Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

Командир Військової частини [NUMBER] звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] , на користь військової частини [NUMBER] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди. Позов обґрунтовує тим, що в період з 17.05.2016 по 20.07.2016 року у військові частині [NUMBER] проводився внутрішній фінансовий аудит та аудит відповідності фінансово-господарської діяльності за період з 11.08.2014 по 17.05.2016 роки, за результатами яких складено звіт та виявлено факт неправомірного списання речового майна на суму 69\~788,98 грн. (незаконні витрати ресурсів) 84 військовослужбовцям. Це порушення виникло внаслідок неналежного виконання своїх обов`язків начальником речової служби тилу військової частини [NUMBER] капітаном-лейтенантом [PERSON] , а саме порушення відповідачем порядку обліку речового майна внаслідок нерознесення речового майна по карткам обліку майна (форма 45), що визначено звітами від 12.08.2016 р. № 234/3/2/69/аз та від 30.12.2014 р. № 234/3/2/100/аз. Ухвалою суду від 07.11.2019 року було відкрито загальне позовне провадження по справі (т. 1 а.с. 153). Ухвалою суду від 20.08.2020 року було закрито підготовче судове провадження та призначено справу до судового розгляду (т. 2 а.с. 55). Ухвалою суду від 20.08.2020 року було відмовлено в задоволені клопотання представника відповідача [PERSON] про зупинення провадження (т. 2 а.с. 56-57). Позивач в судовому засіданні наполягав на задоволенні позовних вимог. Також зазначив, що відповідач незаконно списував майно на користь військовослужбовців, що полягало у видачі військовим речей, які не заносились до карток та журналів, що призвело до виникнення майнової шкоди військовій частині на суму 69\~788,98 грн. Факт порушення було виявлено не одразу, оскільки недостача відобразилась лише після проведення аудиту, якій триває близько 2-3 місяців, опитуванні військовослужбовців та послідуючого службового розслідування, внаслідок якого встановлено винного. У відповіді на відзив позивач зазначає, що відповідачем було порушено порядок обліку речового майна внаслідок нерознесення речового майна по карткам обліку мана (форма 45), що безпосередньо входить до обов`язків керівництва речової служби військової частини. В обґрунтування наявної матеріальної шкоди, позивачем надано інформацію за внутрішнім аудитом фінансово-господарської діяльності військової частини [NUMBER] за період 11.08.2014-17.05.2016 р., внутрішній фінансовий аудит відповідності фінансово-господарської діяльності військової частини за період з 01.03.2012 р. по 11.08.2014 р., також було проведено службове розслідування, що підтверджується актом (т. 1 а.с. 230-237). Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог. Не погоджуючись із заявленими вимогами, надав суду заяву про застосування строків позовної давності, який складає три роки, де зазначає, що позивачу достовірно про наявність боргу могло бути відомо вже 30.12.2014 року, тобто з дати складання аудиторського звіту. Також, логічно застосувати строки позовної давності до травня-серпня 2017 року, оскільки суду наданні роздавальні відомості речей військовослужбовцям в період з травня по серпень 2014 р., або відраховувати строки від 30.07.2015 р. (строк спливає 01.08.2018 р.), що є датою складання аудиторського звіту, яким фактично встановлюється розмір нанесених державі витрат. 25.02.2015 року було складено акт передачі справ та посади начальника речової служби тилу військової частини, в якому зазначено, що нестач та надлишків майна військової частини не виявлено, що дає підстави застосовувати строк позовної давності до 26.02.2018 року. (т. 1 а.с. 157-164) У своєму відзиві на позов представник відповідача зазначає, що за наказом командира військової частин [NUMBER] № 51 від 05.03.2015 р., [PERSON] вважається таким, що вибув до нового місця проходження служби і виключений із списку особового скалу військової частини, перед цим 25.02.2015 р. комісією, створеною наказом командира в/ч від 11.02.2015 р. № 22 за участі внутрішньої перевірочної комісії складено акт прийому та передачі справ і посади начальника речової служби, що займав відповідач, та інформація про відповідальність [PERSON] за результатами акту відсутня, актом зазначено, що при проведенні інвентаризації матеріальних засобів поточного забезпечення та майна «ТЗ» нестач та надлишків не виявлено, тобто кількість наявного майна військової частини відповідає обліковим документам, при цьому в акті зазначено, що облік вівся з порушеннями. З чого слідує, що відповідач виконував роботу з порушенням ведення обліку, та не завдав матеріального збитку, на нове місце служби [PERSON] було переведено без притягнення до матеріальної відповідальності (т. 1 а.с. 181-188, 213-222). Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 10.08.2012 року капітан-лейтенанта [PERSON] було призначено на посаду начальника речової служби тилу військової частини [NUMBER] , вже 05.03.2015 року капітан-лейтенанта [PERSON] , начальника речової служби тилу військової частини [NUMBER] призначено наказом командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 15.10.2014 року № 158 на посаду начальника продовольчої та речової служби відділення матеріально-технічного забезпечення факультету Військово-Морських Сил Одеської національної морської академії, підставою в тому числі було акт приймання-передачі справ та посади (вх. № 844 від 25.02.2015 року) (т. 1 а.с. 69, 70). На підставі\~ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист\~прав\~усіх суб`єктів права власності. Законом України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" від 3 жовтня 2019 року № 160-ІХ ( далі - Закону) визначено, що цього Закону поширюється на військовослужбовців під час виконання ними обов`язків військової служби, військовозобов`язаних та резервістів під час проходження ними зборів, а також осіб рядового та начальницького складу правоохоронних органів спеціального призначення, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, сил цивільного захисту, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державного бюро розслідувань (далі - особи). Статтею 1 частиною 2 даного Закону визначено, що термін "військове майно", що застосовується в цьому Законі, вживається у значенні, наведеному в Законі України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" ( військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо). Закон України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі"» стаття 12, - у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку. Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону - підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність. Пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Згідно ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Представник позивача зазначив, що сума майнової шкоди у розмірі 69 788,98 грн. виникла в наслідок невиконання своїх обов`язків відповідачем протягом 2014 року про, що зокрема, вказано у звітах від 12.08.2016 року № 234/3/2/69аз та від 30.12.2014 року № 234/3/2/100/аз. Таким, чином позивач сам визначив, що про порушення з боку відповідача, які призвели до матеріальних збитків йому було відомо ще 30.12.2014 року. Також, ознайомившись із витягом зі звіту про результати внутрішнього аудиту фінансово-господарської діяльності в/ч [NUMBER] за період з 11.08.2014 по 17.05.2016 року (вих. № 234/3/2/69аз від 12.08.2016 року) суд встановив, що його результати також пов1язанні з дослідженням аудиту відповідності фінансово-господарської діяльності військової частини [NUMBER] , проведений Південним територіальним управлінням внутрішнього аудиту та фінансового контролю (Звіт від 30.12.2014 року № 234/3/2/100/аз) (т. 1 а.с. 25-65). Окрім того, до матеріалів позову додано Витяг зі звіту № 234/3/2/100/аз від 30.12.2014 року, згідно якого встановлено не рознесення отриманих військовослужбовцями предметів на загальну суму 68 8462,59 грн., що безпосередньо пов`язано з не забезпеченням належного керівництва організацією своєчасного обліку військового майна в службі, ведення записів у книгах (картках) обліку, правильне оформлення облікових документів, правильне складання і своєчасне подання звітних облікових документів начальником речової служби військової частини [NUMBER] капітаном-лейтенантом [PERSON] (т. 1 а.с. 68). За таких обставин, суд вважає, що строк позовної давності слід відраховувати з 30.12.2014 року, який у відповідності до ст. 257 ЦК України складає до 30.12.2017 року. При цьому позовна заява зареєстрована за Вих. № 475/4/1638 від 09.08.2019 року, тобто з порушенням строків позовної давності. Також слід зазначити, що при переведенні [PERSON] на іншу посаду актом приймання-передачі справ та посади (вх. № 844 від 25.02.2015 року) не було встановлено порушень. Суд вважає, що позивачем строк встановлений ст. 261 ЦК України пропущено без поважних причин, тому суд відмовляє у позові, в цій частині у зв`язку з пропуском встановленого строку. Згідно ч.\~3,\~4\~ст.\~267\~ЦК України\~позовна давність\~застосовується судом\~лише за\~заявою сторони\~у спорі,\~зробленою до\~винесення ним\~рішення.Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Також слід зазначити, що встановлення строків звернення до суду законом передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасної реалізації ними права на судовий захист. Інститут строків в цивільному процесі стимулює учасників цивільного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини набувають ознаки стабільності. Позивачем в установленому законом порядку не заявлено клопотання про поновлення строків звернення до суду та не доведено поважність причин пропуску позовної давності. Сплачений судовий збір у сумі 1\~046,83 грн. (т. 1 а.с. 136) в порядку ст. 141 ЦПК України не підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed