Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

20.02.2019 [PERSON] звернувся до Турківського районного суду Львівської області з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] , в якій просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником будинку [ADDRESS] , в якому зареєстровані відповідачі у 2012 році, однак за вказаною адресою ніколи не проживали і не проживають. Відповідачі проживають в с.Великі Ком`яти, Виноградівський район, Закарпатська область. У зв`язку із тим, що відповідачі не проживають в будинку, але є зареєстрованими, а тому створюють йому труднощі в користуванні та розпорядженні його майном. За результатами повторного автоматизованого розподілу справи, оформленого відповідним протоколом від 30.07.2020, для розгляду цієї справи визначено суддю Турківського районного суду Львівської області Кшик О.І. Ухвалою суду від 12.08.2020 цивільна справа прийнята до провадження, визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Ухвалою суду від 14.09.2020 залучено до участі в справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Службу у справах дітей Турківської РДА та призначено розгляд справи в судове засідання з повідомленням (викликом) сторін. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи. Представник позивача - адвокат Буняк Д.М. у судове засідання не з`явився, 18.11.2020 подав до суду заяву про розгляд справи без його та позивача участі. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення у справі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися повторно, хоча були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи. Про причини неявки в судове засідання не повідомили, відзиву не подали, про що свідчать матеріали справи, рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, які повернулися до суду без вручення відповідачам за зареєстрованою адресою [ADDRESS] з відміткою "адресат відсутній" та за місцем проживання с.Великі Ком`яти, Виноградівський район, Закарпатська область з відміткою працівника поштового відділення "адресат відмовився". Згідно п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відтак, судом дотримано вимог щодо належного повідомлення відповідачів про день, час та місце розгляду справи, а з урахуванням, що адресат відсутній за адресою місця проживання, що зареєстрована у встановленому законом порядку, а за повідомленим позивачем місцем проживання відповідачів "адресат відмовився" від одержання поштового відправлення (судової повістки), інших відомостей щодо місця перебування чи проживання відповідачів немає, то така вважається врученою. Таким чином, відповідачі вважаються такими, що належним чином повідомлені судом про розгляд вказаної справи. Представник третьої особи Служби в справах дітей Турківської РДА в судове засідання не з`явився, 18.11.2020 подав до суду заяву про розгляд справи без їх участі. Позовні вимоги в частині втрати користування житлом малолітньою [PERSON] не підтримує. За таких обставин, 18.11.2020 постановлено ухвалу суду за згодою представника позивача про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Інших заяв, клопотань від сторін не надходило. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.11.2018, позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12.11.2018 належить будинкок за адресою [ADDRESS] (а.с. 7). Довідкою виконавчого комітету Турківської міської ради Львівської області про склад сім`ї від 14.02.2019 №693 (а.с. 14) та даними будинкової книги (а.с.9,10) доводиться, що у будинку позивача зареєстровані його племінниця [PERSON] та її малолітня дочка [PERSON] . Позивач, вважаючи, що має право на власний розсуд володіти, користуватись та розпоряджатись свої майно, звернувся до суду за захистом порушеного права шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування його житлом. Вирішуючи спір, суд виходить з наступних положень закону та відповідних їм правовідносин. Так, право власності захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі відповідно - Перший протокол; Конвенція). Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності, що знайшло своє відображення у ст. 41 Конституції України. Водночас, право власності (на мирне володіння майном) не є абсолютним. Однак, будь-яке втручання в таке право може відбуватись лише у відповідності до закону та з урахуванням необхідності такого втручання в демократичному суспільстві. Конституцією України також закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (ст. 13, 41 Конституції України). Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом статті 383 ЦК України, статей 150,156 Житлового кодексу УРСР власник житла має право використовувати свою власність для свого проживання та проживання членів своєї родини. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Водночас, відповідно до ч. 2 та 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно зі ст. 176 СК України батьки зобов`язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом. Таким чином, положення діючого сімейного законодавства чітко встановлюють право користування дитини майном батьків. У розрізі наведених вище правових норм, суд встановив, що позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом належить житловий будинок за адресою [ADDRESS] , в якому зареєстровані відповідачі. Поряд з цим суд встановив, що відповідач [PERSON] є племінницею позивача, а її [PERSON] , 2009 р.н., є її дочкою, які з 2012 року за місцем реєстрації не проживають. Відтак, за відсутності спільного проживання, спільного побуту, взаємних прав та обов`язків щодо спільного проживання, відповідачі не є членами сім`ї позивача. Водночас, з повідомлення Великоком`ятської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області від 23.10.2020 за №02-23/785 видно, що за відомостями сектору реєстрації місця проживання/перебування виконавчого комітету сільської ради [PERSON] та її малолітня дитина фактично проживають за адресою [ADDRESS] . Згідно з довідкою виконавчого комітету Великоком`ятської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області від 23.10.2020 за №02-21/2009, до складу сім`ї [PERSON] входить чоловік [PERSON] та дочка [PERSON] . Відповідач [PERSON] не спростувала встановлених судом обставин, не надала суду доказів, які б свідчили про наявність поважних причин не проживання її та дочки в будинку позивача, доводів позовної заяви не спростувала. З урахуванням викладеного, суд вважає що позивач як власник житлового будинку має право на безперешкодне користування та розпорядження ним, зокрема з урахуванням тої обставини, що відповідачі не є членами його сім`ї та тривалий час без поважних причин не проживають за місцем реєстрації, що свідчить про те, що вони втратили інтерес до такого житла. Щодо вирішення питання про визнання втратившою право на житло малолітньою [PERSON] , то суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 16 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. (ст. 3 Конвенції про права дитини). В свою чергу, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч. 1 ст. 29 ЦК України ). Відповідно до ч.3, ч.4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає, а місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України). Правом вільно обирати собі місце проживання, наділена фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років. З матеріалів справи видно, що малолітня [PERSON] [INFO] . Наведене дає підстави для висновку про те, що місцем проживання малолітньої [PERSON] , в інтересах якої діє її мати [PERSON] , в силу вимог закону є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Відтак, беручи до уваги вище вказані норми законодавства у сукупності з встановленими обставинами у цій справі, зокрема те, що відповідачі не проживають за зареєстрованим місцем проживання у спірному будинку з 2012 року, будинок належить позивачу, відповідачі не є членами його сім`ї, доказів поважності причин їх відсутності не надано, відповідачі проживають за адресою [ADDRESS] , тому суд дійшов висновку, що відповідачі втратили право користування житловим приміщенням позивача. Водночас, малолітня [PERSON] втратила право користування жилим приміщенням, належним на праві власності позивачу, оскільки факт не проживання її матері за відповідною адресою та визнання її такою, що втратила право користування відповідним жилим приміщенням, є підставою для втрати і малолітньою права на проживання та користування відповідним житлом. Оскільки малолітня особа у віці до чотирнадцяти років не наділена правом самостійно обирати собі місце проживання, а її власне волевиявлення залежить від волевиявлення її батьків, тому задоволення вимог про визнання її матері [PERSON] такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, є підставою для задоволення аналогічних вимог позивача, який не є членом сім`ї дитини, щодо самої малолітньої [PERSON] . Отже, позов [PERSON] підлягає до повного задоволення.

Outcome: approved