Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

В січні 2017 року до Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства "ДельтаБанк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Дельта Банк" Кадирова В.В., в якій банк просить стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на його користь заборгованість за кредитним договором №11148811000 від 26.07.2007 року і договору поруки №11148811000/П від 26.07.2007 року в розмірі 4 308 567,75 грн., яка складається з 2 041 523,44 грн. заборгованості по тілу кредиту, 1 197 331,96 грн. заборгованості з відсотків і 1 069 712,35 грн. заборгованості з пені. 12 січня 2017 року ухвалою суду відкрите провадження у справі, на 24.01.2017 року призначене судове засідання, яке відкладене на 13.02.2017 року. 13.02.2017 року через канцелярію суду надійшло клопотання відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності до позовних вимог банку, а судове засідання у зв`язку з неявкою відповідачів відкладене на 28.02.0217 року, яке відкладене за клопотанням позивача на 14 березня 2017 року. 14 березня 2017 року розгляд справи не відбувся у зв`язку з неявкою сторін і відкладався на 20 березня 2017 року і 04 квітня 2017 року. Ухвалою від 04 квітня 2017 року зустрічний позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства "ДельтаБанк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Дельта Банк" Кадирова В.В., третя особа на стороні позивача [PERSON] , прийнято до розгляду. Ухвалою від 04 квітня 2017 року провадження у справі зупинене у зв`язку з розглядом Печерським районним судом міста Києва справи №757/9272/17-ц за позовом [PERSON] до ПАТ "Дельта Банк" про визнання дій щодо нарахування відсотків за кредитним договором неправомірними. Ухвалою від 05.04.2021 року за заявою представника АТ "Альфа-Банк" первісного позивача ПАТ Дельта Банк" замінено на його правонаступника Акціонерне товариство "Альфа-Банк" і відновлене провадження у справі. 29 квітня 2021 року через канцелярію до суду надійшла заява представника позивача, якою він уточнив позовні вимоги і просить стягнути з солідарно з відповідачів 126 339,31 швейцарський франк, що станом на 05.12.2016 року за офіційним курсом НБУ становило3 238 855,40 грн., яка складається з 79 634,51 швейцарських франків заборгованості по кредиту і 46 704,80 швейцарських франків заборгованості по відсотках. Пеню позивач просив стягнути у заявленому в позові розмірі в гривні. В судове засідання, призначене на 02.06.2021 року позивач не з`явився, в матеріалах справи міститься його заява про розгляд справи без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про причини неявки не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, встановив наступне. 26 квітня 2007 року між Акціонерним інноваційним банком "УкрСиббанк" і [PERSON] укладений кредитний договір №11148811000, відповідно до умов якого вона отримала кредит в розмірі 120 000,00 швейцарських франків зі сплатою 8,99% річних на весь час користування кредитом на строк з 26.04.2007 року по 25.04.2014 року. В забезпечення зобов`язань [PERSON] за кредитним договором №11148811000 26 квітня 2007 року між Акціонерним інноваційним банком "УкрСиббанк" і [PERSON] укладений договір поруки 11148811000/П. На підставі укладеного 08.12.2011 року з Публічним акціонерним товариством "УкрСиббанк" договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" набуло прав вимоги за кредитним договором №11148811000 від 26 квітня 2007року і договором поруки 11148811000/П від 26 квітня 2007 року. Публічне акціонерне товариство "Альфа-Банк набуло прав вимоги за кредитним договором №11148811000 від 26 квітня 2007року і договором поруки 11148811000/П від 26 квітня 2007 року 09 грудня 2019 року на підставі договору №2098/К про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, укладеного з ПАТ "Дельта Банк". Відповідно до пунктів 1.2.1. і 1.2.2. кредитного договору №11148811000 від 26 квітня 2007 року кредит наданий відповідачу [PERSON] 26.04.2017 року з кінцевим терміном повернення в повному обсязі 25.04.2014 року. Зі змісту кредитного договору №11148811000 від 26 квітня 2007 року і Додатку №1 до цього договору "Графік погашення кредиту" вбачається, що повернення кредиту, сплати процентів та інших платежів позичальник мав здійснювати щомісяця до 25 числа. Водночас згідно з пунктом 9.5. кредитного договору №11148811000 від 26 квітня 2007 року строк дії цього договору встановлений з дня його укладання і до повного погашення суми кредиту, сплати нарахованих процентів, комісій та/або пені у разі її нарахування. Поняття "строк договору", "строк виконання зобов`язання" та "термін виконання зобов`язання" згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття "строк виконання зобов`язання" і "термін виконання зобов`язання" охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене - строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. У даній справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Так, із наявної копії кредитного договору вбачається, що 26.04.2007 року він був укладений, а повернення кредитних коштів зі сплатою відсотків мало здійснюватись періодичними платежами щомісяця і датою повного погашення кредиту визначене 25.04.2014 року. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, зі спливом строку кредитування 25.04.2014 року право кредитора на нарахування відсотків за умовами кредитного договору трансформувалось у право нарахування на неповернуту суму позики відсотків відповідно до статті 625 ЦК України. Водночас, позивач у даному випадку просить стягнути заборгованість за відсотками, яка нарахована станом на 05.12.2016 року, тобто поза межами строку кредитування. Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, яку зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 31.10.2018 справа № 202/4494/16-ц та від 28.03.2018/ справа 444/9519/12, де зробила правовий висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Суд також вважає обґрунтованим клопотання [PERSON] про застосування у даній справі наслідків спливу строків позовної давності. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитора вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Отже, оскільки за умовами кредитного договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 25 числа кожного місяця впродовж строку кредитування, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому, встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості - починаючи з 19.12.2011 року погашення заборгованості за кредитом не здійснювалось. При цьому, з Додатку №1 до кредитного договору "Графік погашення кредиту" вбачається, що станом на 25.01.2014 року заборгованість за тілом кредиту становила 4285,02 швейцарських франки. Оскільки з позовом до суду банк звернуся 12.01.2017 року, то вимоги про стягнення заборгованості нарахованої до 12.01.2014 року задоволенню не підлягають у зв`язку з пропуском строку позовної давності, то суд приходить до висновку що за тілом кредиту стягненню підлягає заборгованість в сумі 4285,02 швейцарських франки. У зв`язку з стягненням заборгованості за тілом кредиту в розмірі 4285,02 швейцарських франки, суд вважає, що стягненню підлягає заборгованість за відсотками в розмірі 111,41 швейцарських франків за період з 12.01.2014 року по 25.04.2014 року, що складає 104 дні. Розмір відсотків за вказаний період розрахований за формулою: 4285,02 х (8,99 / 365) х 104 = 111,41 Отже, суд вважає обґрунтованим стягнення заборгованості за тілом кредиту і відсотками в загальному розмірі 4396,43 швейцарських франки, що станом на 05.12.2016 року за офіційним курсом НБУ становило 112 707,76 грн. Щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги стст.549, 550, 551 ЦК, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (ст.610, п.3 ч.1 ст.611 ЦК) з першого дня прострочення та доти, доки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватися на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. Отже, позивач має право на стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частиною 2 статті 258 ЦК України передбачено, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність тривалістю один рік. Вказані висновки викладені у постанові Великої палати ВС від 4.07.2018 у справі №14-154цс18. Отже, у разі, коли на момент звернення з позовом виконання зобов`язання було прострочено понад один рік, стягнення неустойки (штрафу, пені) за минулий час обмежується одним роком перед зверненням зацікавленої особи до суду, якщо не будуть визначені поважними причини пропуску даного строку. Суд приходить до висновку про необхідність зменшення періоду нарахування відповідних сум пені у відповідності до ст. 258 ЦК України в межах річного строку, що передує дню звернення позивача із позовною заявою і стягненню підлягає пеня в розмірі 1546,76 швейцарських франків, що станом на 05.12.2016 року за офіційним курсом НБУ становило 39 653,05 грн. Розрахунок пені здійснений за формулою [Пеня] = [Сума боргу] 2 [Ставка пені (%)] / 100% / 365 днів [Кількість днів] і за наступними вихідними даними: Дата початкуДата закінченняКількість днівОблікова ставка НБУРозрахункова ставка (% у рік)Пеня 12.01.201621.04.20161012244533.77 22.04.201626.05.2016351938159,75 27.05.201623.06.2016281836121,07 24.06.201628.07.20163516.533138,73 29.07.201615.09.20164915.531182,45 16.09.201627.10.2016421530151,34 28.10.201612.01.2017771428259,67 Всього:1546,76 За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу). Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). Пунктом 1.3. договору поруки №11148811000/П від 26 квітня 2007 року сторони погодили, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу (в т.ч. суми кредиту, регресу), сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору. Відповідальність поручителя і боржника є солідарною, що визначено пунктом 1.4. договору поруки №11148811000/П від 26 квітня 2007 року. Згідно з пунктом 3.1. договору поруки №11148811000/П від 26 квітня 2007 року цей договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором. Відповідно до вимог ст.ст. 526, 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов Договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Водночас, враховуючи викладене вище, а також те, що твердження сторони позивача за зустрічною позовною заявою не знайшли свого підтвердження та не доведені належними та допустимими доказами в розумінні діючого законодавства обставин, на які вона посилається, суд дійшов висновку що у задоволенні вимоги про визнання зобов`язання за договором поруки припиненим, слід відмовити. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням зазначених норм процесуального права. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК). Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За таких обставин суд вважає правомірними вимоги позивача про стягнення з відповідачів заборгованості в солідарному порядку, а позов таким, що підлягає частковому задоволенню. Відповідно до статей 264, 265 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання розподілу судових витрат відповідно до задоволених позовних вимог. За змістом статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору пропорційного до задоволених позовних вимог у розмірі 2285,41 грн. (152 360,81х64628,52/4 308 567,75). На підставі наведеного,

Outcome: dismissed