Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-25 00:00:00

04 квітня 2017 р. [PERSON]як законний представник ( відрповідно до ст. 59 ЦПК України) в інтересах малолітнього [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди 500 000 грн. В обгрунтування позову посилався на те, внаслідок дій та бездіяльності медичного персоналу та адміністрації Миколаївського міського пологового будинку № 1 та настанням смерті його дружини [PERSON], яка в цьому медичному закладі 26 грудня 2008 року народила живу доношену дитину, але внаслідок неналежного виконання своїх обов'язків медичним персоналом та представниками адміністрації пологового будинку померла [INFO] року - є прямий причинно-наслідковий зв'язок. Внаслідок смерті матері його сину завдано значної моральної шкоди, яку він оцінює в 500000 грн. та просить стягнути з відповідача , оскільки саме винними спільними діями та бездіяльністю працівників пологового будинку була завдана така шкода. В судовому засіданні позивач та його представник просили про задоволення позову, посилаючись на обставини справи. Представник Миколаївського міського пологового будинку № 1 позов не визнав та заперечуав проти його задоволення. Дослідивши матеріали цивільної справи , судом встановлено наступне. Відповідно до ст.ст.12, 13 , 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, закріплений у статті 12, 82 ЦПК України принцип змагальності зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказами являються будь-які фактичні дані, які встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 76 ЦПК України). Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва № 490/11611/15-к від 21 січня 2016 року кримінальне провадження №12013160020000464 від 24 січня 2015 року за обвинуваченням [PERSON], [PERSON], [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.140 КК України закрито. Звільнено [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 140 КК України на підставі ст.49 КК України у зв'язку із закінченням строків давності. На підставі ст.ст.128, 129 КПК України цивільні позови потерпілих [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди було залишено без розгляду. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва № 490/815/16-к від 20 лютого 2016 року кримінальне провадження №12013160020000464 від 24 січня 2015 року за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.140 КК України закрито. Звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 140 КК України на підставі ст.49 КК України у зв'язку із закінченням строків давності. На підставі ст.ст.128, 129 КПК України цивільні позови потерпілих [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди було залишено без розгляду. Суд звертає увагу на те, що при вирішенні питання про закриття кримінальної справи відносно відповідачів, жоден з останніх не заперечував проти винесення такого рішення. Суд також звертає увагу, що за наявності підстав, передбачених ст.49 КК України, суд може закрити кримінальну справу у зв'язку із закінченням строків давності. Однак, звільнення від кримінальної відповідальності у зв'язку із закінченням строків давності не має реабілітуючого характеру, тому закон надає йому право заперечувати проти закриття справи (провадження) і в такому разі судовий розгляд продовжується у загальному порядку. Відповідачі та їх захисники клопотання прокурора підтримали та просили звільнити їх від кримінальної відповідальності і закрити відносно них кримінальну справу. Суд прийшов до висновку про те, що обвинувачені, розуміючи зміст процесуальних дій, що відбувались під час підготовчого судового засідання, маючи безумовне та гарантоване законодавством право на судовий розгляд провадження та перевірку судом обґрунтованості обвинувачення у вчиненні ними кримінального правопорушення, таким правом не скористалися та не заперечували проти закриття провадження за нереабілітуючих підстав. При цьому, з точки зору цивільного судочинства Ухвала суду про закриття кримінальної справи з нереабілітуючих підстав, зумовлює виникнення у потерпілих (позивачів) цивільно-процесуального права на пред'явлення позову, а відносини з відшкодування шкоди трансформуються в деліктні зобов'язання щодо відшкодування шкоди завданої злочином. Судом встановлено, що 02 червня 2008 року до жіночої консультації №1 м. Миколаєва, що є структурним підрозділом пологового будинку №1 м. Миколаєва (далі - ЖК №1), в терміні 7 тижнів вагітності звернулася та своєчасно стала на облік вагітна [PERSON], [INFO]. В анамнезі в 1988 році вагітна мала оперовану вроджену ваду серця - відкрита артеріальна протока та дефект міжпередсердної перетинки. Захворювання в анамнезі потягло за собою встановлення [PERSON] вкрай високого (7 балів) ступеню ризику виникнення перинатальної та материнської патології (за А.Coopland) та зумовило, у відповідності до Наказу МОЗ України №503 "Про удосконалення амбулаторно акушерсько-гінекологічної допомоги в Україні", необхідність постійного обліку та контролю з боку лікаря-терапевта та лікаря акушера-гінеколога, які повинні були організовувати лікувально-діагностичний процес, надавати лікувально-діагностичну допомогу вагітній та вирішити питання про можливість виношування вагітності і пологорозрішення. В терміні 26-27 тижнів вагітності лікарем-терапевтом [PERSON], яка фактично була лікуючим лікарем [PERSON] з терапевтичного боку, вагітну [PERSON] направлено на консультацію до Національного інституту педіатрії, акушерства та гінекології (НІПАГ) для вирішення питання щодо можливості виношування вагітності. Згідно висновку НІПАГ від 23 жовтня 2008 року, з огляду на термін та неможливість переривання вагітності [PERSON] рекомендовано госпіталізацію на пологи в терміні 37-38 тижнів до НІПАГ м. Києва, як до медичного закладу вищої акредитації. 15 грудня 2008 року з терміном 34-35 тижнів вагітності [PERSON], з метою проведення метаболічної терапії та підготовки до пологів у НІПАГ м. Києва, направлено терапевтом до відділення патології вагітних пологового будинку №1 м. Миколаєва. 22 грудня 2008 року [PERSON] з терміном 35-36 тижнів вагітності прибула та була оформлена на лікування у відділення патології вагітних пологового будинку №1 м. Миколаєва. При госпіталізації у відділення акушерської патології пологового будинку у [PERSON] також був встановлений вкрай високий (7 балів) ступінь ризику виникнення перинатальної та материнської патології (за А.Coopland). З 23 грудня 2008 року вагітна стала виказувати скарги на загальну слабкість, посилення задухи. В терміні 36-37 тижнів у вагітної [PERSON] передчасно розпочалася пологова діяльність. Так, 26 грудня 2008 року о 04:00 годині вагітна [PERSON] прибула до пологового будинку №1 м. Миколаєва з відходженням навколоплідних вод. З огляду на наявність пороку серця та на передчасний початок пологової діяльності, а також на те, що план пологів терапевтом заздалегідь розроблений не був, було скликано консиліум лікарів за участю терапевта, на якому було розроблено план ведення пологів. Консиліумом було вирішено вести пологи консервативно в операційній під постійним кардіомоніторингом та наглядом лікарів. Лікар-кардіолог терапевтом на пологи не викликався. 26 грудня 2008 року о 09:35 годині [PERSON] самостійно природним шляхом народила живу доношену дитину-хлопчика, вагою 2800 г. Після пологів, 26 грудня 2008 року о 10:20 годині та 20:00 годині у [PERSON] проявилися та зберігалися клінічні ознаки недостатнього кровообігу: акроціаноз обличчя та нігтьових фаланг, коливання артеріального тиску з 100\\60 до 145\\90 мм.рт.ст., задуха при незначних фізичних навантаженнях, тахікардія до 110 ударів в хвилину. Дане вказувало на недостатність кровообігу і було першими ознаками некомпенсованої серцево-судинної діяльності, що було зумовлено фізичною та емоціональною напругою, обумовленою пологами. 29 грудня 2008 року [PERSON] надійшла до 2-го акушерського пологового відділення пологового будинку №1 м. Миколаєва. При цьому [PERSON] при надходженні до відділення виказувала скарги на задуху, прискорене серцебиття, у породіллі мав місце акроціаноз, тобто мали місце ознаки наростаючої серцевої недостатності. 31 грудня 2008 року о 10:00 годині стан [PERSON] відмічався як погіршений, мали місце підвищення артеріального тиску до 130\\90; 140\\100, пульс 104 удари на хвилину та посилення задухи. 31 грудня 2008 року о 12:45 годині у [PERSON] відмічено посилення задухи та відчуття тяжкості в правому підребер'ї, тобто стан продовжував погіршуватись. Стан відмічено як середньої тяжкості. Артеріальний тиск - 140\\100. Незважаючи на погіршення стану лікар-кардіолог для консультації, встановлення стану хворої, питання щодо лікування не викликався, питання щодо госпіталізації до спеціалізованого відділення не вирішувалося. Лише о 13:00 годині 31 грудня 2008 року було вирішено викликати бригаду швидкої медичної допомоги для зняття електрокардіограми (ЕКГ) та викликати для консультації кардіолога. О 13:30 годині того ж дня [PERSON] зроблено ЕКГ, відмічалося збільшення ознак перевантаження правого шлуночка серця. Однак, незалежно від погіршення стану, хворій продовжується лікування згідно листка призначень, корекція не застосовувалась. Питання щодо госпіталізації не вирішувалось. О 15:20 годині стан [PERSON] зазначається "без змін", оглянута кардіологом. Відмічено прогресування погіршення стану хворої. Рекомендовано лікування та нагляд продовжити в палаті інтенсивної терапії під постійним кардіомоніторингом в відділенні кардіології міської лікарні №1. О 16:30 годині стан [PERSON] погіршився та потребував нагляду і лікування в реанімаційному відділенні. За висновком огляду кардіолога хвору направлено для госпіталізації до кардіологічного відділення міської лікарні №1. Того ж дня, о 17:05 годині на непристосованому для госпіталізації легковому автомобілі ( як визнали сторони в судовому засіданні, це був звичайний автомобіль, [PERSON] самостійно, просто при підтримці «під руки" спускалася та сідала до автомобіля) її було доставлено та госпіталізовано до відділення реанімації міської лікарні №1 м. Миколаєва. Стан [PERSON] при надходженні до реанімації був вкрай тяжкий, свідомість спутана, ЧДД 36 в хвилину, АТ 90\\50 мм.рт.ст. О 17:10 годині зафіксовано клінічну смерть [PERSON] Реанімаційні заходи позитивного ефекту не дали, та о 17:35 годині зафіксовано біологічну смерть [PERSON]Так, згідно з висновком Кримського республіканського бюро СМЕ №75 від 31 серпня 2011 року смерть [PERSON] настала внаслідок гострої декомпенсації хронічної серцево-судинної недостатності на фоні вродженого пороку серця.Експертна комісія вважає, що: - декомпенсація серцевої діяльності у [PERSON] настала в ранньому післяпологовому періоді, внаслідок фізичного та емоційного напруження, обумовленого пологами; - наявність уродженої вади серця у [PERSON] не є абсолютним показником для переривання вагітності; - медичний нагляд за вагітною проводився не в повному обсязі: у терміні 32-34 тижня вагітності необхідно було провести повторне ЄХО КГ - дослідження серця з метою уточнення функціонування серцево-судинної системи. У післяпологовому періоді стан [PERSON] відмічається лікарем як задовільний, низькі цифри артеріального тиску, однак хворій призначають препарат, який понижує тиск. Таким чином відмічено протиріччя між статусом хворої та призначеним лікуванням. Ураховуючи наявність у [PERSON] зростаючої серцевої недостатності вона повинна була бути направлена лікуючим лікарем для подальшого нагляду та лікування в спеціалізоване кардіологічне відділення; - інфузійна терапія була призначена [PERSON] вірно, однак призначення та введення серцевого глюкозита - корглюкон 31 грудня 2008 року о 08:00 годині показано не було, так як в даному випадку збільшується навантаження на праві відділи серця та могло усугубити гіпертензію в малому кругу кровообігу; - тактика зниження артеріального тиску обрана не вірно, так як згідно з стандартами надання медичної допомоги хворим з гіпертонією препарати для пониження тиску призначаються хворим при підвищенні тиску понад 140\\100; - 31 грудня 2008 року о 15:30 годині після огляду кардіолога, ураховуючи погіршення стану хворої, рішення питання щодо подальшого її лікування прийнято необґрунтовано. Транспортування хворої здійснювалося на непристосованому автотранспорті без медичного супроводу, під час транспортування хвора пересувалася самостійно. Відсутність своєчасного лікування, збільшення фізичного навантаження в період транспортування хворої з пологового будинку могли сприяти виникненню декомпенсації серцево-судинної діяльності; - при наявності вродженої вади серця гемодинамічні порушення характеризуються скиданням крові з лівого передсердя в праве, що призводить до навантаження малого кругу кровообігу. Основним ускладненням є прогресування серцевої недостатності. Лікуючий лікар зобов'язаний був знати про основні ускладнення вказаного вище захворювання; - 26 грудня 2008 року після пологів хвора з вадою серця та зростаючими ознаками серцевої недостатності повинна була бути переведена для подальшого лікування в спеціалізоване кардіологічне відділення, згідно з Наказом МОЗ України № 620 вагітні (породіллі) з патологією серця переводяться в профільне відділення третього рівня надання медичної допомоги. Після огляду кардіолога, 31 грудня 2008 року [PERSON] повинна була бути проведена корекція лікування з урахуванням призначення спеціаліста. Порушення, відмічені експертами, допущені з боку медичних працівників могли стати причиною виникнення декомпенсації серцевої діяльності у [PERSON] Висновок експертної групи Кримського республіканського бюро СМЕ підтверджується висновком експерта №598\\11 Головного бюро судово-медичної експертизи Міністерства охорони здоров'я України від 29 жовтня 2011 року: - у [PERSON] мала місце хронічна серцево-судинна недостатність, що виникла на фоні вродженої вади серця у вигляді відкритого артеріального протока (пластика 1988 року), та дефекту міжпередсердної перетинки, яка в післяпологовому періоді ускладнилася гострою декомпенсацією серцево-судинної діяльності, що і призвело до настання смерті; - 22 грудня 2008 року о 08:40 годині при госпіталізації у відділення акушерської патології у [PERSON] був встановлений вкрай високий (7 балів) ступінь ризику виникнення перинатальної та материнської патології. Відповідно до додатку 1 до Методичних рекомендацій щодо організації надання стаціонарної акушерсько-гінекологічної та неонатологічної допомоги, затвердженого Наказом МОЗ від 29 грудня 2003 року №620: розродження вагітних високого та вкрай високого ступеня акушерського та перинатального ризику, з важкою екстрагенітальною патологією, забезпечується в лікувальних закладах третього рівня. До цього рівня відносяться міські, обласні пологові будинки, перинатальні центри та центри репродуктивного здоров'я, які є клінічними базами кафедр акушерства та гінекології третього та четвертого рівня акредитації, а також пологові будинки відділення обласних лікарень, які мають у своєму складі відділення акушерської реанімації та інтенсивної терапії новонароджених; інститут ПАГ АМН України. Тобто, у даному випадку жінку для родорозродження необхідно було направити в лікувальний заклад третього рівня, що не було виконано; - в допологовому періоді, після госпіталізації, незважаючи на постійні скарги вагітної на прискорене серцебиття та задуху при помірному фізичному навантаженні, не було забезпечено постійний моніторинг стану жінки, що є недопустимим; - після пологів 26 грудня 2008 року о 10:20 годині та 20:00 годині у жінки мали місце: помірний акроціаноз, підвищення артеріального тиску до 140/95, а в подальшому на фоні постійної оксигенації та консервативної терапії відмічався ціаноз (синюшність) обличчя, нігтьових фаланг, коливання артеріального тиску, що вказувало на недостатність кровообігу і було першими ознаками декомпенсації серцево-судинної діяльності та потребувало проведення інтенсивної терапії в умовах відділення інтенсивної терапії, що не було зроблено. Лікувальні заходи, застосовані 31 грудня 2008 року були запізнілими і уже не могли змінити фатальний перебіг патологічного процесу; - гіпотензивний препарат клофелін призначався жінці в терапевтичних дозах 26 грудня 2008 року та 31 грудня 2008 року і сприяв зниженню артеріального тиску при показниках А/Т 130\\90 та 140\\100 мм.рт.ст. не може вважатися обґрунтованою; - 31 грудня 2008 року о 12:45 годині відмічено погіршення стану жінки та призначено інфузійну терапію, яка не була її протипоказана, але була недостатньою. О 16:30 годині відмічено прогресування погіршення стану [PERSON] та рекомендовано нагляд та лікування в реанімаційному відділенні, що було запізнілим; - в період часу з 14:30 години до 17:00 години 31 грудня 2008 року лікувальні заходи не застосовувалися; - 31 грудня 2008 року в період часу з 15:30 години до 16:20 години лікарем-кардіологом вказано, що шкіра жінки бліда, акроціаноз, частота серцевих скорочень від 50 до 120 ударів за 1 хвилину, А\\Т - 90\\60, на ЕКГ відмічалося збільшення ознак перевантаження правого шлуночка серця. Тобто стан жінки був вкрай важким, транспортування її в інший лікарняний заклад було протипоказано, або ж, у крайньому випадку, повинно відбуватися в лежачому положенні реанімобілем. Транспортування її непристосованим автотранспортом сприяло наростанню незворотних процесів та настанню смерті; - питання переводу [PERSON] повинно було вирішуватися консиліумом лікарів відразу після пологів, з обов'язковим записом його рішення в Історію пологів, що не було проведено; - за умови усунення вище перерахованих порушень зі сторони різних лікарів та адміністрації пологового будинку №1 збереження життя [PERSON] було б можливим. Відповідальність за надання медичної допомоги хворому (породіллі) несе лікуючий лікар, завідувач відділення та адміністрація лікувального закладу. Таким чином недоліки в наданні медичної допомоги зі сторони відповідних медичних працівників та адміністрації пологового будинку №1 знаходяться в причинному зв'язку з настанням смерті жінки. Наведене підтверджується також і додатковим висновком експерта №91\\14 Головного бюро судово-медичної експертизи Міністерства охорони здоров'я України від 04 листопада 2014 року. Відповідальними за діагностично-лікувальну допомогу [PERSON] був ряд медичних працівників пологового будинку №1 м. Миколаєва, у тому числі: - завідуючий відділенням акушерської патології пологового будинку №1 м. Миколаєва, оскільки "він вирішує питання переводу хворих зі стаціонару в стаціонар", згідно з п.п.7.7 "Положення про завідуючого пологовим відділенням стаціонару", затвердженого головним лікарем пологового будинку №1 м. Миколаєва; - лікар акушер-гінеколог відділення акушерської патології пологового будинку №1 м. Миколаєва, основними завданнями якого, згідно з п.п.5.1, 5.7 "Примірного положення про лікаря акушера-гінеколога акушерського відділення", затвердженого Наказом МОЗ України №620, є "надання кваліфікованої планової та невідкладної стаціонарної акушерсько-гінекологічної допомоги", відповідно до "нормативів надання стаціонарної акушерсько-гінекологічної та неонатологічної допомоги"; - лікар-терапевт жіночої консультації №1 м. Миколаєва, як відповідальний "за своєчасну госпіталізацію хворих у відповідності з діагнозом та станом хворого", згідно з "Посадовою інструкцією лікаря-терапевта жіночої консультації №1 м. Миколаєва", затвердженою головним лікарем пологового будинку №1 м. Миколаєва; - заступник головного лікаря з медичної частини пологового будинку №1 м. Миколаєва, який, згідно з п.п.4.4, 4.5 "Посадової інструкції заступника головного лікаря з медичної частини міського пологового будинку №1", затвердженої головним лікарем пологового будинку №1 м. Миколаєва "несе відповідальність за несвоєчасне та неякісне надання медичної допомоги населенню та "за неякісні та помилкові дії підпорядкованого йому персоналу", завданням та обов'язком якого є "організація роботі пологового будинку, відповідно до Положення про пологовий будинок, посадової інструкції, наказів". Крім того, експертна група МОЗ України під час перевірки щодо випадку смерті [PERSON], прийшла до висновку, що даний випадок належить до категорії материнської смертності та підтвердила висновки судово-медичних комісійних експертиз. Експертною комісією було визнано, що обрана лікарська тактика надання допомоги [PERSON] була необґрунтованою, смерть породіллі була попереджуваною. Згідно інструкцій МОЗ України, при надходженні до відділення за результатами анамнезу, даних обмінної карти та проведеного обстеження заповнюються історія хвороби та вагітна, відповідно до показань, скеровується до певного відділення. Так, у [PERSON] мав місце вкрай високий рівень ризику. Згідно з п.2.11 Наказу №620 МОЗ України, акушерська допомога вагітним (породіллям) з високим прогнозованим ступенем ризику надається в акушерських стаціонарах 3 рівня. Таким, чином, суд вважає встановленим, що незважаючи на хворобу в анамнезі, проведення повного обстеження, постійний моніторинг стану та консультація кардіолога вагітній з екстрагенітальною патологією [PERSON] лікарями та посадовими особами Миколаївського міського пологового будинку № 1 забезпечено не було. До того ж 22 грудня 2008 року [PERSON] з терміном 35 тижнів вагітності була госпіталізована для проведення метаболічної терапії у відділення патології вагітних з метою підготовки до пологів - відповідачі були достовірно обізнані щодо неготовності пологового будинку в разі необхідності надання невідкладної медичної допомоги хворим з екстрагенітальними патологіями. Так, ураховуючи показники здоров'я, та з огляду на хворобу в анамнезі стан [PERSON], згідно з п.2.4 Наказу МОЗ України №620 "Про організацію надання стаціонарної акушерсько-гінекологічної та неонатологічної допомоги в Україні" та Протоколом надання медичної допомоги хворим з уродженими вадами серця згідно Наказу №436 МОЗ України від 03 липня 2006 року в ранній післяпологовий період потребував її негайної госпіталізації для подальшого обстеження і лікування в спеціалізоване кардіологічне відділення. Навіть не викликався спеціаліст лікар-кардіолог на консультацію, пологи та після пологів. Усупереч даного Наказу та п.п.1.4; 2.7 посадової інструкції, [PERSON], як лікуючий лікар та завідувач відділенням, не організувала та не прийняла заходів для госпіталізації [PERSON] до профільного відділення, як того потребував її стан. Лікування породіллі з екстрагенітальною патологією продовжили в пологовому будинку №1 м. Миколаєва - медичному закладі 2 (другого) рівня. 28 грудня 2008 року стан породіллі [PERSON] погіршився. Терапевтом [PERSON] викликана ЛШМД, знято ЕКГ. Госпіталізація до спеціалізованого відділення, яка передбачена п.п.2.4, 2.5 Наказу №620 МОЗ України про перевід вагітних (проділь) з патологією серця після пологів до профільного відділення третього рівня для надання медичної допомоги, проведена не була; хоча б госпіталізацію до спеціалізованого відділення та консультація кардіолога проведена не була. 29 грудня 2008 року на третю добу після пологів [PERSON], з триваючими скаргами на задуху, прискореним серцебиттям та присутнім акроціанозом, переведено до другого акушерського відділення пологового будинку №1. Стан залишався без змін, була присутня наростаюча серцева недостатність. 30 грудня 2008 року стан [PERSON] залишався без змін, тобто мали місце ознаки наростаючої серцевої недостатності, але їй продовжили інфузійну терапію, раніше призначену терапевтом. Корекція лікування лікарем не проводилася. У порушення положень своїх Посадових інструкцій ні [PERSON], ні [PERSON], як лікуючі лікарі, не надали кваліфіковану медичну допомогу породіллі, не вжили заходів щодо діагностування її стану, проведення консультації спеціаліста. Кардіолог, незважаючи на присутні ознаки серцевої недостатності для консультації [PERSON] викликаний не був. Усупереч вимогам п.4.8 Наказу № 620, в порушення п. 2.13 посадової інструкції [PERSON] лікарняну раду не організував та не провів, незважаючи на тяжкий стан хворої, не проконтролював роботу підпорядкованого йому персоналу, не розробив заходів щодо надання повноцінної допомоги породіллі. З огляду на наведене, у порушення п.3.6 Наказу №620 МОЗ України жодним з лікарів пологового будинку, включаючи головного лікаря, не було організовано надання повноцінної спеціалізованої допомоги жінці - адже співпраця з лікарем-кардіологом (огляд, надання консультації, призначення лікування) була відсутня. 31 грудня 2008 року о 10:00 годині стан [PERSON] відмічався як погіршений, мали місце підвищення артеріального тиску до 130\\90; 140\\100, пульс 104 удари на хвилину та посилення задухи. О 12:45 годині стан продовжував погіршуватись. З огляду на обставини та хворобу в анамнезі, працівниками відповідача повинні були прийняті заходи для організації негайної госпіталізації хворої до спеціалізованого відділення. [PERSON] стан [PERSON] в медичних документах відмічається як задовільний. При цьому [PERSON] призначає хворій препарат, що понижує артеріальний тиск - клофелін, а також морфін, що застосовується при лівошлуночкової недостатності, що є суперечним між призначеним лікуванням та станом відміченим терапевтом. Як встановлено у вищезазначених висновках експертизи - тактика зниження артеріального тиску не є обґрунтованою. Незважаючи на погіршення стану лікар-кардіолог для консультації, встановлення стану хворої, питання щодо лікування не викликався, питання щодо госпіталізації до спеціалізованого відділення не вирішувалося. Лише о 13:00 годині 31 грудня 2008 року було вирішено викликати бригаду швидкої медичної допомоги для зняття електрокардіограми (ЕКГ) та викликати для консультації кардіолога. Як встановлено вищезазначеними висновками експертиз - прийняття такого рішення є запізнілим та несвоєчасним. Незалежно від погіршення стану, хворій продовжується лікування згідно листка призначень, корекція не застосовувалась. Питання щодо госпіталізації надалі не вирішувалось. Лише о 15:20 годині [PERSON], у присутності [PERSON], оглянуто кардіологом, яким відмічено прогресування погіршення стану хворої. Рекомендовано лікування та нагляд продовжити в палаті інтенсивної терапії під постійним кардіомоніторингом в відділенні кардіології міської лікарні №1. О 16:30 годині стан [PERSON] погіршився та потребував нагляду та лікування в реанімаційному відділенні. Стан відмічено як тяжкий. За висновком огляду кардіолога хвору в присутності заступника головного лікаря [PERSON], головного лікаря [PERSON] направлено на госпіталізацію до кардіологічного відділення міської лікарні №1. Матеріалами справи підтверджується, що адміністрацією пологового будинку у порушення п.п.2.4, 2.7, 2.11, 2.14, 2.21, 2.33, 3.4.2 Наказу №620 МОЗ України, у порушення вимог "Протоколу надання медичної допомоги хворим з вродженими вадами серця", затвердженого Наказом МОЗ України №436 від 03 липня 2006 року "Про затвердження протоколів надання медичної допомоги за спеціальністю "Кардіологія", а також п.п.7.7 "Положення про завідуючого пологовим відділенням стаціонару", затвердженого головним лікарем пологового будинку №1 м. Миколаєва, [PERSON] та у порушення п.п. 1.1, 2.1, 2.2, 2.3, 2.4, 2.5, 2.6 посадової інструкції [PERSON], незважаючи на погіршення стану [PERSON], з 29 грудня 2008 року до 31 грудня 2008 року не забезпечили її скерування на вищі рівні надання медичної допомоги, а саме лікувальний заклад 3-4 рівня; вчасно не довели до відома заступника головного лікаря з медичної частини про патологію породіллі та її стан, а в свою чергу заступником головного лікаря з медичної частини та головним лікарем не було забезпечено та організовано направлення породіллі для подальшого обстеження і лікування в спеціалізоване кардіологічне відділення. Нагляд кардіолога хворої з серцевою патологією був відсутній як під час пологів, так і після них. Отже, незважаючи на тяжкий стан хворої, консультація кардіолога впродовж 5 діб після пологів проведена не була, консиліум не проводився - і тим самим заходи, направлені на попередження ускладнення післяродового періоду [PERSON] - на належному рівні у відповідності до положень вищезазначених наказів МОЗ України ( п.3, п.3.6, п. 4.2, п.4.8 Наказу №620 МОЗ України) - відповідачами організовані не були, що потягло за собою неякісне та несвоєчасне надання медичної допомоги породіллі. Таке доводить наявність прямого причинного зв'язку між вказаними порушеннями та настанням наслідків у вигляді смерті [PERSON] є підставою для покладення на винну особу цивільно - правової відповідальності, зокрема підставою для стягнення матеріальної та моральної шкоди. Як встановлено судом, усі лікарі, які проводили лікування [PERSON] ( головний лікар [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] ) на момент смерті останньої перебували у трудових відносинах з Миколаївським міським пологовим будинком № 1. Вищенаведені обставни також встановлені рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 08 грудня 2016 року (залишеним без змін в частині встановлення обставин справи рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 20.02.2017 року) , яким частково задволено позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], Миколаївського міського пологового будинку № 1 , Управління охорони здоров'я Миколаївської міської ради про стягнення в солідарному порядку матеріальної та моральної шкоди. Відповідно до ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Таким чином, саме Миколаївський міський пологовий будинок № 1, як самостійна юридична особа, є належним відповідачем . Відповідно до ст.22, 1166 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування; майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Зазначені норми є загальними для відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні. Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середньомісячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві, зокрема п.3 ст.134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Оскільки в силу ст.1191 ЦК України особа, яка відповідає за шкоду, заподіяну з вини іншого, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи. Суд зазначає, що положення ст.1172 ЦК України стосуються відшкодування як майнової, так і моральної шкоди. Також, у п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року №4 (зі змінами) визначено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу. Відповідно до вимоги чинного законодавства України (ст. 23, ст. 1167 ЦК України) особа, якій завдано збитків, має також право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд дійшов до висновку, що синові позивача спричинена моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, які пов'язані зі смертю матері , зростаючи він постійно відчуває біль, горе, значні душевні страждання , пов'язані з відсутністю поряд найріднішої людини- матері, усвідомленням того, що він не бачив матері та ніколи не отримує та не відчує материнської любові та турботи. Таке безсумнівно призводить до порушення його нормального виховання, розвитку та становлення в суспільстві як гармонійно розвинутої особистості . У п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Обговорюючи розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, вважає, що заявлений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди - 500 000,00грн. є надмірним. Суд враховує безпосередню причину смерті [PERSON], і те, що спричинені дитині моральні страждання безумовно змінила та продовжує впливати на його життя . Суд приходить до висновку, що необхідним та достатнім розміром грошового відшкодування моральної шкоди за вказаних обставин є відшкодування моральної шкоди в сумі 175 000,00грн. З урахуванням викладено, суд за результатами повного та всебічного дослідження наданихсторонами у справі доказів, на підставі внутрішнього переконання прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, з мотивів, наведених вище. Судові витрати, у урахуванням ст. 88 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial