Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

Позивач ПАТ «Універсал Банк» в травні 2015 року року звернувся до суду з вимогою про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором від 07.08.2007 року в розмірі 107961,69 грн., посилаючись на неналежне виконання відповідачами умов кредитного договору та не повернення коштів у повному обсязі. Ухвалою Подільського районного суду м.Києва від 22.12.2015р. задоволено заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення суду від 06.07.2015р., яка виступила поручителем у зобов»язанні [PERSON] перед банком за кредитним договором, скасовано заочне рішення Подільського райсуду м.Києва та справу призначено до розгляду. Під час розгляду справи відповідач [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву про визнання частково недійсним умов кредитного договору. Просив суд визнати недійсним пункт 2.4. кредитного договору від 07.08.2007 року та пункт "щорічна підвищена процентна ставка (у разі прострочення платежу)" додатку 1 до вказаного кредитного договору, у зв'язку з тим, що відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" такі умови договору є несправедливими та встановлюють вимоги щодо сплати позичальником непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Представник позивача ПАТ «Універсал Банк» Луканіна Л.В. в судовому засіданні позов про стягнення кредитної заборгованості підтримала. Як на підставу заперечень проти зустрічного позову посилалась на ті обставини, що підвищена процентна ставка за невиконання умов договору є платою за користування кредиту, а не видом штрафних санкцій, а тому в даному випадку не підлягають застосуванню норми Закону України "Про захист прав споживачів". Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні просили відмовити в задоволені позову з підстав застосування строків позовної давності до основної суми заборгованості та зменшити розмір неустойки, якою за своєю правовою природою є підвищена процентна ставка на підставі ст. 551 ЦК України. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, подала до суду письмові заперечення, в яких заперечувала проти позову в частині солідарного стягнення заборгованості із неї як поручителя, у зв'язку із припиненням поруки на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України. Вказала, що відповідно до умов договору поруки від 07.08.2007 року строк припинення поруки не був встановлений, виконання основного зобов'язання за кредитним договором мало бути здійснене до 20.01.2015 року, проте ПАТ «Універсал Банк» до суду звернувся лише у травні 2015 року, у зв'язку з чим пропустив шестимісячний строк для пред'явлення вимоги до поручителя. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 07.08.2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» (правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк») та [PERSON] укладено кредитний договір №CL211, згідно якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 35000,00 грн., а позичальник зобов'язався погасити кредит, сплатити проценти за користування ним на умовах та в порядку, визначених договором та додатком 1 (а.с. 6-11). Додатком-1 до кредитного договору передбачено наступні індивідуальні умови надання та погашення кредиту: процентна ставка - 30%; підвищена процентна ставка - 90% річних; дата сплати останнього платежу - 20.07.2014 року (а.с. 12). 20.06.2009 року між сторонами було укладено додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до умов якої сторони погодили, що починаючи з 20.06.2009 року, за користування кредитними коштами встановлюються наступні процентні ставки: 30% річних - базова процентна ставка (а.с. 15-18). Банк свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі встановленому договором шляхом перерахування на поточний рахунок позичальника 26205000000673. Відповідно до п. 1.1 кредитного договору, позичальник зобов'язався погасити кредит, сплатити проценти за користування ним на умовах та в порядку, визначених кредитним договором та додатком - 1. З метою забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором, 07.08.2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» та [PERSON] укладено договір поруки №CL211, згідно якого поручитель зобов'язався перед кредитором відповідати по зобов'язаннях позичальника, що випливають з кредитного договору, в повному обсязі, як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (а.с. 29-31). У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем зобов'язань позивачем 03.04.2015 року була направлена [PERSON] вимога від 27.02.2015р. про необхідність усунення порушень умов кредитного договору та сплати процентів за користування кредитом в сумі 104686,11 грн. (а.с. 27, 28). Поручителю [PERSON] аналогічна вимога направлялась 17.04.2015р. ( а.с.32,33). Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, відповідачем було здійснено останню сплату тіла кредиту 21.01.2013 року в розмірі 175,71 грн., та процентів у вказаний період в розмірі 692,48 грн. (а.с. 25). Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Однак, відповідач свої зобов'язання по договору не виконує належним чином, чим порушує умови договору та норми цивільного законодавства, зокрема ст.ст. 526, 1054 ЦК України. Станом на 09.04.2015 року сума заборгованості позичальника перед банком за кредитним договором від 07.08.2007 року становить 44392,68 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту за період з 20.11.2009 року по 20.07.2014 року в розмірі 26630,16 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом у вказаний період в розмірі 17762,52 грн. (за процентною ставкою 30% річних), що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 24-26). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.09.2014 р. № 6-53цс14, яка є обов'язковою для застосування за правилами статті 360-7 ЦПК України, регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної заяви. А не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Отже, відповідно до п. 1.1. кредитного договору та індивідуальних умов надання та погашення кредиту встановлених додатком 1 до договору, позичальник зобов'язався виконати основне зобов'язання за договором у строк до 20.07.2014 року. Проте, банк звернувся до суду з позовом лише в травні 2015 року, у зв'язку з чим суб'єктивний обов'язок поручителя припинився. А тому вимоги позивача в частині солідарного стягнення із [PERSON] задоволенню не підлягають, а можливе стягнення лише з [PERSON] Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову щодо [PERSON] на підставі ч.4 ст.267 ЦК України, застосувати строки позовної давності. Оскільки заборгованість нараховують з 2009р. Але, враховуючи, що остання проплата до закінчення строку виконання основного зобов'язання була здійснена [PERSON] 21.01.2013 року, тому перебіг позовної давності переривався. А тому вимога про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає. Враховуючи викладене, аналізуючи зібрані докази, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] належним чином не виконав умов кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість по сплаті кредиту в розмірі 44392,68 грн., на стягнення якої позивач має право. А тому позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню в цій частині. Щодо вимог зустрічної позовної заяви слід зазначити наступне. Відповідно до п. 2.4 кредитного договору за користування кредитом понад встановлений строк (прострочення терміну сплати щомісячного платежу) встановлюється підвищена процентна ставка, що вказана в додатку-1 до договору. Якщо оплата простроченої суми основного боргу позичальника не була здійснена протягом перших трьох календарних днів з дати прострочення сплати суми основного боргу, то на прострочену суму основного боргу позичальника нараховуюється підвищена процентна ставка, починаючи з першого дня виникнення такого прострочення. Пунктом "Щорічна підвищена процентна ставка (в разі прострочення платежу)" додатку -1 до договору розмір процентної ставки визначено у розмірі 90% річних. За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положенням цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. З матеріалів справи вбачається, що визначений у додатку -1 до кредитного договору розмір підвищеної процентної ставки - 90% річних, перевищує розумну межу плати за послугу, яка встановлена законом. Крім того, як вбачається із наданого позивачем розрахунку заборгованості, починаючи з 20.11.2009 року банк у односторонньому порядку збільшив підвищену проценту ставку - з 90% до 108% річних, нарахувавши відповідачу заборгованість за період з 20.11.2009 року по 09.04.2015 року в розмірі 63569,01 грн. (а.с. 25-26). Таким чином, банк неправомірно збільшив підвищену процентну ставку до 108%. Відповідно до судової практики, ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.04.2013р. (справа №6-1099св13) залишено в силі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, яким визнано аналогічний пункт 2.4. кредитного договору та пункт «Підвищена процентна ставка» додатку -1 до кредитного договору цього ж банку щодо підвищеної процентної ставки. Дані обставини представнику позивача відомі. Враховуючи вищевикладене у суду наявні правові підстави задоволення зустрічної позовної заяви. Згідно ст. 88 ЦПК України підлягають відшкодуванню понесені та документально підтверджені вимоги позивача про стягнення судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 443,92 грн. судового збору.

Outcome: partial