Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

У березні 2014 року перший заступник прокурора Шевченківського району м. Києва (далі по тексту-позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Київської міської ради (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі - відповідач 2, [PERSON]), [PERSON] (далі - відповідач 3, [PERSON]) про визнання недійсним рішення, державних актів на право власності на земельну ділянку, договору дарування, відновлення становища, яке існувало до порушення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що земельна ділянка площею 0,10 га по [ADDRESS] (далі по тексту - земельна ділянка) знаходиться в парковій зоні, що встановлено під час перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства в частині екологічного контролю зелених насаджень, а отже, згідно ст. 51 ЗК України вказана ділянка віднесена до земель рекреаційного призначення, тобто охоплюється забороною та обмеженнями, що передбачені законом для їх використання. Відповідачем 1 при прийнятті оскаржуваного рішення, в порушення ст. 20 ЗК України, не було змінено цільового призначення земельної ділянки в порядку, встановленому законодавством України, що у відповідності до ст. 21 ЗК України є підставою для визнання недійсним рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання ( передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам. Рішення VI сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24.06.2004 року №326-2/1536 в частині (пункт 7 щодо передачі громадянину [PERSON] земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS]) (далі по тексту - рішення) було прийнято з порушенням вимог закону та Конституції України, а тому підлягає визнанню незаконним в частині у судовому порядку. На підставі незаконного рішення виготовлено державний акт на право власності на землю за №01-7-00503, який 27.10.2004 видано відповідачу-2 та згідно з ч. 1 ст. 115 ЗК України підлягає визнанню недійсним. Також підлягає визнанню недійсним договір дарування вказаної земельної ділянки, укладений в подальшому між відповідачем -2 та відповідачем - 3 та виданий на його підставі державний акт на право власності на спірну земельну ділянку. З огляду на викладене, для захисту порушеного права необхідно відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення спірної земельної ділянки в розпорядження Київської міської ради. Посилаючись на викладене позивач просив суд визнати незаконним та скасувати рішення VIІ сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24.06.2004 року №326-2/1536 в частині (пункт 7 щодо передачі громадянину [PERSON] земельної ділянки площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS]); визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 01-7-00503, виданий 27.10.2004 року [PERSON] на підставі рішення Київської міської ради від 24.06.2004 року №326-/153; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,10 га розташованої по [ADDRESS] кадастровий номер [NUMBER] вартістю 763120,00 грн. укладений 07.06.2006 року між [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку, який 23.11.2005 року був виданий [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки від 07.06.2006 року №3506 (ВСХ №363485); відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення в розпорядження Київської міської ради земельної ділянки площею 0,10 га розташованої по [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], вартістю 763120,00 грн. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києві від 18 грудня 2014 року, в задоволенні позову було відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 червня 2015 року касаційну скаргу заступника прокурора м. Києва задоволено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому, скасовуючи попередні судові рішення, касаційний суд звернув увагу на те, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в порушення вимог ст. 212-215 ЦПК України не визначився належним чином з характером спірних правовідносин, не звернув уваги на вказані обставини, не надав належної оцінки наявним у справі доказам, у їх сукупності, не з'ясував правовий статус спірної земельної ділянки відповідно до ст. 19 ЗК України, зокрема, у рішенні Київської міської ради VII сесії XXIV скликання від 24 червня 2004 року № 326-2/1536 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок та будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд» цільове призначення (використання) земельної ділянки зазначено для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, в той час як з висновку Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Київської міської державної адміністрації від 26.09.2003 року № 19-2499 (т.1 а.с. 97) вбачається, що функціональна зона земельної ділянки відноситься до зеленої зони. Суд першої інстанції приймаючи до уваги постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2013 ( т.1 а.с. 161-168, 169-170 ) та посилаючись на її преюдиціальність у цій справі залишив поза увагою обставини встановлені адміністративним судом, зокрема, що відповідно до листа Комунального підприємства по утриманню зелених насаджень Шевченківського району м. Києва № 280 від 20 лютого 2013 року встановлено, що до 2005 року, земельні ділянки по [ADDRESS], входили до складу скверу на вул. Ризькій та перебували на обслуговуванні районного комунального підприємства по утриманню зелених насаджень (т.1 а.с. 162). Також відповідно до вказаної ухвали, судом не перевірено даних земельно-кадастрової інформації на спірну земельну ділянку, по [ADDRESS] чинної до прийняття оспорюваного рішення міської ради, яке саме цільове призначення спірної земельної ділянки було зазначено, з урахуванням в тому числі дотримання вимог ДБН 360-92** «Містобудування. Планування міських та сільських поселень». Натомість, судом першої інстанції лише зазначено, що приймаючи оспорюване рішення Київська міська рада діяла в межах своїх повноважень та у відповідності до чинного законодавства, пославшись при цьому на судові рішення у адміністративній справі, як на такі, що мають преюдиціальне значення для даної справи. Проте судом першої інстанції залишено поза увагою, що такі рішення були постановлені з інших підстав та з іншого предмету спору. 14 липня 2015 року згідно із протоколом автоматичного розподілу справ між суддями, справу передано на розгляд судді Рибаку М.А. В судовому засіданні прокурор позов підтримав та просив суд про його задоволення. В судовому засіданні представник відповідача-1 та представник відповідача-3 позов не визнали та просили суд відмовити у його задоволенні. Відповідач-2 в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вислухавши пояснення, заперечення та доводи представників сторін, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за наступних підстав. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, п. 7 рішення VI сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24.06.2004 року №326-2/1536 затверджено проект відведення земельної ділянки гр. [PERSON] для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS]. Передано гр. [PERSON], за умови виконання п.7.1 цього рішення, у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] за рахунок земель міської забудови.( т. 1 а.с 87-91) 27.10.2004 року [PERSON] було видано Державний акт серії [NUMBER] на право власності на дану земельну ділянку (т.1 а.с. 101). 07.06.2006 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,10 га розташованої по [ADDRESS] кадастровий номер [NUMBER] вартістю 763120,00 грн.( т.1 а.с. 105-106). В подальшому, 07.06.2006 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га по [ADDRESS] (т.4 а.с. 105) Так, відповідно до ст.. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ч. 2 ст. 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст. Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції ( ч. 3 ст. 24 Закону України " Про місцеве самоврядування в Україні " ). Відповідно до ст. 74 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами. Вирішення відповідно до закону питань земельних відносин є виключною компетенцією пленарних засідань сільських, селищних, міських рад ( п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України " Про місцеве самоврядування в Україні " ). Вимоги п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України свідчать про те, що до розмежування земель державної та комунальної власності, повноваження щодо розпорядження землями ( крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці другому цього пункту ) в межах населених пунктів, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Зміст ст. 43 Земельного кодексу України визначає, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об'єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об'єктів природно-заповідного фонду. Частинами другою та четвертою ст.47 Закону України "Про землеустрій", встановлено, що проектами землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення визначаються місце розташування і розміри земельних ділянок, власники земельних ділянок, землекористувачі, у тому числі орендарі, а також встановлюється режим використання та охорони територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого ( округи і зони санітарної ( гірничо-санітарної ) охорони ), рекреаційного та історико-культурного ( охоронні зони ) призначення. Порядок розробки проектів землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення встановлюється Кабінетом Міністрів України. Пунктом 10 Порядку розроблення проектів землеустрою з організації та встановлення меж територій природно-заповідного фонду, іншого природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.2004 року № 1094, передбачено, що проект землеустрою з організації та встановлення меж територій природно-заповідного фонду розглядається та затверджується сільською, селищною, міською радою, обласною, районною, Київською або Севастопольською міською держадміністрацією чи в установленому порядку подається іншим органам, до повноважень яких належить надання у користування або передача у власність земельних ділянок. Виходячи із вищевикладеного вбачається, що встановлення меж території земель рекреаційного призначення можливо лише при затвердженні Київською міською радою відповідного проекту землеустрою з організації та встановлення меж. Позивачем не було надано суду жодного належного і допустимого доказу, який би свідчив про той факт, що Київською міською радою було затверджено проект землеустрою з організації та встановлення меж території земель рекреаційного призначення. Як вже зазначалось, на підставі п.5 VIІ сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24.06.2004 року № 326-2/1536 було затверджено проект відведення земельної ділянки [PERSON] для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS]. Відповідно до ч. 9 ст. 118 Земельного кодексу України ( в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення ) проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом архітектури та подається на розгляд відповідної місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Таким чином, доводи позивача щодо порушень відповідачем вимог щодо погодження проекту відведення є безпідставними та спростовуються вищенаведеними доказами. Згідно з ст. 59 Закону України " Про місцеве самоврядування в Україні ", Київська міська рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Відповідно до ст. 60 Закону України " Про місцеве самоврядування в Україні ", територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частка в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Відповідно до ст.3 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Статтею 9 Земельного кодексу України визначено, що до повноважень Київської міської ради віднесено, зокрема, розпорядження землями територіальної громади міста, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. Відповідно до положень ч.ч. 6-10 ст. 118 Земельного кодексу України ( в редакції чинній на момент прийняття оспорюваного рішення ), громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка ), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи ( ліцензії ) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом архітектури та подається на розгляд відповідної місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. Згідно з пунктом "г" ч.1 ст. 121 Земельного кодексу України, громадяни мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах, зокрема, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка ) у селах - не більше 0, 25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара. Таким чином, з урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що оспорюване рішення Київської міської ради про передачу [PERSON] у приватну власність спірної земельної ділянки було прийнято у відповідності до вимог чинного на день прийняття спірного рішення, а останнім було правомірно набуто право власності на спірну земельну ділянку, та спростовує доводи прокурора про грубе порушення вимог законодавства в частині передачі відповідачу 2 земельної ділянки. Як вбачається з позовної заяви в даному випадку прокурор посилається на містобудівні умови та обмеження та стверджує, що вся спірна земельна ділянка належить до "території зелених насаджень загального користування ", тобто до земель рекреаційного призначення. Проте, містобудівна характеристика земельної ділянки відповідно до Генерального плану міста, затвердженого рішенням Київради від 28.03.2002 року №370/1804, територія за функціональним призначенням належить частково до території зелених насаджень загального користування та частково до території житлової садибної забудови. Надана позивачем копія висновку ГУ містобудування, архітектури та дизайну міського середовища №19-2499 від 26.09.2003 року щодо умов використання земельної ділянки та наявності містобудівних обмежень та обтяжень для відведення земельної ділянки не містить схеми розташування земельної ділянки на звороті аркушу ( т.1 а.с.97 ). Отже, враховуючи вищевикладені норми закону, а також відсутність правовстановлюючих документів стосовно встановлення меж земель території зелених насаджень загального користування ( рекреаційних земель ), при прийнятті оскаржуваного рішення Київська міська рада діяла в межах своїх повноважень та у відповідності до чинного законодавства України. Крім того, прокуратурою Шевченківського району міста Києва було подано до Окружного адміністративного суду міста Києва позов до Київської міської ради, Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) про визнання незаконними та скасування рішення про визнання незаконним та скасування рішення VII сесії XXIV скликання Київської міської ради № 326-2/1536 від 24 червня 2004 року " Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд " та державних актів на право власності на земельні ділянки. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.05.2013 року у справі № 2а-16918/12/2670 у задоволенні адміністративного позову прокурора було відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 14.11.2013 року постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 травня 2013 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог прокуратури Шевченківського району м. Києва до Київської міської ради, Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської адміністрації ) про визнання незаконними та скасування державних актів на право власності на земельні ділянки скасовано та постановлено нову постанову. У скасованій частині провадження у справі за адміністративним позовом прокуратури Шевченківського району м. Києва до Київської міської ради, Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської адміністрації ) про визнання незаконними та скасування державних актів на право власності на земельні ділянки - закрито. В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.05.2013 року - залишено без змін. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, вищевказаною постановою Київського апеляційного суду від 14.11.2013 року колегією суддів зазначено, що у матеріалах справи наявні усі необхідні документи для прийняття рішення Київською міською радою про затвердження проекту відведення та передачу у власність земельних ділянок площею 0,10 га по [ADDRESS] громадянам [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], а саме: заяви про передачу у приватну власність земельних ділянок, проекти відведення земельних ділянок з відповідними графічними матеріалами, висновки щодо відведення земельних ділянок Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Київської міської державної адміністрації, Головного державного санітарного лікаря м. Києва, Державного управління екології та природних ресурсів в м. Києві, Шевченківської районної у м. Києві ради, висновки про передачу земельних ділянок у власність Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації. Проаналізувавши наведені законодавчі норми, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що Київська міська рада, приймаючи рішення № 326-2/1536 від 24.06.2004 року " Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд ", діяла у порядку та у межах, передбачених Законом України " Про місцеве самоврядування в Україні ", Земельним кодексом України, рішенням ІХ сесії ХХІІІ скликання Київської міської ради № 313/1747 від 14.03.2002 року " Про затвердження Порядку набуття права на землю юридичними особами та громадянами в м. Києві". Крім того, в оспорюваному рішенні № 326-2/1536 від 24.06.2004 року "Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд " в п.7 окрім затвердження проекту відведення земельної ділянки, окремо зазначено передати вказану ділянку [PERSON] за умови виконання ним п.7.1. цього рішення, який передбачає п'ять вимог: виконувати обов'язки власника земельної ділянки відповідно до вимог ст.91 ЗК України, одержати дозвіл на виконання будівельних робіт та виконувати умови забудови ділянки згідно з АПЗ, виконати вимоги покладені в листах ГУ управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища від 26.09.2003 №19-2500 та головного санітарного лікаря м. Києва від 30.09.2003 № 7255, у місячний термін замовити в ГУ земельних ресурсів документ, що посвідчує право приватної власності на земельну ділянку. Разом з тим, сторона позивача не надала доказів щодо невиконання вказаних умов відповідачем. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що заявлені прокурором позовні вимоги про визнання незаконним та скасування рішення VIІ сесії XXIV скликання Київської міської ради від 24.06.2004 року № 326-2/1536 " Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд " необґрунтовані, не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому не підлягають задоволенню. Також, слід зазначити, що право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема із правочинів. Згідно ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами ) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( оспорюваний правочин ) ( ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України ). Право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом ( ст. 378 ЦК України ). Враховуючи те, що суд прийшов до висновку, про те, що Київська міська рада діяла в межах своїх повноважень та у відповідності до чинного законодавства України, а тому відсутні підстави для визнання незаконним та скасування рішення, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо скасування договору дарування, оскільки він вчинений на законних підставах. Щодо вимоги позивача про визнання недійсним Державних актів на право власності на земельну ділянку, слід зазначити наступне. Так, видача Державних актів на право приватної власності на землю суб'єктом владних повноважень є способом реалізації наданої суб'єкту владних повноважень компетенції. Видача державного акту являє собою процес реалізації наданих законом функцій суб'єкту владних повноважень та видається особам на підставі прийнятого у передбаченому законом порядку рішення місцевої ради про передачу у приватну власність земельної ділянки. Сам по собі державний акт не тягне за собою будь-яких правових наслідків для особи. Правові наслідки для особи у даному випадку несе рішення місцевої ради про передачу у приватну власність земельної ділянки. З огляду на зазначене, суд вважає, що вимоги позивача щодо скасування державних актів на право приватної власності на землю не підлягає задоволенню, оскільки обраний позивачем спосіб захисту в цій частині не відповідає об'єкту порушеного права. Виходячи із вищевказаного, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed