Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-16 00:00:00

11 травня 2017 року позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні приміщенням загального користування. Свої вимоги мотивують тим, що з 31 січня 2017 року, відповідно до договору купівлі-продажу, вони є співвласниками квартири за адресою: [ADDRESS]. Квартира розташована на шостому поверсі будинку та має загальний коридор разом з квартирою № 604, в якій проживає відповідач. У вказаному загальному коридорі розташоване приміщення загального користування «колясочна» площею приблизно 4 кв.м, яким одноособово користується відповідач. Однак будь-яких документів, що свідчать про її право власності або право користування вказаним приміщенням, відповідач не має. Оскільки позивачі мають малолітню дитину [INFO], то їм також необхідне приміщення для збереження дитячої коляски. На неодноразові звернення до відповідача з проханням надати ключі від приміщення «колясочної», для користування цим приміщенням спільно м з відповідачем, позивачі отримували невмотивовану відмову. Посилаючись на вимоги ст. 319, 382, 369 ЦК України, просять постановити рішення про усунення перешкод в користуванні приміщенням загального користування, розташованого на 6 поверсі житлового будинку за адресою: м. Суми, вул. Прокофєва, 32, зобовязавши відповідача зняти залізні двері, забезпечивши вільний доступ до приміщення «колясочна» площею 4 кв. м., а також стягнути з відповідача судові витрати. В судовому засіданні позивачі позов підтримали, просили задовольнити. Пояснили, що вони є такими ж власниками квартири в даному житловому багатоквартирному будинку, як і відповідач, і тому вони як власники квартири мають право спільної сумісної власності з іншими власниками квартир на приміщення загального користування будинку, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир. Пояснили, що ніякої домовленості між ними як власниками квартири № 605 та відповідачкою як власницею квартири № 604 щодо відмови їх від користування колясочною не укладалось, навпаки, відразу ж після придбання ними квартири вони звернулись до відповідачки з проханням надати їм ключі від приміщення колясочної, однак вона відмовила, пояснивши, що вона раніше користувалась і надалі буде користуватися колясочною одноособово, так як у неї троє дітей, і у квартирі ніде тримати речі, а вони нехай свої речі складають у тамбурі (коридорі) біля квартир. Позивач з такою позицією відповідача не згодні, вважають, що мають такі ж права користування приміщенням колясочної, як і відповідачка, і вони також мають малолітню дитину. Віповідач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] проти позову заперечували, просили відмовити в повному обсязі. Представник відповідача суду пояснила, що [PERSON], як багатодітна одинока матір, у 2012 році отримала квартиру за адресою: [ADDRESS]. Власники сусідньої квартири № 605, які мешкали в ній до позивачів, відмовилися від користування загальним приміщенням «колясочна» на користь [PERSON], тому вона зайняла це приміщення повністю, обладнала його залізними дверима та полицями для консервації. Зараз вона зберігає там консервацію та дитячі речі, велосипеди. Оскільки вона багатодітна одинока мати, то має потребу в додаткових приміщеннях для зберігання. Відповідач [PERSON] пояснила суду, що документів на право користування чи власності спірним приміщенням вона не має, але зараз займається питанням приватизації «колясочної», однак будь-яких доказів цьому не надала. Власники квартири №605, що проживали до сімї [PERSON], та отримали цю квартиру, як і вона, відповідно до ордеру, а не купили її, відмовилися від користування «колясочною» на її користь, тому вона вважає, що і надалі назавжди має право одноособово користуватися цим допоміжним приміщенням. Зазначила, що позивачів є можливість складати свої речі в коридорі (тамбурі), який також закривається. На запитання головуючого про надання інформації з приводу того, в якому органі, на якій стадії і яким чином зараз знаходиться питання приватизації «колясочної», [PERSON] відповіді суду не надала. Суд, вислухавши сторони, вивчивши письмові докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Захист порушеного права здійснюється на підставі ч. 1 ст. 15, ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, згідно яких кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі продажу, укладеного 31 січня 2017 року та посвідченого приватним нотаріусом СМНО [PERSON], [PERSON] та [PERSON] придбали у спільну часткову власність квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.5). Право власності позивачів на вказану нерухомість зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №112256859101 (а.с.6). Відповідач [PERSON] зареєстрована та проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] разом з трьома неповнолітніми дітьми (а.с.29). Дане житлове приміщення відповідач отримала в користування на підставі ордеру №1891, виданого 20 квітня 2012 року, на склад сімї із чотирьох осіб (а.с.28). Документів з приводу того, що дана квартира відповідачем приватизована, суду не надано. В своєму рішенні від 2 березня 2004 року N 4-рп/2004, Конституційний Суд України визначив, що у багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, що відповідає вимогам ст. 319 ЦК України. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т.ін.). передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Судом встановлено, і не заперечується сторонами, що на шостому поверсі девятиповерхового будинку за адресою: м. Суми, вул. Прокофєва, 32 між квартирами № 605 та № 604 мається загальний коридор, в якому є допоміжне приміщення: «колясочна». Відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтвердила факт того, що вона користується даним допоміжним приміщення одноособово. Крім того, на підтвердження зазначеного сторона відповідача надала суду заяву від [PERSON] (колишнього власника квартири № 605), датовану 04 травня 2012 року, в якій останній відмовився від користування площею «колясочної» на користь матері-одиначки [PERSON] (а.с.30). Таким чином, судом встановлено, що спірне приміщення (колясочна) є допоміжним приміщенням на шостому поверсі девятиповерхового будинку за адресою: м. Суми, вул. Прокофєва, 32, і фактично призначене для використання мешканцями квартир № 605 та № 604, які розташовані на шостому поверсі і обєднані спільним коридором. В своєму Рішенні № 122/2011 від 09 листопада 2011 року Конституційний Суд України визначив, що допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям "мешканці" треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб'єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об'єкт - допоміжні приміщення. Допоміжні приміщення, відповідно до п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» стають об'єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир, що засвідчується єдиним документом - свідоцтвом про право власності на квартиру. Для підтвердження набутого в такий спосіб права не потребується вчинення будь-яких інших додаткових юридичних дій. Власникам квартир немає необхідності створювати з цією метою об'єднання співвласників багатоквартирного будинку. Дане твердження закріплено Рішенням Конституційного Суду України № 1-2/2004 від 02 березня 2004 року. Посилання відповідачів на заяву попереднього власника квартири № 605 [PERSON] про відмову від користування спірним підсобним приміщення «колясочна» на користь відповідача не ґрунтується на законі і не може бути взятий до уваги судом, як доказ в розумінні ст. 59 ЦПК України, оскільки навіть якщо така домовленість і снувала, вона не розповсюджуються на подальших власників квартири і випадку переходу права власності. Натомість, позивачі, у власності яких на даний час перебуває квартира [ADDRESS], до приміщень загального користування якого відноситься допоміжне приміщення «колясочна», фактично позбавлені права користування своїм майном, що суперечить ст. 41 Конституції України. Європейський суд з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» (рішення від 10 лютого 2010 року, справа стосується права спільної часткової власності мешканців багатоквартирного будинку на допоміжне приміщення будинку (горище), вказав, що стаття 1 Першого протоколу, по суті, гарантує право власності і містить три окремі норми: перша норма, що сформульована у першому реченні частини першої та має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння своїм майном; друга, що міститься в другому реченні частини першої цієї статті, стосується позбавлення особи її майна і певним чином це обумовлює; третя норма, зазначена в частині другій, стосується, зокрема, права держави регулювати питання користування майном. Однак ці три норми не можна розглядати як "окремі", тобто не пов'язані між собою: друга і третя норми стосуються певних випадків втручання у право на мирне володіння майном і, отже, мають тлумачитись у світлі загального принципу, проголошеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справі "Літгоу та інші проти Сполученого Королівства" від 8 липня 1986 року, п. 106, серія A, N 102). Вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права (див. рішення у справі "Гентрих проти Франції" від 22 вересня 1994 року, серія A, N 296-A, сс. 19 - 20, п. 42). Беручи до уваги зазначені вище висновки, суд вважає, що з моменту, коли позивачі [PERSON] та [PERSON] набули права власності на квартиру у будинку, вони відповідно отримали право на частку власності в допоміжному приміщенні, і відповідно право користування цим приміщенням нарівні з іншими власниками інших квартир. Встановленим є той факт, що не маючи доступу до приміщення «колясочної», позивачі втратили можливість користуватися своїм майном. Отже, їх позбавили їх майна у значенні другого речення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що права позивачів, як співвласників допоміжного приміщення будинку № 32 «колясочної» було порушене, і підлягає захисту. Суд вважає, що для відновлення порушеного права позивачів буде достатнім зобовязати відповідача забезпечити вільний доступу позивачам до вказаного приміщення та зобовязати [PERSON] видати [PERSON], [PERSON] екземпляр ключів від даного приміщення, як цього і вимагали позивачі під час намагань врегулювати спір у досудовому порядку. Суд вважає, що вимога щодо зобовязання відповідача зняти залізні двері - є передчасною, оскільки для відновлення порушених прав достатньо буде зобовязати відповідача надати позивачам екземпляр ключів та забезпечити вільний доступ до приміщення «колясочної». У випадку, коли обидві сторони будуть користуватися приміщенням «колясочної», двері їм будуть потрібні, а їх зняття ускладнить питання збереження речей. Крім того, відповідно до\~ст. 88 ЦПК України\~з відповідача необхідно стягнути на\~користь\~позивачів пропорційно задоволеним вимогам судовий збір відповідно до задоволених вимог, тобто у розмірі 320,00 грн.

Outcome: partial