Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на те, що 05.06.2008 позивачем було укладено з [PERSON] кредитний договір № 014/0003/82/126402, відповідно до умов якого останньому був наданий кредит у сумі 18360,00 доларів США зі сплатою 14% річних. З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором, між позивачем та [PERSON] був укладений договір іпотеки від 05.06.2008, відповідно до умов якого [PERSON] передав банку в іпотеку житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS]. [INFO] [PERSON] помер, проте за життя порушив умови кредитного договору, що призвело до виникнення заборгованості, а тому позивач звертається до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав, викладених в позовній заяві. Зазначила, що заміна боржника за основним зобов'язанням в зв'язку зі смертю [PERSON] його спадкоємцями не відбулась, що виключає необхідність застосування судом норм ч. 1 ст. 523 ЦК України, яка визначає необхідність отримання позивачем згоди іпотекодавця нести відповідальність за нових боржників. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні, не заперечуючи факт укладення кредитного договору, договору іпотеки та розмір заборгованості, позов не визнали, просили у його задоволенні відмовити з підстав, викладених у письмових запереченнях (а.с.48-49). Представник відповідача зазначила, що після смерті [PERSON] відбулась заміна боржника за кредитним договором його спадкоємцями, які прийняли спадщину, а відповідач, у передбачений ст. 513 ЦК України спосіб, не погоджувався забезпечувати виконання зобов'язання новими боржниками, Відтак є всі підстави для застосування судом положень ч. 1 ст. 523 ЦК України, що має наслідком відмову у задоволенні позову. Треті особи, належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули. Третя особа [PERSON] подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити за її відсутності, проти задоволення позову заперечила. Третя особа [PERSON] подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності, справу вирішити на розсуд суду. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а в ч.1 ст. 626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а ч.1 ст. 526 ЦК України встановлює, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. 05.06.2008 між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено кредитний договір №014/0003/82/126402 (далі - кредитний договір), згідно умов якого останньому було надано кредит в сумі 18360,00 доларів США зі сплатою 14% річних в доларах США з кінцевим строком повернення кредиту та процентів за ним 04.06.2018 року (а.с. 4-10). [PERSON] зобов'язався здійснювати погашення кредиту та процентів щомісячно, до 5 числа кожного календарного місяця, однаковими платежами згідно з графіком (Додаток №1 до кредитного договору). З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за вказаним вище кредитним договором, 05.06.2008 між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та майновим поручителем [PERSON] укладено договір іпотеки, відповідно до п. 1.2. якого [PERSON] передав ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в іпотеку житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS], загальною площею 77,07 кв. м., що складається з одного кам'яного житлового будинку (літ. А) житловою площею 34,53 кв. м., підвалу "А1", сараю "Б", вбиральні "Г", відмостки "І", огорожі "1-3" (а.с. 11-14). Вказане майно належить [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування від 10.12.2002 серії ВАВ №569585, посвідченого приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області [PERSON], за реєстровим №5396, зареєстрованого 05.04.2008 в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за №2985 (а.с. 185). [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 212). Згідно розрахунку суми боргу, заборгованість [PERSON] по кредитному договору станом на [INFO] р. становить 10 717,62 доларів США, з яких 10 406,84 доларів США - заборгованість по кредиту; 171,74 доларів США - заборгованість по відсотках; 139,04 доларів США - заборгованість по пені. З матеріалів спадкової справи (а.с. 203-236) вбачається, що третя особа [PERSON] звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] - [INFO], тобто в межах строку, визначеного ч. 1 ст. 1270 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 1273 ЦК України неповнолітня особа віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років може відмовитися від прийняття спадщини за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальника і органу опіки та піклування. Батьки (усиновлювачі), опікун можуть відмовитися від прийняття спадщини, належної малолітній, недієздатній особі, лише з дозволу органу опіки та піклування. Зважаючи на вказані вище норми, спадщину після смерті [PERSON] також прийняли його малолітні діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], а також син померлого [PERSON], [INFO], який на момент смерті батька був неповнолітнім, в матеріалах спадкової справи відсутні заяви про відмову від прийняття ними спадщини Окрім третіх осіб спадкоємцями за законом були батьки померлого [PERSON] - [PERSON] та [PERSON], які в порядку ч. 1 ст. 1273 ЦК України та в межах встановлених ч. 1 ст. 1270 ЦК України строків, від прийняття спадщини відмовились, що підтверджується відповідними заявами від [INFO]. Отже, спадкоємцями померлого [INFO] [PERSON], які прийняли спадщину, є треті особи у справі. Вказані обставини, визнані сторонами, а тому в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. За таких підстав та зважаючи на пояснення представника позивача та заперечення представника відповідача спірним є питання щодо того чи відбулась заміна боржника за основним зобов'язанням [PERSON] його спадкоємцями та наявності підстав застосування судом норм ч. 1 ст. 523 ЦК України, яка визначає правові наслідки заміни боржника у зобов'язанні, забезпеченому порукою або заставою. Відповідно до ч. 1 ст. 608 ЦК зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що у разі смерті боржника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов'язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Аналогічна позиція викладена і у Постанові Верховного Суду України від 17.04.2013 у справі № 6-18цс13. Отже, посилання представника позивача на те, що у разі смерті боржника, який був стороною кредитного договору, не відбулась заміна боржника в зобов'язанні його спадкоємцями, оскільки має місце успадкування грошового обов'язку спадкоємцями [PERSON], є помилковим. Відповідно до ч. 1 ст. 520 ЦК України боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Зважаючи на викладене вище та на те, що спадщину після смерті [PERSON] прийняли його дружина та діти, які є третіми особами у справі, суд приходить до висновку, що в даному випадку відбулась передбачена законом заміна боржника (переведення боргу) за кредитним договором від 05.06.2008 № 014/0003/82/126402 і до спірних правовідносин в силу положень п. 4 ч. 1 ст. 214 ЦПК України слід застосувати, зокрема, й положення норм чинного законодавства, які регулюють заміну боржника у зобов'язанні та її правові наслідки. Відповідно до ч. 1 ст. 523 ЦК України порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов'язання новим боржником. Пунктом 9.4 договору іпотеки від 05.06.2008 визначено, що іпотека зберігає свою силу у випадку, коли у встановленому законом порядку відбувається переведення позичальником боргу за кредитним договором на іншу особу, що спростовує твердження представника відповідача, що відповідач не надавав свою згоду забезпечувати виконання зобов'язання новими боржниками. Щодо тверджень представника відповідача про недотримання письмової форми правочину щодо заміни боржника у зобов'язанні, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобов'язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу. Так, згідно ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Проте як вбачається з положень ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Крім того суд також бере до уваги й те, що в даному випадку заміна боржника в основному зобов'язанні відбулась в порядку встановленому законом, внаслідок його смерті, а не в порядку досягнення домовленостей між сторонами кредитного договору. Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому законом. Згідно із ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України "Про іпотеку" майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Згідно ч. 1, 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Аналогічні положення щодо надсилання вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та позичальнику містяться і в п. 6.1. договору іпотеки від 05.06.2008. З матеріалів справи вбачається, що відповідачу, на виконання зазначених вище вимог закону та іпотечного договору, було направлено відповідну вимогу, яка була отримана [PERSON] 20.05.2014, що підтверджується копією повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 19-20). В той же час, вимоги позивача не були виконані та заборгованість погашена не була. Частинами 1, 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до п. 6.2 договору іпотеки від 05.06.2008 іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити всю суму зобов'язання на момент звернення стягнення, у тому числі суму заборгованості за кредитом та відсотками, штрафними санкціями, комісійною винагородою незалежно від настання строку виконання основного зобов'язання, який зазначено у кредитному договорі, якщо у момент настання строку виконання зобов'язань за кредитним договором вони не будуть виконані, а саме: при повному або частковому неповерненні у встановлений кредитним договором строк суми кредиту; або при несплаті або частковій несплаті у встановлені кредитним договором строки сум процентів, комісійної винагороди, сум неустойки (пені, штрафних санкцій). Як встановлено судом, з боку [PERSON] були порушені умови основного зобов'язання в частині виконання вимог кредитного договору № 014/0003/82/126402 від 05.06.2008, які не були виконані і його спадкоємцями, що стало підставою для звернення позивача до суду з вимогою звернути стягнення на предмет іпотеки. Крім того, як роз'яснено в п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку про правомірність вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки - жилий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] загальною площею 77,07 кв.м., жилою площею 34,53 кв.м., зазначений в плані літерою А, підвал А1, сараї - Б та В, вбиральня - Г, відмостка - 1, огорожа - 1-3, що належить на праві власності [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER], [ADDRESS]) на підставі договору дарування від 10.12.2002 серії ВАВ №569585, посвідченого приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області [PERSON], за реєстровим №5396, зареєстрованого 05.04.2008 в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за №2985. Статтею 39 частиною 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону України «Про іпотеку», реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону. Як роз'яснено в п. 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», Резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Таким чином звернення стягнення на предмет іпотеки має бути проведено шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного вище та

Outcome: approved