Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-23 00:00:00

03.03.2014 року позивач [PERSON] звернулась до ТОВ «Віола Медтехніка» про поновлення на роботі та стягнення заборгованості за час вимушеного прогулу. Позивач прохала суд поновити її на роботі на посаді менеджера з продажу в ТОВ «Віола Медтехніка» з "05" лютого 2014 року. Стягнути з ТОВ «Віола Медтехніка» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з "05" лютого 2014 року до дня поновлення на роботі. Стягнути з ТОВ «Віола Медтехніка» моральну шкоду в сумі 10 000,00 (десять тисяч) грн. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць допустити до негайного виконання. У судовому засідання представник позивача позов підтримала прохала задовольнити, пояснення надали аналогічно викладеним в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі, прохала відмовити в їх задоволенні, надала письмові заперечення. Вислухавши пояснення сторін, заслухавши показання свідків, дослідивши матеріали справи, надані докази, та оцінивши їх в сукупності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено та підтверджено документально, що 28 серпня 2013 року між позивачем та ТОВ «Віола Медтехніка» в особі директора Олійника Івана Васильовича було укладено трудовий договір (а.с.43-44). На виконання умов вказаного договору наказом відповідача від 28.08.2013 № 33-к позивач була прийнята на роботу на посаду менеджера з продажу ТОВ «Віола Медтехніка», про що зроблено відповідний запис в трудовій книжці (а.с.8-9). Наказом від 05.02.2014 № 6-к позивач була звільнена з роботи на підставі пункту 4 частини статті 40 Кодексу законів про працю України (а.с.7). Частиною четвертою статті 40 КЗпП України встановлено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Позивач у позові вказує, що 05 лютого 2014 року під час перебування на робочому місці в неї різко погіршилось самопочуття про що нею було повідомлено керівника відділу де вона працювала. Відповідно до листка непрацездатності, серії АГМ № 551179, виданого Комунальним закладом «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 м. Полтави», [PERSON] було відкрито лікарняний листок з 5 лютого 2014 року по 8 лютого 2014 року включно. (а.с. 5). Після виходу на роботу позивача було ознайомлено з наказом про звільнення 10 лютого 2014 року, однак позивач відмовилася від підпису про що складено акт 10 лютого 2014 року про відмову працівника від підпису. (а.с. 7, а.с. 42). Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст. 40 КЗпП) стосується як передбачених статями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обгрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність. Відповідно до ст.. 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов»язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Позивача не було повідомлено про звільнення з роботи, не видано трудову книжку та не було проведено виплату усіх сум належних при звільненні. Відповідно до статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Судом встановлено, що на час звільнення позивач перебувала на третьому тижні вагітності про що свідчить висновок за результатами проведеного УЗД від 12.02.2014 (а.с. 6). Відповідно до відповіді 2-ої міської клінічної лікарні м. Полтави, за підписом головного лікаря С.В. Іщейкіна та завідувача жіночою консультацією І.М. Акіменко на запит адвоката [PERSON] від 15.07.2014 року щодо [PERSON] адміністрація 2-ої міської клінічної лікарні м. Полтави надає інформацію, що [PERSON], [INFO] дійсно перебуває на обліку по вагітності у жіночій консультації 2-ої міської клінічної лікарні м. Полтави з 05.03.2014 року (термін вагітності 7 тижнів), на 15.07.2014 року термін вагітності 26 тижнів. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень в справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника та про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Для розрахунку середнього заробітоку за час вимушеного прогулу з 05 лютого 2014 року [PERSON], суд враховує відомості зазначені на а.с.39, документ - (определение расчетного периода для исчесления среднего зароботка) і приходить до висновку, що сума заборгованості становить 9552 грн.13 коп = (7 місяців*1250 грн. (оклад за місяць) + 18 днів*44,563(середній заробіток за день). Моральна шкода, згідно ст. 1167 ЦК України, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди" від 31 березня 1995р. розмір відшкодування моральної(немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних та фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що під час судового слідства по даній справі було доведено факт незаконного звільнення [PERSON]. Суд вважає доведеним той факт, що внаслідок незаконного звільнення, враховуючі всі обставини справи [PERSON] було заподіяно моральну шкоду. Разом з тим суд не вважає за можливе задовольнити позовні вимоги у частині відшкодування моральної шкоди у сумі, у якій прохає позивач - 10000 гривень. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, суд вважає розумним, справедливим і достатнім відшкодування завданої позивачам моральної (немайнової) шкоди у сумі 3000 гривень. Згідно ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача.

Outcome: partial