Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-12 00:00:00

ПАТ КБ "Надра" в особі Відділення ПАТ КБ "Надра" Ужгородське РУ звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ "Надра" в особі Відділення ПАТ КБ "Надра" Ужгородське РУ про визнання кредитного договору №2-02/10-2007 від 29.10.2007 року недійсним. Ухвалою суду зустрічний позов об'єднано в одне провадження. Заявлений позов ПАТ КБ "Надра" в особі Відділення ПАТ КБ "Надра" Ужгородське РУ мотивувало тим, що 29.10.2007 року між Відкритим акціонерним товариством комерційним банком "Надра" та [PERSON] було укладено Кредитний договір №2-02/10-2007, згідно якого останній взяв на себе зобов'язання з повернення отриманого кредиту у сумі 70 512,75 доларів США та відсотків за його використання у розмірі 12,49% річних, строком до 28.10.2032 року. Згідно умов кредитного договору Позичальник зобов'язувався повернути кредит та нараховані відсотки шляхом щомісячної сплати суми мінімально необхідного платежу в розмірі 772,58 доларів США до 10 числа поточного місяця. Отримання кредитних коштів в сумі 70 512,75 доларів США, підтверджується меморіальним ордером № NL-4 від 31.10.2007 року. При настанні чергових строків погашення кредиту, відсотків за користування кредитом Позичальник свої зобов'язання перед Банком не виконує. Загальна заборгованість відповідача із сплати кредиту, відсотків за користування кредитом та пені станом на 21.08.2014 року складає 91 510,83 доларів США (в грн. екв. 1 199 962,23 грн.), яку позивач просить стягнути з відповідача. Відповідач пред'явив зустрічний позов про визнання кредитного договору №2-02/10-2007 від 29.10.2007 року недійсним. Ухвалою суду зустрічний позов об'єднано в одне провадження. Зустрічний позов мотивовано тим, що Позивач за первісним позовом як доказ та мотивування позовних вимог подав договір кредиту № 2-02/10-2007 від 29.10.2007, згідно якого позичальник взяв на себе зобов'язання з повернення отриманого кредиту у сумі 70 512,75 доларів США та відсотків за його використання у розмірі 12,49% річних, строком до 28.10.2032 року. Згідно умов кредитного договору Позичальник зобов'язувався повернути кредит та нараховані відсотки шляхом щомісячної сплати суми мінімально необхідного платежу в розмірі 772,58 доларів США до 10 числа поточного місяця. Отримання кредитних коштів в сумі 70 512,75 доларів США, підтверджується меморіальним ордером № NL-4 від 31.10.2007 року. При настанні чергових строків погашення кредиту, відсотків за користування кредитом Позичальник свої зобов'язання перед Банком не виконує. Загальна заборгованість відповідача із сплати кредиту, відсотків за користування кредитом та пені станом на 21.08.2014 року складає 91 510,83 доларів США (в грн. екв. 1 199 962,23 грн.), яку позивач просить стягнути з відповідача. У відповідності до положень ст.ст. 1054,1055 ЦК України кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту. Укладений сторонами кредитний договір визначений сторонами як споживчий кредит, а тому для нього встановлено особливий порядок укладення. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11, ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Частиною 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що «Фінансові послуги врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має у письмовій формі повідомити споживачеві перед укладенням договору споживчого кредитування». У частині 4 пункту 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено: «У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством. Витрати, що складають сукупну вартість кредиту, законодавцем визначено у частині д). п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої сукупна вартість кредиту включає перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо. Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», які розроблені у відповідності до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», затверджено форму детального розпису сукупної вартості кредиту та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (надалі - Правила). У даних Правилах вказані обов'язкові умови із числа інших обов'язкових умов договору, на які міститься посилання в ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», необхідність яких випливає із суті та умов договору, які є істотними та які можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту. Частиною 2 п. 16. постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. При укладенні кредитного договору Позичальник не був ознайомлений з усіма умовами кредитування, що пропонуються Банком, в обсязі і в порядку, що передбачені Законом України «Про захист прав споживачів» та нормативно - правовими актами Національного банку України». Позивач за зустрічним позовом був ознайомлений лише з тією інформацією, яка була фактично викладеною безпосередньо в змісті самого договору, який був розроблений відповідачем за зустрічним позовом. Із аналізу матеріалів кредитного договору, можна встановити, що в їх змісті відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для їх укладення, а саме: - всупереч вимогам п.3.1 Правил таст.,11 ЗУ «Про захист прав споживачів» належно не наведено детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, у тому числі перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору, тощо; - всупереч вимогам п.3.2 Правил таст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» кредитний договір і зокрема, графік платежів не містить відомостей (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі - щомісяця, щокварталу, тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, вартості сплати вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил; - всупереч вимогам п.3.3 Правил та ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» не визначено сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також не зазначено її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту, розрахунок якої здійснюється з використанням наведеної в Постанові Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року формули; б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту. Оскільки, вказані обов'язкові відомості не зазначені в кредитному договорі, і докази про те, що ці відомості були офіційно оприлюднені є відсутніми, то відсутні підстави вважати, що кредитний договір відповідає вимогам чинного законодавства України. У відповідності до ст. 638 ЦК, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В п.14. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року, «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказано: «При вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч.5 ст.11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Згідно п.3.б. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 р., банкам заборонено встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості тощо), або дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, тощо). З огляду на це, встановлена Банком в п. 1.5. кредитного договору умова, щодо обов'язку сплати Позичальником на користь банку комісії від суми виданих коштів в розмірі 1,75 % є такою, що суперечить вимогам ч.5 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», а сума комісії, сплаченої позивачем, - є незаконно отриманою банком. Відповідач за зустрічним позовом скористався тим, що позивачу об'єктивно бракувало знань необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог ч. 2 ст. 11 та абзацу 16 ч.1 ст. 6 закону «Про захист прав споживачів» не надав позивачу відомості, які потрібні клієнту при укладенні договору, та по суті примусив останнього до сплати платежів не незаконних підставах. Статтями 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання кредитного договору недійсним у випадку включення до нього умов, які є несправедливими та угод, які здійснені з використанням нечесної підприємницької практики Несправедливими умовами зокрема є установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч. З ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» відповідно до ч. 4 зазначеної статті, цей перелік не є вичерпним. Згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинень під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Відповідно до п.20 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману умисел у діях однієї зі сторін правочину. Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майно виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, я існують на момент відшкодування. Відповідно до положень ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-які чином порушується право споживача на свободу вибору продукції, принцип рівності сторони договору, учасником якого є споживач, будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію, та ціну продукції визначено неналежним чином. Крім того, умови кредитного договору не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки умови договору є несправедливими, наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача: п. 5.1 встановлено розмір відповідальності споживача у разі порушення умов цільове використання кредиту - штраф у розмірі 25 % від суми нецільового використання кредиту; п. 5.2 договору - пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасної суми прострочки за кожен день прострочення платежу; п. 5.3 договору - штраф у розмірі 10% за кожен випадок порушення умов договору. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. В даному випадку п.п. 5.1, 5.2, 5.3 договору є несправедливими, оскільки аналогічної відповідальності для банку договором на встановлено. Тобто існує дисбаланс - нерівність - а відповідальністю споживача та банку за одні і ті ж самі порушення, а саме не встановлено штрафу для банку за порушення умов договору у розмірі 10%, відсутня пеня у розмірі 1 % несвоєчасної суми прострочки за кожен день прострочення видачі кредиту. Відповідно до п. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змін» або визнано недійсним. Відповідно до п. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Відповідно до п. 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», положення, було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Представник позивача у судове засідання не з'явився, проте подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, додаткові пояснення по суті позову, згідно яких заявлений позов підтримує та заперечення на зустрічний позов, у задоволенні якого просив відмовити (а.с. 68, 73-74, 76-78, 87). Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заявив, що дійсно отримував у банку кредит, однак, якщо б на момент укладення договору він знав, що курс долара так різко зміниться, зазначений кредит не брав би у жодному разі. Представник позивача - адвокат [PERSON] заялений позов заперечив, надавши додаткове заперечення (а.с.94-95), згідно якого просить суд звернути увагу на положення п. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Таким чином, Законом чітко визначено, що подання позову можливе тільки за спливом 60 днів з дня отримання позичальником вимоги про дострокове погашення боргу. Не виконання цієї вимоги не дає право кредитору звертатись з позовом до суду, скільки його право не порушене. Натомість банк подав позов після спливу 2 тижнів після отримання (за твердженням банку) вимоги позичальником. Ухвалою від 06.10.2014р. відкрито провадження в цивільній справі. Відповідно до п. 3 ст. 16 Цивільного кодексу України, це є підставою для відмови судом в позові. Позивач матиме право звернутись з позовом до суду у встановленому порядку, коли подасть заяву про дострокове погашення боргу та за спливом встановленого Законом строку. Зустрічний позов просив задоволити з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві. Заслухавши відповідача, його представника, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Загальними засадами дизпозитивності цивільного судочинства встановленими ст.11 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Вирішуючи заявлений позов до [PERSON] щодо стягнення заборгованості, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що 29.10.2007 року між Відкритим акціонерним товариством комерційним банком "Надра" та відповідачем [PERSON] було укладено Кредитний договір №2-02/10-2007, згідно якого останній взяв на себе зобов'язання з повернення отриманого кредиту у сумі 70512,75 доларів США та відсотків за його використання у розмірі 12,49% річних, строком до 28.10.2032 року(а.с.6-8). Згідно умов зазначеного кредитного договору Позичальник зобов'язувався повернути кредит та нараховані відсотки шляхом щомісячної сплати суми мінімально необхідного платежу в розмірі 772,58 доларів США до 10 числа поточного місяця. Отримання кредитних коштів в сумі 70512,75 доларів США, підтверджується меморіальним ордером № NL-4 від 31.10.2007 року. (а.с.9). При настанні чергових строків погашення кредиту, відсотків за користування кредитом Позичальник свої зобов'язання перед Банком не виконує. Загальна заборгованість відповідача із сплати кредиту, відсотків за користування кредитом та пені станом на 21.08.2014 року складає 91510,83,88 доларів США (а.с. 4-5). Згідно п.4.2.4. Кредитного договору банк має право вимагати від Позичальника дострокового виконання зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених цим договором, можливих штрафних санкцій, якщо Позичальник не вніс черговий мінімальний платіж у термін, визначений п.3.3.3. цього Договору. Згідно п. 5.2. Кредитного договору у разі прострочення Позичальником виконання зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків, комісій та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п.3.3.3. цього Договору, Позичальник сплачує Банку пеню в розмірі подвійної олікової ставки Національного банку України, що діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення. При настанні чергових строків погашення кредиту, відсотків за користування кредитом Позичальник свої зобов'язання перед Банком не виконує. Суд констатує, що правовідносини, яким відповідають встановлені судом факти, врегульовані нормами ЦК України, чинного із 01.01.2004 року та умовами кредитного договору. Відповідно до ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору і вимог закону. Згідно ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У відповідності до ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 Глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачене ч.2 ст. 1050 та ч.2 ст. 1054 ЦК України, як наслідок порушення Відповідачем зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту. Як встановлено із поданих доказів, згідно умов вищевказаного Кредитного договору та розрахунку боргу, заборгованість відповідача із сплати кредиту, відсотків за користування кредитом та пені складає: по кредиту 67347,77 доларів США; відсотках 15179,38 доларів США; пеня за порушення строку сплати платежу 1 932,40 доларів США (а.с. 4-5), які підлягають стягненню з відповідача. Вирішуючи питання щодо стягнення штрафу 7051,28 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 92 461,89 грн., суд виходить з наступного. У відповідності до ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 03.09.2014 року за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, ухвалив постанову у справі № 6-100цс14, предметом якої був спір про стягнення заборгованості за договором позики. У вказаному судовому рішенні Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. За вказаних обставин суд вважає за можливе застосувати положення ч.3 ст.551 ЦК України, згідно якого розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Судом приймається до уваги, що заявлений штраф у три рази перевищує розмір пені, що на думку суду є значним. Відтак, позов у цій частині задоволенню не підлягає. Даючи оцінку доводам позивача, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивач передчасно звернувся до суду з позовом, оскільки не дотримався процедури, визначеної п.10 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" суд виходить з наступного. Відповідно до п.10 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п'ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність. Даючи оцінку даним мотивам заперечення, суд виходить з того, що відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Кампус Коттон клаб" щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України справа про досудове врегулювання спорів) від 9 липня 2002 року Положення частини другої статті 124 Конституції України ( 254к/96-ВР ) щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Крім того, положення п.10 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" не містять жодного застереження щодо заборони кредитодавцю звернення до суду. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача з претензією від 04.09.2014 року, у якій зазначено наявність заборгованості по сплаті тіла кредиту та відсотків згідно кредитного договору від 29.10.2009 року. Боржнику пропонувалося звернутися до відділення позивача з метою реструктуризації заборгованості. Претензія була направлена на адресу, зазначену відповідачем у договорі: м.Виногпрадів, вул. Онуфрія, 25 (а.с.3). Позов складений позивачем 17.09.2014 року, до суду відправлений 18.09.2014 року, судом прийнятий 23.09.2014 року (а.с.2, 15). Щодо долучених копій рішень, відповідно до яких суди відмовляли у позовах з підстав недотримання позивачем процедури, зазначеної п.10 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", суд виходить з того, що у відповідності до ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Також обов'язковими для суду є приюдиційні факти, встановлені відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України. Оскільки вказані рішення приюдиційного факту не породжують, не є висновками Верховного Суду України, викладеними у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу, то посилатися на них, як підставу для відмови у позову, у суду правових підстав не має. Крім того судом констатується, що відповідачем не заперечується факт підписання кредитного договору, отримання кредитних коштів. Також відповідач не заперечив щодо заборгованості в цілому чи її складових, пред'явлених позивачем. У зв'язку з цим вказані доводи позивача, не можуть бути підставою для відмови у позові, оскільки не ґрунтуються на законі. Вирішуючи заявлений зустрічний позов суд виходить з наступного. Загальні положення про правочин містяться у параграфі 1 глави 16 Цивільного Кодексу України. Зі змісту цієї норми закону вбачається, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вказані обставини передбачені у нормах ЦК України. Згідно статті 1 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 8 Цивільного кодексу України визначає законодавство, відповідно до якого суд вирішує справи. Суд вирішує справи відповідно до Конституції України законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Частина 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень проти них. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у розгляді справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі щодо яких виникає у сторін спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 202 Цивільного кодексу України визначається зміст поняття правочин, а саме, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Крім того, згідно зі ст. ст. 6, 319, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно вимог ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним Відповідно до ч. 3-5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, є: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно вимог ст. 208 Цивільного кодексу України правочини, які належить вчиняти у письмовій формі правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Статтею 215 Цивільного кодексу України визначені підстави недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України встановлені наступні правові наслідки недійсності правочину: недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування; якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною; правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів; правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін; вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедури виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Як вбачається з позовної заяви і доданих до неї матеріалів, позов стосується укладеного між сторонами кредитного договору, що свідчить про існування між ними кредитних правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством в системі кредитування. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Ст. 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ст..215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання на момент чинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України . Якщо недійсність правочину не встановлена законом, але одна із сторін заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину за ч.1 ст.203 ,ч.1 ст. 215 є суперечність змісту правочину нормам ЦК України , іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства з огляду на те, що змістом правочину є відповідні його виду умовам. При вирішенні питання про недійсність правочину підлягає з'ясуванню наявність тих обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, а також відповідність умов договору законодавству, яке було чинним на час його укладення. Відповідно до ст. 6 ЦК України при укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 ЦК України) 627 ЦК України Ст. 628 ЦК України вказує, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Таким чином, підписавши кредитний договір, позичальник погодився з усіма його умовами. Відповідно до пам'ятки клієнту про умови оформлення кредитного пакету позичальник підтверджує, що отримав від кредитора у письмовій формі інформацію про умови кредитування, як це вимагає законодавство про захист прав споживача. Ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає порядок визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень указаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до ч.3 ст.18 Закону визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей. Частиною5 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, зміна умов зобов'язання. З аналізу положення кредитного договору, зокрема п. 5.1, яким встановлено розмір відповідальності споживача у разі порушення умов цільове використання кредиту - штраф у розмірі 25 % від суми нецільового використання кредиту; п. 5.2 договору, яким встановлено пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасної суми прострочки за кожен день прострочення платежу та п. 5.3 договору - штраф у розмірі 10% за кожен випадок порушення умов договору, вбачається, що вказані наслідки залежать лише від добросовісної поведінки позичальника при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов'язань. За таких підстав, суд не вважає згадані умови договору несправедливими. Вказані умови оспорюваного договору повністю відповідають нормі ч.2 ст. 1050 ЦК України, якою визначено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Крім того, слід зазначити, що згідно з ч.6 ст.18 Закону України Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Отже, навіть у випадку визнання недійсними окремих положень договору про надання споживчого кредиту, це не тягне за собою обов'язково недійсність договору в цілому. Також суд вважає за необхідне зазначити, що у відповідності до ст.230, ч.1 ст.229 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (природа правочину, права та обов'язки сторін, такі властивості і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Таким чином, предметом доказування у даній справі є наявність в момент укладення кредитного договору та при його підписанні у жовтні 2007 року у відповідача за зустрічним позовом та у позивача умислу, спрямованого на введення когось з підписантів, в оману щодо обставин, які мають істотне значення. За правилами ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, коли така особа звільнена від доказування. Суд констатує, що підстави для звільнення позивача від доказування відсутні, а позивач не навів належних доказів, які би стали підставою для визнання недійсним укладеного між сторонами кредитного договору, зокрема доказу введення його в оману з боку відповідача. За вказаних обставин у суду відсутні правові підстави для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним. Частиною 1 статі 88 ЦПК України визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" міститься роз"яснення, що у разі якщо суд на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України зменшує розмір неустойки, витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено. Позивачем документально підтверджено відповідним платіжним дорученням сплату при зверненні з майновим позовом до суду судового збору в розмірі 3654,00 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial