Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-06 00:00:00

17.07.2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Комунального підприємства «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр» Тернопільської міської ради про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обгрунтування заявлених позовних вимог, зазначив, що наказом № 42/ОС від 13.03.2018 р. він прийнятий на роботу в комунальне підприємство «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр» Тернопільської міської ради на посаду лікаря уролога на 0,25 ставки за сумісництвом по переводу з Тернопільської міської комунальної лікарні швидкої допомоги. Трудову книжку він не надавав на підприємство, і записів в ній з цього приводу не має. В період з квітня 2018 року по червень він на роботу не виходив оскільки роботодавцем йому було повідомлено, що на даний час роботи не має. 08 червня 2018 року він прийшов на робоче місце та дізнався про те, що наказом №126/ОС від 02.04.2018 р. його було звільнено як сумісника на підставі ст. 7 КЗпП України, п.8 «Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій», у зв'язку із прийняттям на роботу постійного працівника. Вважає своє звільнення незаконним та таким, що вчинене із грубим порушенням норм чинного законодавства України, оскільки стаття 7 КЗпП не містить таких підстав для звільнення сумісника, як прийняття на роботу працівника який не є сумісником. Також зазначає, що він не може бути звільнений на підставі «Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій» оскільки КП підприємство «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр» Тернопільської міської ради не є державним закладом, відповідно його звільнення повинно відбуватися на загальних підставах КЗпП України. Крім того зазначає, що розірвання його трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу відбулося без попередньої згоди профспілки та на роботу було прийнято іншого працівника на умовах неповного робочого дня. На підставі наведеного просить визнати незаконним та скасувати наказ №126/ОС від 02.04.2018 р. та поновити його на роботі лікаря-уролога в хірургічне віддлення поліклініки КП підприємство «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр» Тернопільської міської ради, а також стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу виходячи з його посадового окладу в розмірі 826,83 грн. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 серпня 2018 року відкрито провадження у справі. Представник відповідача Комунального підприємства «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр» Тернопільської міської ради 03.09.2018 року подав відзив на позов в якому позову не визнав, зокрема зазначивши, що згідно чинного законодавства власник, або уповноважений ним орган має право визначати чисельність працівників, вносити зміни в штатний розпис, здійснювати звільнення працівників, одночасно приймаючи рішення прийняття на роботу працівників іншої спеціальності, також допускає звільнення працівника-сумісника у зв'язку з прийняттям на роботу працівника який не є сумісником, та у зв'язку з обмеженнями на роботу за сумісництвом. Звільнення в таких випадках проводиться без згоди виборі органу первинної профспілкової організації. [PERSON] був прийнятий на роботу 17 березня 2017р. на посаду лікаря-уролога (0,25 ставки) за сумісництвом. Враховуючи особливості виробничого процесу та економічну доцільність 05.04.2018р. [PERSON] був звільнений з роботи згідно наказу №126/0 підставі ст. 7 КЗпП України п.8 «Положення про умови роботи за сумісний працівників державних підприємств, установ, організацій» у зв'язку з переведенням лікаря-уролога [PERSON], який не є сумісником. Також вказує, що Положенням про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженим спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43, регламентуються питання роботи на умовах сумісництва в установах, організаціях, що фінансуються з бюджетів усіх рівнів, отже, його дія поширюється на комунальні заклади, утворені органом місцевого самоврядування, та комунальні установи, організації, що фінансуються з бюджету. На підставі наведеного просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги з мотивів наведених у позовній заяві. Представник відповідача заперечив проти задоволення позову надавши пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях. Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав: Згідно ч.1 ст.4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] з 17 березня 2017 року був прийнятий на роботу в Комунальне підприємство «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр» Тернопільської міської ради, на посаду лікаря-уролога (0,25 ставки) за сумісництвом, по переводу з ТМКЛШД, про що виданий наказ №42/ОС від 13 березня 2017 року. Згідно з наказом №125-ОС від 02 квітня 2016 року виданого директором КП «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр» Тернопільської міської ради, [PERSON] з 06.04.2018 року переведено на посаду лікаря-уролога хірургічного відділення (0,5 ставки). Наказом №162-Ос від 02 квітня 2018 року про припинення трудового договору (контракту) виданого директором КП «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр» Тернопільської міської ради, [PERSON] з 05 квітня 2018 року було звільнено з посади лікаря-уролога як сумісника згідно ст. 7 Кодексу законів про працю України та п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженим спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43, у зв'язку із прийняттям на цю роботу постійного працівника [PERSON] У трудовій книжці позивача [PERSON] відсутні записи про прийняття на роботу та про звільнення з посади лікаря-уролога (0,25 ставки) за сумісництвом в КП «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр» Тернопільської міської ради. Згідно поданої [PERSON] заяви від 08.06.2018 року, КП «Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр» Тернопільської міської ради надало позивачу письмову відповідь №471 від 15.06.2018 року, з якої вбачається, що з наказом про звільнення №162-ОС від 02 квітня 2018 року [PERSON] був ознайомлений. Одночасно позивачу відмовлено в наданні наказу про переведення на роботу [PERSON] Статтею 56 КЗпП України передбачено, що за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Таким чином, встановлення неповного робочого дня при прийнятті особи на роботу є правом власника або уповноваженого ним органу та не може вважатися порушенням умов та процедури звільнення позивача як сумісника. Статтею 21 КЗпП України передбачено, що особливості регулювання праці осіб, які працюють у районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я, тимчасових і сезонних працівників, а також працівників, які працюють у фізичних осіб за трудовими договорами, додаткові (крім передбачених у статтях 37 і 41 цього Кодексу) підстави для припинення трудового договору деяких категорій працівників за певних умов (порушення встановлених правил прийняття на роботу та ін.) встановлюються законодавством. В силу ст.21 КЗпП України, працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Сумісництво - це виконання, крім своєї основної, іншої роботи на умовах трудового договору на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи у вільний від основної роботи час. Не може вважатися сумісництвом робота без зайняття певної посади, що виконується епізодично, без регулярної оплати. Звільнення сумісників у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, провадиться відповідно до ст.7 КЗпП України, яка встановлює, що для деяких категорій працівників за певних умов можуть застосовуватися додаткові, крім передбачених у ст. 37 і 41 цього Кодексу, підстави для припинення трудового договору. Згідно положень ст. 43-1 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадку звільнення з суміщуваної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв'язку з обмеженнями на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством. Робота за сумісництвом регламентується постановою Кабінету Міністрів України від 3 квітня 1993 року №245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» та Положенням про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженим спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43, яким визначені додаткові підстави для звільнення з роботи за сумісництвом. На час прийняття і дії вказаних нормативних актів, відповідно до Закону України "Про власність", до державної власності відносились загальнодержавна власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність). Зазначений нормативно-правовий акт врегульовував питання роботи працівників на умовах сумісництва як на державних (комунальних) підприємствах, так і в державних (комунальних) установах, організаціях, що фінансуються з бюджетів всіх рівнів. Незважаючи на втрату чинності Закону України "Про власність" (Закон України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України" від 27.04.2007 року №997), зазначений нормативно-правовий акт врегульовує питання роботи на умовах сумісництва в установах, організаціях, що фінансуються з бюджетів всіх рівнів. Таким чином, дія зазначеного наказу поширюється не тільки на державні, а й на комунальні підприємства, установи і організації, у тому числі на відповідача. Отже, пунктом 8 зазначеного вище Положення передбачено, що звільнення з роботи за сумісництвом проводиться, зокрема, з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником. Тобто, Положення є уніфікованим щодо діяльності державних організацій та організацій із комунальною та іншою формою власності, спрямоване на врегулювання певних видів суспільних відносин с сфері трудових правовідносин, та ґрунтується на нормах ст.43-1 КЗпП України, якою передбачено, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди органу первинної профспілкової організації допускається у випадку звільнення з суміщувальної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв'язку з обмеженням на роботу за сумісництвом, передбаченим законодавством. Це підтверджується правовою позицією Верховного Суду висловленій у постанові від 23 квітня 2018року у справі №61-6529св18). Викладене свідчить, що у разі розірвання трудового договору за суміщенням, посилання роботодавця на інші статті КЗпП України для визначення правових підстав для звільнення працівника за ініціативою власника, не вимагається. Враховуючи вищенаведене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку щодо відсутності при звільненні позивача порушень трудового законодавства. Вимоги щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розумінні статті 235 КЗпП України є похідними від позовних вимог про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про відмову у їх задоволенні.

Outcome: dismissed