Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 23.03.2020 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування про визначення місця проживання дитини та визнання права. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому 27 листопада 2007 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, який був розірваний рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24.01.2019 року у справі №522/4684/18. Від шлюбу сторони мають дитину [PERSON] , [INFO] . Наразі позивачка разом із дитиною проживає в квартирі, яка була набута у період шлюбу за адресою: [ADDRESS] , проте зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Відповідач не надає письмову згоду на зміну місця реєстрації дитини, за відсутності письмової згоди відповідача позивачка не має можливості змінити своє місце реєстрації та місце реєстрації доньки. З огляду на що позивачка звернулась до суду із позовними вимогами про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Також просить визнати за позивачкою право спільної сумісної власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24.03.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. У судове засідання 24.04.2020 року сторони не з`явились, повідомлялись належним чином. 11.06.2020 року від органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника. У судове засідання 11.06.2020 року з`явилась позивач та представник позивача, інші сторони в судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином. У судове засідання 20.08.2020 року з`явились позивач, представник позивача та представник відповідача. 03.11.2020 року справа не розглядалась у зв`язку із перебуванням судді на лікарняному. У судове засідання 03.12.2020 року з`явились позивач, представник позивача та представник відповідача. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03.12.2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. У судові засідання 17.02.2021 року, 06.04.2021 року сторони не з`явились, повідомлялись належним чином. У судове засідання 20.05.2021 року з`явились позивач, представник позивача та свідок [PERSON] . У судові засідання 23.06.2021 року, 10.08.2021 року, 23.09.2021 року сторони не з`явились, повідомлялись належним чином. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Відповідач у судові засідання 17.02.2021 року, 06.04.2021 року, 20.05.2021 року, 23.06.2021 року, 10.08.2021 року, 23.09.2021 року не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, причин неявки не повідомив. Від відповідача письмового відзиву на позов до суду не надходило, тому з урахуванням ч. 8 ст. 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 30.09.2021 року. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому 27 листопада 2007 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, який був розірваний рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24.01.2019 року у справі №522/4684/18. Під час шлюбу [PERSON] було набуто право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 12.12.2012 року. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції 07.09.2012 року. [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Акту обстеження житлово-побутових умов квартири за адресою: : [ADDRESS] , складеного 14.03.2019 року комісією Служби у справах дітей Одеської міської ради встановлено, що матір`ю дитини створено усі умови для зростання та всебічного розвитку дитини, зокрема, дитина має окрему кімнату, окреме спальне ліжко, шафу для одягу, одяг по сезону у достатній кількості, стіл для навчання, іграшки відповідно до віку. Житлово-побутові умови дитини знаходяться у доброму стані. Листом від 09.12.19 р. [PERSON] повідомила [PERSON] про те, що йому необхідно з`явитись 26.12.19 р. о 18 год. 30 хв до Центру надання адміністративних послуг Одеської міської ради з метою зняття з реєстрації місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з адреси: [ADDRESS] та з метою реєстрації місця проживання [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . 26.12.19 р. відмовлено в знятті з реєстрації [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] у зв`язку із відсутністю згоди батька. Позивачка позбавлена можливості змінити місце своєї реєстрації адже зняття з реєстрації матері здійснюється виключно разом із зняттям з реєстрації дитини та просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Визнати за позивачкою право спільної сумісної власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи, окрім того положення ч. 1 ст. 161 СК, вказують на необхідність з`ясування особистої прихильності дитини до кожного з батьків. В принципі N 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, записано: " Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення ". В частині 2 статті 3 Конвенції про права дитини, що діє з 27 вересня 1991 року вказано: " Держави - учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її згоди, приймаючи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи". Статтями 8, 11, 12 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року, N 2402 визначено: "Кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки та особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного із них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Вихованням в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її. здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці". В правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі N 402/428/16-ц, вказано про необхідність відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі N 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі N 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважала, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року N 31111/04 у справі "Хант проти України" зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі "Олсон проти Швеції" (N 2) від 27 листопада 1992 року, N 250, статті 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Ухвалюючи рішення в справі " М. С. проти України " від 11 липня 2017 року (заява N 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд по правам людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по - перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі "Хант проти України" вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Також при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що між сторонами у справі виникли непорозуміння, які носять особистий характер, у зв`язку з цими обставинами загострились взаємовідносини між ними, така ситуація в їх особистих відносинах не дала можливості мирним шляхом вирішити питання про визначення місця проживання їхньої дитини, що стало підставою для подачі позову до суду. У статті 171 СК закріплено, що дитина має право бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. При визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. В своїй постанові Верховний Суд у складі колегії третьої судової палати Касаційного цивільного суду N 333/1013/17 вказав: "що відповідно до ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.91 року (Конвенція), держави учасниці докладають зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки, або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Верховний Суд зауважив, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить особливу увагу звертати на її вік та з`ясовувати з ким з батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким з них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні ухвалювати рішення, яке б як найкраще відповідало інтересам дитини. При цьому, суд враховує, хто з батьків виявляє більшу турботу про них й увагу до дітей, їхній вік, прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи до увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків, сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Суд зобов`язаний надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються й приділяти цій думці належну увагу." В судовому засіданні була заслухана думка малолітньої [PERSON] (повних 8 років), яка просила визначити її місце проживання з матір`ю. В судовому засіданні достеменно встановлено, що думка дитини відповідає її інтересам. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 30.08.2021 року вважається доцільним визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Відповідно до ст. 29 ч. 3 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам малолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Враховуючи вищевикладене суд вважає за можливе визначити місце проживання дитини разом із матір`ю. Суд вважає, що встановлення саме такого порядку проживання буде повністю відповідати інтересам дитини а також не буде порушувати права батьків щодо виховання та спілкування з дитиною. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. В частині позовних вимог про визнання за позивачкою права спільної сумісної власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , суд приходить до висновку про відсутність спору про право. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). З юридичного аналізу змісту даної норми закону слідує, що підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків, встановлених законом або договором. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Проаналізувавши позовні вимоги, матеріали справи та пояснення позивачки в судовому засіданні суд дійшов висновку про відсутність доказів тому, що відповідачем [PERSON] не визнається або порушується право позивача на спільне майно. Позивачка [PERSON] не звільняється від доказування цих обставин, й для цього недостатньо лише її пояснень, сумнівів та/або міркувань. Суд вважає, що між сторонами відсутній спір про право, з огляду на що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалася позивач та її представник, як на підставу вимог, підтверджуючих доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача. Відповідно до ст. ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення судовий збір на користь позивача у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн 80 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial