Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

16.07.2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ОІ МАУП, який в ході підготовки справи до судового розгляду уточнив додатковими вимогами і ухвалою суду від 22.10.2014 року до участі в справі в якості відповідача в частині заявлених позовних вимог про визнання звільнення з роботи незаконним, поновлення на роботі залучено ПрАТ "ВНЗ "МАУП", посилаючись на те, що відповідно до наказу № 34-к від 8 жовтня 2003 року по Одеській філії МАУП, його призначено викладачем правових дисциплін з 17 жовтня 2003 року з погодинною оплатою праці за сумісництвом. Відповідно до наказу № 16-к від 10 квітня 2004 року позивача - викладача правових дисциплін Одеської філії МАУП переведено доцентом на постійне місце роботи з 10 квітня 2004 року з окладом згідно тарифікаційного списку, а згідно наказу №11-о від 30.08.2004 року призначено завідувачем кафедри права. Рішенням Академічної Ради Міжнародної Кадрової Академії від 29 травня 2006 року, позивачу присвоєно вчене звання «Професор кафедри права» та видано атестат серії УЗ№00700. За період роботи, а саме 01.09.2004 року по 31.12.2009 року відповідачем не в повному обсязі здійснювалася виплата належної позивачеві заробітної плати і, незважаючи на його численні запити та запити Томашпільського районного суду до МАУП щодо надання документів про зарплату позивача за весь період його роботи в інституті, ОІ МАУП зволікало у їх наданні. Це, зокрема, пояснюється тим, що порівняння фактично отриманих позивачем доходів відповідно даних наданих йому Пенсійним фондом, суттєво відрізняється та є значно нижчим доходів від передбачених штатними розписами. Згідно рішень Томашпільського районного суду від 10.10.2013 року та 25.06.2014 року, які вступили в законну силу, було доведено суттєву недоплату позивачу зарплатних коштів. Однак рішеня судів не виконуються, через що позивач вимушений звернутися до суду. Також позивач зазначив, що відповідно до наявних доказів він не доотримав у 2004 році 2694 грн. заробітної плати; у 2005 році - 4132 грн.; у 2006 році - 9186 грн.; у 2007 році - 13144 грн.; у 2008 році - 28032 грн.; у 2009 році - 45535 грн., а всього за цей період роботи 102523 грн. Окрім того, при звільненні його з роботи, відповідачем в порушення ст. 117 КЗпП України не були виплачені в повному обсязі всі належні йому суми, що є підставою для виплати компенсації за затримку розрахункових в розмірі 17000 грн. Також, відповідно до чинного законодавства, підприємства, установи і організації всіх форм власності і господарювання, які своєчасно не виплатили своїм працівникам заробітну плату, зобов"язані в обов"язковому порядку у разі виплати цієї заборгованості нараховувати і виплачувати працівникам компенсацію за втрату частини заробітної плати через порушення термінів її виплати. Оскільки заборгованість з виплати належних позивачу сум заробітної плати склалась за період з 01.09.2004 року по 31.12.2009 року, тому сума компенсації належної для виплати позивачеві становить 22267,99 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Наказом №44-п від 18.06.2013 р. позивача було звільнено з роботи за угодою сторін на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України, однак його заява про звільнення була написана під тиском з боку відповідача у відповідь на викриття ним системного зловживання керівництвом закладу використання бюджетних коштів. Вважає, що причиною звільнення стало упереджене ставлення до нього керівництва ПрАТ "ВНЗ "МАУП". Строк для звернення з заявою до суду про вирішення трудового спору пропустив з поважних причин, оскільки його заява про звільнення з посади директора з погодженнями посадовців ПрАТ "ВНЗ "МАУП", з якою позивач раніше ознайомлений не був, була надана представником відповідача Споришевим М.О. у судовому засіданні 25.06.2014 року у процесі розгляду іншої цивільної справи за його позовом до ОІ МАУП про стягнення заборгованості по зарплаті та відшкодування моральної шкоди. Зазначена обставина є поважною, що є підставою для поновлення пропущеного строку. Також діями відповідача, а саме систематичним порушенням трудових прав принижено позивача, так як він є публічною людиною, займав відповідне становище в суспільстві, є професором права, чим заподіяно й моральну шкоду розмір якої він визначає у сумі 100 000 грн. Тому просить суд ухвалити рішення, яким поновити строк звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору, як пропущеного з поважних причин, визнати незаконним його звільнення з роботи і поновити на посаді директора ОІ МАУП, стягнути за період роботи 2004-2009 років недовиплачену заробітну плату в сумі 102523 грн.; 22267,99 грн. компенсації за втрату частини заробітної плати через порушення термінів її виплати; 17000 грн. за затримку розрахункових; 100000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні [PERSON] заявлені вимоги підтримав повністю, посилаючись на ті ж обставини, що в позовній заяві та поданих до неї до початку розгляду справи по суті доповнень та уточнень, а також письмовою заявою від 19.11.2014 року (а.с.118-119) заявив клопотання про поновлення строку звернення до суду з заявою за вирішенням трудового спору в частині заявлених позовних вимог про визнання звільнення з роботи незаконним та поновлення на посаді, як пропущеним з поважних причин і цю заяву мотивував тим, що не дивлячись на неодноразові вимоги позивача та запити суду, відповідач ігнорував їх, не надав документів про зарплату позивача за весь період його роботи в інституті, а його (позивача) заява від 18.06.2013 року про звільнення з посади директора з погодженнями посадовців ПрАТ "ВНЗ "МАУП", з якою позивач раніше ознайомлений не був, була надана представником відповідача Споришевим М.О. лише у судовому засіданні Томашпільського районного суду 25.06.2014 року у процесі розгляду іншої цивільної справи за його позовом до ОІ МАУП про стягнення заборгованості по зарплаті та відшкодування моральної шкоди. Зазначена обставина є поважною, що є підставою для поновлення пропущеного строку. Разом з тим, позивач не заперечує, що оспорюваний наказ про своє звільнення разом з трудовою книжкою отримав у день звільнення, тобто 18.06.2013 року. Представник відповідача за довіреністю Споришев М.О., виданою ректором ПрАТ "ВНЗ "МАУП" м. Київ А.М. Подолякою (а.с. 69) в судовому засіданні 05.09.2014 року надав суду письмові заперечення на позов та письмові докази до нього (а.с.73-88) і в подальшому в судові засідання не з"являвся, своїми заявами від 22.09.2014 року (а.с.96), від 13.10.2014 року (а.с. 112), від 21.11.2014 року та 02.12.2014 року (а.с. 124,125) просив справу розглядати по суті у його відсутності, підстав для задоволення позовних вимог не вбачає, а щодо заявлених позовних вимог в частині визнання звільнення з роботи незаконним та поновлення на роботі, то позивачем пропущено встановлений законом строк звернення до суду, поважних причин пропущення строку позивач не зазначив, із заявою про його поновлення не звертався. В свою чергу відповідач подав заяву про застосування позовної давності. Заслухавши пояснення позивача, свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи і давши оцінку зібраним у справі доказам в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 31 ЦПК України, крім прав, визначених у ст. 27 цього Кодексу, позивач має й право протягом усього часу судового розгляду збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову повністю або частково, а до початку судового розгляду справи по суті шляхом подання письмової заяви змінити підставу або предмет позову. Зазначена норма в поєднанні з нормою ст. 11 ЦПК України передбачає право позивача на власний розсуд розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору, у зв»язку з чим виключно позивачу належить право вибору своїх процесуальних дій змінити підставу чи предмет позову або відмовитися від позовних вимог у цілому чи від їх частини. Зміна підстав або предмета позову є самостійним процесуальним правом позивача, яке не вимагає від суду постановлення ухвали про закриття провадження у справі за попередніми вимогами, на відміну від права позивача на відмову від позову (п.3 ч.1 ст. 205 ЦПК). Таким чином, доповнення позивачем до початку судового розгляду підстави позову, а саме, щодо визнання незаконним звільнення з роботи та поновлення на роботі, здійснено [PERSON] у відповідності до норм ст. 31 ЦПК України. Ухвалою суду від 22.10.2014 року до участі в справі в якості відповідача залучено ПрАТ "ВНЗ "МАУП" (а.с.116). Звертаючись до суду з позовом і обгрунтовуючи свої вимоги, позивач, як на одну із підстав, які не підлягають доказуванню в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України, надав суду як докази рішення Томашпільського районного суду від 10.10.2013 року (справа №146/1340/13-ц), цього же суду від 25.06.2014 року (справа №146/660/14-ц) та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 07.08.2014 року, якою залишено без змін вищевказане рішення суду від 25.06.2014 року та цими судовими рішеннями було задоволено позовні вимоги [PERSON] до ОІ МАУП про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення моральної шкоди за період його роботи у відповідача з 01.01.2010 року по 18.06.2013 року, а також стягнуто середній заробіток за час затримки по виплаті заробітної плати при звільненні (а.с.5-7, 61-64). Із вищевказаних судових рішень випливає, що сторонами у справі відповідно до змісту ст. 30 ЦПК України були, позивач - [PERSON], відповідач - ОІ МАУП. Відповідно до записів, які містяться в трудовій книжці на ім"я [PERSON] (а.с.8), а також ці обставини встановлені вищевказаними судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що відповідно до наказу № 34-к від 8 жовтня 2003 року, [PERSON] було призначено викладачем правових дисциплін з 17 жовтня 2003 року з погодинною оплатою праці за сумісництвом у Одеській філії МАУП. Відповідно до наказу № 16-к від 10 квітня 2004 року [PERSON] - викладача правових дисциплін Одеської філії МАУП переведено доцентом на постійне місце роботи з 10 квітня 2004 року з окладом згідно тарифікаційного списку, а наказом №11-о від 30.08.2004 року призначено завідувачем кафедри права. Згідно протоколу №93 від 14.11.2005 року загальних зборів акціонерів МАУП змінена назва "Одеська філія МАУП на Одеський інститут МАУП". Рішенням Академічної Ради Міжнародної Кадрової Академії від 29 травня 2006 року, [PERSON] присвоєно вчене звання «Професор кафедри права» та видано атестат серії УЗ№00700, про що також є відповідний запис у особовій картці позивача (а.с.9). Наказом №26-п від 01.04.2013 року [PERSON] призначений на посаду директора ОІ МАУП, а наказом №44-п від 18.06.2013 року - звільнений з посади на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до ухвали Томашпільського районного суду від 15.12.2014 року (а.с.147-148) ухваленої на підставі ч.2 ст. 195 ЦПК України, було поновлено судовий розгляд у справі, що розглядається, з метою витребування з архіву суду і огляду в судовому засіданні матеріалів цивільних справ №146/1340/13-ц та №146/660/14-ц за позовом [PERSON] до МАУП про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення моральної шкоди. Так, при огляді т.1 цивільної справи №146/1340/13-ц встановлено, що на аркушах справи 111-121 міститься затверджене протоколом загальних зборів акціонерів МАУП від 31.07.2013 року №18/1 Положення про Одеський інститут Приватного акціонерного товариства "Вищий навчальний заклад "Міжрегіональна Академія управління персоналом" (нова редакція) і відповідно до п.1.2 цього Положення Інститут є відокремленим структурним підрозділом ПрАТ "ВНЗ "МАУП", яка знаходиться за адресою м. Київ, вул. Фрометівська, 2, а згідно п.1.5 Положення - Інститут не має статусу юридичної особи. За змістом ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Оскільки ОІ МАУП не має статусу юридичної особи, тобто не може бути відповідачем у справі, а відтак у задоволенні позову в частині заявлених позовних вимог до ОІ МАУП про стягнення заборгованості по зарплаті та компенсації за втрату частини заробітної плати через порушення термінів її виплати, середньомісячного заробітку за час затримки по виплаті заробітної плати при звільненні та стягнення моральної шкоди повинно бути відмовлено, як пред"явленого до неналежного відповідача. Вирішуючи спір в частині заявлених позовних про поновлення пропущеного строку звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору, як пропущеному з поважних причин, визнання звільнення з роботи незаконним та поновлення на роботі, суд уважає, що в задоволенні позову повинно бути відмовлено, оскільки позивачем пропущено встановлений законом строк звернення до суду, поважних причин пропущення строку позивач не зазначив, в задоволенні заяви про його поновлення слід відмовити як необгрунтованій, натомість задовольнити заяву представника відповідача про застосування позовної давності, з огляду на таке. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Згідно п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Так, судом установлено, і про це у своїх поясненнях суду підтвердив позивач, що оспорюваний наказ про звільнення та трудову книжку він отримав у день звільнення, тобто 18.06.2013 року. Ця обставина також підтверджується оглянутими в судовому засіданні матеріали т.1 цивільної справи №146/1340/13-ц на аркуші 9 якої міститься заява позивача на адресу директора ОІ МАУП [PERSON] (в копії адресована заступнику голови наглядової ради МАУП [PERSON].) і датована 16.07.2013 року та із змісту якої випливає, що 18.06.2013 року ним (позивачем) отримано наказ про звільнення разом з трудовою книжкою, однак не отримав належного при звільненні розрахунку. З огляду на наведене, суд уважає доведеним, що перебіг строку позовної давності, передбаченої ст. 233 КЗпП у даному спорі розпочався 19.06.2013 року, в той же час позов про поновлення на роботі пред"явлений до суду лише 28.07.2014 року та й то в порядку скористання своїм правом на зміну підстави або предмета позову, передбаченого ст. 31 ЦПК (а.с. 38-41) та після заявлення первісного позову до ОІ МАУП про стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди та щодо якого ухвалою суду від 17.07.2014 року й було відкрито провадження у справі (а.с. 37). При цьому, суд також приймає до уваги ті обставини, що після звільнення з роботи позивач двічі звертався до суду з позовом до ОІ МАУП про стягнення заборгованості із виплати заробітної плати та стягнення моральної шкоди і при цьому ним жодного разу не оспорювалося незаконність його звільнення. Не відповідають дійсності і є надуманими твердження позивача, що його заява від 18.06.2013 року про звільнення з посади директора з погодженнями посадовців ПрАТ "ВНЗ "МАУП", з якою він раніше ознайомлений не був, була надана представником відповідача Споришевим М.О. лише у судовому засіданні Томашпільського районного суду 25.06.2014 року у процесі розгляду іншої цивільної справи за його позовом до ОІ МАУП про стягнення заборгованості по зарплаті та відшкодування моральної шкоди, оскільки в оглянутих в судовому засіданні матеріалах цивільної справи №146/660/14-ц така заява відсутня, натомість вона міститься в матеріалах т.1 справи №146/1340/13-ц (а.с.58) і подана вона до суду ще до судового засідання, яке відбувалося 20.09.2013 року (а.с. 64), що є підставою для відмови позивачеві в задоволенні заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з заявою за вирішенням трудового спору, як заявленому необгрунтовано. Окрім того, суд приймає до уваги те, що предметом спору у справах про поновлення на роботі є не сама процедура оформлення звільнення, а наказ про звільнення і копію цього наказу позивачем було отримано 18.06.2013 року. Згідно ч. 4 ст. 88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. Відповідно до п. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Разом з тим, відповідачем не надано суду документальні підтвердження про понесені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed