 71 ЦК Української РСР, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Вимогами ст.257 ЦК України, закріплено загальний строк позовної давнини тривалістю протягом трьох років. Відповідно до ст. ст. 76, 79 ЦК Української РСР, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, яке виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Перебіг строку позовної давності переривається пред'явленням позову в установленому порядку. Згідно постанови старшого слідчого прокуратури Донецької області від 28.03.2002 року, [PERSON] згідно ст. 28 КПК України в редакції 1960 року, яка регулює питання пред'явлення цивільного позову у кримінальній справі, звернувся з позовом про відшкодування спричиненої їй шкоді з приводу дій обвинувачених [PERSON] та [PERSON], тобто в межах строку позовної давності. В постанові Ленінського районного суду м. Донецька від 03.03.2005 року зазначено, що позовні заяви потерпілих, в тому числі заява [PERSON], не можуть бути розглянути до вирішення справи по суті. Але по теперішній час позовна заява [PERSON] не вирішена по суті, оскільки згідно постанови того ж суду від 07.06.2006 року, [PERSON] перебуває в розшуку, тому згідно вимог КПК України в редакції 1960 року, провадження по кримінальній справі зупинено. Суд вважає, що оскільки Ленінським районним судом м. Донецька досі не вирішений цивільний позов [PERSON] про відшкодування шкоди, даних про його залишення без розгляду в матеріалах справи немає, провадження по кримінальній справі зупинено, то позивачем при подачі позову в цивільному процесі з цих самих правовідносин по відшкодуванню шкоду, спричиненої внаслідок вчинення суспільно-небезпечного діяння працівниками відповідача, не було порушено строку позовної давності. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача сплачені ним судові витрати, а саме: судовий збір у розмірі 3441 грн. Сплачений позивачем судовий збір у розмірі 114грн. 71коп., відповідно до ст. 7 Закону України «Про судовий збір» підлягає поверненню, оскільки майнові вимоги позивача забезпечені судовим збором сплаченим у максимальному розмірі. На підставі ст. ст. 71, 76, 79, 440, 440-1, 441 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, ст. ст. 23, 257, 261, 1166, 1167, 1172 ЦК України,

Outcome: partial