Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача, в якій зазначає, що 03.04.2008 року вона уклала договір про іпотечний кредит № НАС0GI0000006731 із ЗАТ "ПриватБанк". Предметом договору являється надання їй грошових коштів у сумі 303000 грн. зі сплатою за користування кредитом у розмірі 15,00% річних, зі строком погашення не пізніше 03.12.2016 р. В забезпечення виконання умов договору про іпотечний кредит ЗАТ "ПриватБанк" 03.04.2008 р. уклала договір поруки із її чоловіком - [PERSON], та договір іпотеки з [PERSON] Додаткова угода до договору про іпотечний кредит від 24.09.2008 року була підписана між нею та ЗАТ "ПриватБанк". Відповідно до цієї угоди Договір викладено у новій редакції і кредит, який вона отримала ще 03.04.2008 році, був перерахований у долари США. У серпні 2008 року вона отримала письмове повідомлення від відповідача з якого дізналась, що відповідач вимагає підвищити відсоткову ставку за Договором з 15% до 25,08% річних. Так як вона категорично не погоджувалась на зміну умов договору в частині підвищення відсоткової ставки за кредитом, письмово повідомила про це відповідача. Просить суд критично поставитись до позиції відповідача, що нібито на час зміни в односторонньому порядку умов договору банк керувався положеннями ст.651 ЦК України, яка надавала право банку змінювати умови договору. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1056-1 ЦК України встановлено, що розмір процентів та порядок їх оплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Установлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Вважає, що відповідно до ч. 3 ст.5 ЦК України зазначену норму слід застосувати до правовідносин, що виникли між нею та відповідачем відповідно до укладеного ними договору про іпотечний кредит № НАС0GI0000006731. Враховуючи те, що вона не погодилась із пропозицією банку щодо підвищення процентної ставки за договором про іпотечний кредит, останній не мав право підвищувати її в односторонньому порядку. Відтак, такі дії банку слід визнати неправомірними. Підтвердженням неправомірних дій відповідача є лист №20.1.3.2/6-115334 від 31.07.2008 року. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення вимог ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України. Частина 1 ст. 203 ЦК України передбачає, що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України. Статтею 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. При підписанні Додаткової угоди позивачем та відповідачем не будо підписано Додатки №1 та №2 до Додаткової угоди ("ГРАФІК ПОГАШЕННЯ КРЕДИТУ"). Відповідно до п.8.9 Додаткової угоди Додаток №1 є її невід'ємною частиною. Як вбачається із змісту п.п.2.2.4, 8.1 та 8.9 Додаткової угоди саме в Додатку №1 сторони повинні були визначити порядок, суму та строки погашення кредиту. Сам текст Додаткової угоди данні про це не містить, хоча в п.п.5.1 та 8.4. передбачена відповідальність за несвоєчасне погашення кредиту. У зв'язку із відсутністю підписаного сторонами графіка погашення заборгованості, вона не знає, а відповідач не може їй пояснити: яку суму кредиту вона має погашати, у які строки, яку суму кредиту вона вже погасила та яким чином банк нараховує їй пеню відповідно до п.8.4 Додаткової угоди. Пунктом 8.1 Додаткової угоди передбачено, що вона має сплачувати винагороду за резервування ресурсів. Із змісту п.п.4.1, 4.2, 4.3, 4.4, 8.1 Додаткової угоди вбачається, що винагорода нараховується на суму зарезервованих коштів, зазначених у додатку №2. Однак, зазначений додаток №2 нею не підписувався, відтак, визначити розмір винагороди за резервування ресурсів не можливо. Незважаючи на це, банк щомісяця стягував таку винагороду з коштів, які вона йому сплачувала. Враховуючи викладене, позивач вважає, що відсутність підписаних обома сторонами додатку №1 та додатку №2 до Додаткової угоди дає підстави вважати дану Додаткову угоду недійсною. Частина 3 ст. 203 ЦК України передбачає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його волі. Однак, Додаткова угода від 24.09.2008 року була підписана нею за примусом відповідача, під загрозою підвищення процентної ставки по Договору, на вкрай невигідних для неї умовах. У частині 5 ст. 203 ЦК України зазначається, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним. Відповідно до ст.ст.1046, 1054 ЦК України кредитний договір передбачає отримання позичальником кредитних коштів. Однак, фактично кошти за Додатковою угодою вона не отримувала. Відповідно до зазначеного вище, є підстави для визнання судом Додаткової угоди від 24.09.2008 року недійсною. При розгляді спору слід врахувати, що у 2009 році відповідач вніс зміни до свого Статуту, які були зареєстровані у державному реєстрі, відповідно до яких було змінено назву відповідача на "Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк". На підставі викладеного, позивач просить суд визнати неправомірними дії відповідача щодо підвищення процентної ставки за договором про іпотечний кредит від 03.04.2008 року № НАС0GI0000006731 та зобов'язати його відізвати свій лист від 31.07.2008 року № 20.1.3.2/6-11534, визнати недійсною Додаткову угоду до договору про іпотечний кредит № НАС0GI0000006731 від 03.04.2008 року, укладену між нею та відповідачем 24.09.2008 року. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримала свої уточнені позовні вимоги, просила їх задовольнити у повному обсязі. Зазначила, що вона дуже обурена тим, як Приватбанк своїми діями призводить своїх клієнтів до банкрутства. Вказала на те, що представник відповідача у судовому засіданні пояснив, що оплата позивачем кредиту здійснювалась відповідно до підписаного нею графіка та підтвердив, що додаток № 1 та додаток № 2 сторонами не підписувався. Також зазначила, що при підписанні додаткової угоди банк не передавав позивачу грошові кошти у сумі 60402,82 доларів США, а був відкритий поточний рахунок, але позивач фізично не могла покласти на цей рахунок 30080,82 гривні, оскільки вони були витрачені на ремонт будинку. Також вважає, що додаткова угода не могла бути укладена без графіку платежів, а тому вважає угоду незаконною. Також, іпотечний кредит укладався строком до грудня 2016 року, а відповідно до графіку платежів за основним договором дата зазначена - 03 жовтня 2016 року. Також додатковий договір був підписаний [PERSON] (після шлюбу - [PERSON]), яка відповідно до письмових пояснень зазначила, що вказаний договір був їй переданий до м. Харків інкасаторською службою. А тому вважає, що укладений 24.09.2008 року додатковий договір, є фіктивним та вважає його нікчемним, оскільки укладений з порушенням чинного законодавства України. На підставі викладеного, наполягає на задоволенні уточнених позовних вимог. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав правову позицію своєї довірительниці та зазначив, що дійсно 03.04.2008 року [PERSON] уклала іпотечний кредит з Приватбанком на суму 303000 гривень, під 15 % річних строком на 8 років до кінця 2016 року. В забезпечення вказаного договору, позивач [PERSON] залучила в якості поручителів свого чоловіка [PERSON] та свою доньку [PERSON]. Вважає, що банком були порушені права його довірительниці, оскільки спочатку банк повинен був укласти угоду з Державною Іпотечною Установою про рефінансування іпотечного кредиту [PERSON], а потім укладати договір про надання коштів під знижені відсотки, а саме під 15 %. До цього моменту повинно було застосовуватися звичайні ставки кредитування. А тому [PERSON] не була ознайомлена з реальними ставками кредитного договору, а це свідчить про те, що банк ввів її в оману. Також зазначив, що його довірительниця отримувала гроші зазначені на ремонт житлового будинку, і тому, якби позивач знала, що відсотки такі високі, то вона не брала б ці гроші. Позивач уклала зазначену додаткову угоду, оскільки не мала можливості повернути всі гроші, які вона отримала від банку, оскільки вони були витрачені на ремонт. А тому вважає, що дана угода була для позивача збиткова. Крім того, вважає, що банк не мав права укладати додаткову угоду в іноземній валюті. В судових дебатах представник позивача, підтримав позицію [PERSON] в повному обсязі. Представник відповідача Трубчанінова А.О. в судовому засіданні проти позову заперечувала, про що надала письмові заперечення, в яких зазначила, що особливістю договору про іпотечний кредит № НАС0GI0000006731 від 03.04.2008 року укладеного [PERSON] з Приватбанком є наявність умов про три сторони в особі Державної Іпотечної Установи України. Метою даної організації є створення умов для надання громадянам України дешевих, ніж в рамках ринкових умов, кредитів на придбання чи поліпшення якості за рахунок застосування механізму рефінансування. Операція рефінансування фактично є викупом ДІУ у банку кредитів, виданих клієнтам на умовах співпраці з ДІУ. При цьому вартість ДІУ кредитів, що продаються, для банку є більш низкою, ніж вартість власних фінансових ресурсів, що і дозволяє зробити кредит для клієнта дешевим. ДІУ повинна була викупити кредит [PERSON], але ж зазначений кредит викуплений не був і договір про співпрацю з Приватбанком фактично виконаний не був. Таким чином, відмова ДІУ в рефінансуванні іпотечних кредитів, виданих Приватбанком у порядку вимог стандартів ДІУ, призвело до виникнення збитків з боку Приватбанку тому, що такі кредити оформлялися на пільгових умовах і надалі банку не були компенсовані. Згідно ст.. 53 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» банку забороняється встановлювати процентні ставки і комісійні винагороди на рівні нижче за собівартість банківських послуг, що і склалося на той момент. У випадку з [PERSON] не відбулося відступлення прав вимоги по договору про іпотечний кредит, а відсоткова ставки по іпотечних кредитних договорах вже була установлена на рівні 25 % річних, банк цілком правомірно застосував механізм зміни відсоткової ставки з підстав зазначених у п. 8.8 договору про іпотечний кредит від 03.04.2008 року. Коли ДІУ не змогла викупити кредит [PERSON], останній був направлений лист від 31.07.2008 року від Приватбанку у якому було зазначено про підвищення відсоткової ставки, підстави для цього та механізм. Після чого, 24.09.2008 року [PERSON] звернулась до банку із заявою про зміну валюти кредиту за договором, в якій остання просила залишок заборгованості за зазначеним договором в розмірі 300802,82 гривень конвертувати в валюту США, оскільки процентні ставки за користування валютними кредитами були значно нижчими, ніж ставки по кредитам у гривні. Після того як банком було узгоджено зміну валюти між [PERSON] та Приватбанком було укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит. У позовній заяві [PERSON] зазначає, що вона не підписувала «графік погашення кредиту», а тому вона не знає яку суму кредиту і у які строки вона повинна погашати. Данні твердження є неправдивими і не відповідають дійсності тому, що під час підписання додаткової угоди до договору про іпотечний кредит [PERSON] була ознайомлена з графіком погашення кредиту та підписала його. Більш того, слідчим СО Лозівського ДО ГУМВС України в Харківській області майором міліції Волковим В.В. була проведена судово-почеркознавча експертиза, яка визначила, що підпис від імені [PERSON] в графі «Позичальник» на зворотному боці графіку погашення кредитної заборгованості виконано [PERSON]. Крім того представник відповідача Трубчанінова А.О. зазначила, що банківською ліцензією № 22 виданою Національним банком України, а також дозволом, виданим НБУ, Приватбанку надане право здійснювати банківські операції з валютними цінностями, зокрема, ведення рахунків клієнтів в іноземній валюті, залучати та розміщувати іноземну валюту на валютному ринку України. Представник відповідача Катеринюк В.В. у судовому засіданні заперечував проти задоволення уточнених позовних вимог позивача, посилаючись при цьому на те, що дійсно 03.04.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит, предметом якого був надання кредитних коштів на суму 303000,00 гривень, які отримала [PERSON] зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% на рік строком до 03.12.2016 року. Відповідно до п. 8.8.9. договору передбачено, що у випадку якщо права кредитора за цим договором не будуть відступлені на користь будь-якої третьої особи, кредитор має право на власний розсуд в односторонньому порядку змінити розмір відсоткової ставки до розміру, звичайної процентної ставки. Того часу, у липні місяці на прохання Приватбанку викупити кредит позивача, Державна Іпотечна Установа повідомила Листом про відмову, про що банк негайно письмово повідомив [PERSON] про збільшення відсоткової ставки з 15% до 25,08% річних, а також запропоновано позивачу звернутися до Приватбанку зі своїми пропозиціями або побажаннями для встановлення точного розміру відсоткової ставки. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] добровільно звернулася до Приватбанку, ніхто не змушував її звертатися до установи із пропозицією змінити умови кредиту. А саме про зміну валюти кредитування. Тобто до цього часу позивач виконувала умови кредитного договору та за власною заявою, просила залишок заборгованості за договором в розмірі 300802,82 гривень конвертувати в валюту США. Того ж часу була підписана додаткова угода між [PERSON] з одного боку та [PERSON] з іншого. На той час, в період укладання додаткової угоди, Харківський ГРУ мало право укладати такі угоди, про що було надано Положення про зазначену установу. Також представник відповідача зазначив, що посилання [PERSON] на те, що вона не підписувала додаткову угоду, вважає безпідставними, оскільки відповідно до висновків експерта за № 342 від 15.10.2012 року підпис від імені [PERSON] в графі «Позичальник» на зворотному боці графіку погашення кредитної заборгованості виконано [PERSON]. Зазначив, що позивач своєчасно та в повному обсязі сплачувала кошти визначені умовами договору лише до грудня 2009 року, а потім в зв»язку з фінансовою кризою почала порушувати умови договору. Представник відповідача Катеринюк В.В. вказав і про те, що посилання [PERSON] на те, що вона підписувала додаткову угоду під емоційним впливом, також не знаходить свого підтвердження, оскільки в своїй уточненій позовній заяві, вона зазначила, що знала про підвищення відсоткової ставки та була згодна на це, але на декілька процентів, а не стільки скільки зазначено в додатковій угоді. Вважає, що Приватбанк діяв законно, на підставі чинних нормативно-правових актів, ніяких порушень з боку установи відносно [PERSON] не було. Позивач вказувала, що підписала додаткову угоду в зв»язку з помилкою, але саме яка помилка була допущена не зазначає, а тому вважає дії позивача направленими на те, щоб уникнути будь-яким чином виконання зобов»язань, передбачених умовами договору. Вважає, позовні вимоги необґрунтованими та такими, що підлягають відмові в задоволенні. Третя особа - [PERSON] в судове засідання жодного разу з'явився, але надавав суду письмову заяву про те, що проти задоволення позовних вимог не заперечує та провести розгляд справи за його відсутності. Третя особа -[PERSON] ( до шлюбу [PERSON]) в судове засідання не з'явилася, однак надала суду письмову заяву про те, що проти позову не заперечує та просить розглянути справу за її відсутності та винести рішення за матеріалами справи. У судовому засіданні встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 24 листопада 2011 року, Лозівським міськрайонним судом Харківської області було винесено рішення за позовом позивача згідно до якого, її вимоги за позовом від 14.04.2011 року були задоволені частково, а саме: визнано недійсною Додаткову угоду до договору про іпотечний кредит (а.с.№185-189 т.1).. 06 листопада 2012 року, судовою колегією судової палати апеляційного суду Харківської області за апеляційною скаргою відповідача - рішення Лозівського міськрайонного суду Харківсько області від 24.11.2011 року було скасовано і відмовлено позивачу в задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсною вищевказаної додаткової угоди до договору іпотеки (а.с.3375-380 т.1). Ухвалою колегії судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.02.2013 року, рішення як Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24.11.2011 року так і апеляційного суду Харківської області від 07.11.2012 року - було скасовано і справу направлено на новий розгляд до Лозівського міськрайонного суду Харківської області (а.с.№406-408 т.1). Як підставу для скасування рішення суду першої інстанції вказано те, що суд не з»ясував фактичних обставин по справі, а саме, чи підписувала [PERSON] графік погашення кредиту (додаток №1, оскільки саме цю підставу позивач зазначала у своєму позові. А суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області та відмовляючи позивачу у задоволенні позову в частині визнання недійною додаткової угоди, не визначився з характером спірних правовідносин, не врахував, що вищевказаний графік погашення кредиту є суттєвими умовами договору і безпідставно відмовив позивачу 18 вересня 2012 року своєю ухвалою у проведенні судової почеркознавчої експертизи і на підставі цього безпідставно відмовив позивачу у задоволенні її позовних вимог та скасував рішення від 24.11.2011 року (а.с.№406-408 т.1). На виконання вимог ухвали Вищого спеціалізованого суду від 06.02.2013 року (а.с.№406-408 т.1) Лозівським міськрайонноим судом Харківської області дану справу було прийнято на новий розгляд. В ході розгляду даної цивільної справи, позивачем, як судом зазначено вище, було подано уточнену позовну вимогу від 13.03.2013 року (а.с.321-25 т.2) за якою було заявлено про визнання недійсною Додаткової Угоди до договору про іпотечний кредит. Судом було також з»ясовано, що 03.04.2008 року [PERSON] уклала договір про іпотечний кредит № НАС0GІ0000006731 з відповідачем, відповідно до якого вона отримала грошові кошти у сумі 303 000 (триста три тисячі) грн. зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 15,00% річних, зі строком погашення не пізніше 03.12.2016 р. (а.с. 10-11 т. 1). В забезпечення виконання умов договору про іпотечний кредит відповідач 03.04.2008р. уклав договір поруки із її чоловіком - [PERSON] (а.с. 17-18 т. 1), та договір іпотеки з [PERSON] (а.с. 19-20 т. 1). У серпні 2008 року [PERSON] отримала від відповідача лист від 31.07.2008р. № 20.1.3.2/6-11534, в якому останній повідомив про свій намір підвищити відсоткову ставку за договором про іпотечний кредит з 15% до 25,08% річних( а.с. 13). Не погоджуючись із пропозицією відповідача на зміну умов договору про іпотечний кредит від 03.04.2008р. в частині підвищення відсоткової ставки за кредитом, позивач письмово повідомила про це відповідача. Ніяких угод щодо підвищення відсоткової ставки за договором про іпотечний кредит № НАС0GІ0000006731 від 03.04.2008р. між позивачем та відповідачем не укладалось, відсоткова ставка відповідачем за даним договором в односторонньому порядку не підвищувалась та залишалась незмінною з моменту укладення договору, тобто з 03.04.2008р. 24.09.2008р. між позивачем та відповідачем була підписана додаткова угода до договору про іпотечний кредит № НАС0GІ0000006731 від 03.04.2008р., відповідно до якої зазначений договір було викладено у новій редакції, що передбачала перерахування залишку кредитних коштів, отриманих [PERSON] 03.04.2008р. у долари США (а.с.14-16 т. 1). Відповідно до ст.638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Пунктами 4.1-4.4, 8.1 додаткової угоди передбачено щомісячне нарахування відповідачем винагороди на суму зарезервованих коштів, яка повинна була визначатись у додатку № 2 до додаткової угоди. Відносно викладеного, необхідно зазначити, що згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Частиною 1 ст.530 ЦК України зазначено, що якщо у зобов»язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.610 ЦК України - порушенням зобов»язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов»язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов»язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Під час розгляду даної позовної заяви позивача, в якості свідка, за клопотанням позивача було допитано громадянку [PERSON]. Заявляючи клопотання про її допит, позивач зазначала, що дана особа, може надати свідчення з приводу того, як саме відбувалося укладання додаткової угоди до договору іпотеки. Вона була присутня у кабінеті колишнього управляючого Лозівської філії «Приватбанком» - Пуліко Н.Ф., коли остання запевняла позивача, що перехід із національної валити кредитування на іноземну, ніяким негативним чином не вплине на майнові інтереси позивача. У судовому засіданні свідок пояснила, що позивача вона знає у зв»язку з тим, що вона працювала у Лозівській філії «ПриватБанку» і отримувала для зарахування погашення виплат платежі від позивача за договором іпотеки. Особисто їй не відомо про відносини, які мали місце між позивачем та колишнім управляючим Лозівської філії Приватбанку - Пуліко Н.Ф., при укладанні договору іпотеки та додаткової угоди. Даючи оцінку свідченням свідка, у суду немає підстав ставити їх під сумнів та не довіряти їм, оскільки свідок принесла присягу свідка та була попереджена про кримінальну відповідальність за відмову від давання показання та за дачу завідомо неправдивих свідчень (а.с.№18 т.2). Крім того, свідчення даного свідка не були спростовані жодним учасником процесу. Судом під час розгляду справи, для з»ясування підстав обґрунтування позовних вимог позивача, було з»ясовано питання щодо підпису позивача на вищевказаному Графіку, на що позивач вказала, що вона особисто даний документ не підписувала, а підписувала безліч чистих аркушів паперу, які її прохали підписати, при укладанні додаткової Угоди. Про те, що це не її підпис, вона зазначала у апеляційному суді, про те, їй було відмовлено у клопотанні про проведення почеркознавчої експертизи. Однак, їй відомо про наявний висновок експерта, де вказано, що цей підпис виконано саме нею [PERSON] про те, вона з цим не згодна і дану експертизу вона не оскаржувала і на даний час, у суді, будь-яких клопотань з приводу даного, вона не заявляє. Представник позивача - [PERSON] пояснив у суді, що дійсно в рамках кримінального провадження, яке було порушено за заявою [PERSON], відносно шахрайських дій з боку працівників «Приватбанку», було проведено почеркознавчу експертизу, і вказано, що саме нею, [PERSON] вчинено даний підпис. У судовому засіданні представник відповідача подав до суду ксерокопію Висновку експерта №342 від 15.10.2012 року (а.с.199-202 т.2), яку прохав долучити до матеріалів справи як обґрунтування на заперечення щодо позовних вимог позивача. Судом було досліджено даний Висновок, та з»ясовано, що в рамках розгляду кримінальної справи, було проведення почеркознавчу експертизу відносно вчинення підпису на графіку погашення кредитної заборгованості за договором іпотеки. За результатами проведеної експертизи, вказано, що підпис вчинено від імені [PERSON], самою [PERSON] (а.с.№202 т.2). На запитання до позивача, остання зазначила, що будь-яких заяв та клопотання по справі з приводу даної експертизи, вона не має. Даючи оцінку даному висновку, у суду не має правових підстав ставити його під сумнів. При цьому суд зазначає, що всім сторонам по справі, судом було роз»ясно їх права та обов»язки по даній справі, а саме: за положеннями ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У відповідності до положень ст. 10 ЦПК України суд сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснював позивачеві його права та обов'язки, вживав заходи для надання позивачу можливості скористатися належними йому правами, з'ясовував наявність клопотань до суду. Позивач вважала, що надані нею докази у справі є достатніми для обґрунтування її вимог, надання інших доказів вважала непотрібним. Крім того ніяких додаткових уточнень до позовної заяви не надавала. За положеннями ЦПК України сторони мають рівні процесуальні права і обов'язки. Позивач сам вибирає, який позов та до кого пред'явити до суду. Предмет позову як його один з основних елементів представляє собою матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, яка витікає зі спірної матеріально-правової відносини, з приводу якої суд повинен ухвалити рішення у справі. Підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги. Отже, на підставі викладеного, вивчивши матеріали цивільної справи, давши оцінку доказам по справі, заслухавши пояснення сторін, свідка суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог позивача у зв"язку з відсутністю обставин та доказів, якими позивач обгрунтовує свої позовні вимоги. Згідно до п.6 ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: dismissed