Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-28 00:00:00

В інтересах [PERSON] до суду звернулась представник [PERSON] з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, посилаючись на те, що [INFO] на сесії Одеської обласної ради депутат [PERSON] поставив питання прокуророві Одеської області [PERSON], яким розповсюдив негативну недостовірну інформацію про нього, чим порушив його немайнові права. В обґрунтування позову вказано, що відповідачем розповсюджено наступну інформацію: «Вопрос касательно двух фигурантов. Я хочу сказать о [PERSON] и [PERSON], это два фигуранта, которые замечены во многих преступлениях, избиении, нанесении тяжких телесных повреждений, блокировании народных депутатов Украины, представителей парламента Польши и многих многих других преступлений. Открыто несколько уголовных дел против них, но они чувствуют себя вольготно и комфортно на свободе. Мы понимаем, что их давно уже можно было наказать, передать дела в суд, чтобы они понесли наказание за все преступления, которые они совершили». Ухвалою від 14 травня 2018 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві строк на усунення недоліків. 24 травня 2018 року представником позивача було подано клопотання про прийняття виправленої позовної заяви до розгляду та відкриття провадження в справі. 07 червня 2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та провадження в справі відкрито, справу призначено до розгляду у загальному позовному провадженні. 11 грудня 2018 року закінчено підготовчий розгляд справи та справу призначено до розгляду по суті. У своєму відзиві від 06 липня 2018 року відповідач заперечував проти позову, посилаючись на те, що задане ним питання мало наступний зміст: «И второй вопрос - касательно двух… значит... фигурантов… значит… я хочу сказать о [PERSON] и [PERSON], это два фигуранта, которые замечены во многих преступлениях, в избиениях, нанесении тяжких телесных повреждений, блокировании народных депутатов Украины, представителей парламента Польши и так далее и многих многих других преступлений. Насколько нам известно, открыто несколько уголовных дел против них, но они чувствуют себя вольготно и комфортно на свободе. Мы также прекрасно понимаем, и все одесситы прекрасно понимают, что их можно давным давно уже можно было наказать, передать дела в суд, чтобы они понесли наказание за все преступления, которые они совершили, но это тоже не происходит, очевидно, по причинам, от Вас независящим. Мы хотели бы знать, кто дает Вам противозаконные указания тормозить расследование?» і задане ним питання є його особистим оціночним судженням, суб`єктивною оцінкою відомої йому інформації та не містить посилання на конкретні фактичні дані. У своїй відповіді на відзив від 13 вересня 2018 року представник позивача, посилаючись на рішення судів першої та апеляційної інстанції в справі за позовом про захист честі, гідності та ділової репутації громадської організації «Рада громадської безпеки», яку очолює позивач, наполягала на тому, що відповідач намагається довести правдивість своїх тверджень про факти, недостовірність яких вже була встановлена судом, а [PERSON] не є публічною особою, є особою суто приватною. У своєму запереченні на відповідь на відзив 23 жовтня 2018 року представник відповідача [PERSON] стверджував, що оціночні судження його довірителя ґрунтувалися на інформації в мережі Інтернет та ЗМІ, а позивач є публічною особою в розумінні Парламентської Асамблеї Ради Європи. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне. Сторони не заперечували, що спірне висловлювання відповідача мало місце під час його спілкуванняз прокурором Одеської області [PERSON] на сесії Одеської обласної ради [INFO]. Відеозапис цього засідання в подальшому було розміщено в мережі Інтернет, зокрема, на сайті https:[INFO]/. Відповідно до експертного висновку із додатками (а.с. 11-24) за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет від 29 березня 2018 року за №55/2018-ЕВ-ЦК встановлено, що в структурі веб-сторінки за адресою https:[INFO]/ міститься html блок [INFO], що завантажується за адресою у мережі Інтернет «https:[INFO]» та представляє собою відео-програвач. Даний відео-програвач відображає статичне зображення кадру телевізійної програми та містить кнопку "Play", а також дозволяє переглядати відеоряд із звуковим супроводом з назвою "[INFO]" безпосередньо на досліджуваній веб-сторінці або здійснювати перехід на веб-сайт відеохостингу youtube.com, а саме на веб-сторінку за адресою у мережі Інтернет https:[INFO], та переглядати відео з назвою: "[INFO]", в описі якого зазначено "Пряма трансляція відбулася [INFO]". Судом досліджено розміщений у мережі Інтернет на сторінці https:[INFO]/ відеозапис, на 4:24:47 хв. якого прокуророві задано питання, що мало наступний зміст: «И второй вопрос - касательно двух… значит... фигурантов… значит… я хочу сказать о [PERSON] и [PERSON], это два фигуранта, которые замечены во многих преступлениях, в избиениях, нанесении тяжких телесных повреждений, блокировании народных депутатов Украины, представителей парламента Польши и так далее и многих многих других преступлений. Насколько нам известно, открыто несколько уголовных дел против них, но они чувствуют себя вольготно и комфортно на свободе. Мы также прекрасно понимаем, и все одесситы прекрасно понимают, что их можно давным давно уже можно было наказать, передать дела в суд, чтобы они понесли наказание за все преступления, которые они совершили, но это тоже не происходит, очевидно, по причинам, от Вас не зависящим. Мы хотели бы знать, кто дает Вам противозаконные указания тормозить расследование?». Судом також досліджено адвокатський запит адвоката Скиби Є.А. до Одеської обласної ради та відповідь Одеської обласної ради від 06.03.2018 року за №976/01/03-27/683 (а.с. 10), відповідно до якої адвокатові надається аудіозапис сесії Одеської обласної ради 21.03.2017. Стосовно доданих до відзиву роздруківок (а.с. 74-112) суд дійшов висновку, що вказані електронні докази є неналежними і не приймає їх до уваги , оскільки їх копії не посвідчені в порядку, встановленому ч.ч. 2, 3 ст. 100 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Разом із цим ст. 34 Конституції України гарантовано право кожного вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Згідно з ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Частиною 1 ст. 201 ЦК України визначено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, зокрема, є честь, гідність і ділова репутація особи. Одночасно, відповідно до змісту ч. 1 ст. 302 ЦК України, фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Частиною 2 даної статті встановлено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Пленум Верховного Суду України в пунктах 1, 19 Постанови від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснює, що беручи до уваги положення ст.ст. 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Таким чином, згідно з ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в України, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки. Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав, та предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»). У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» Верховний Суд України зазначив, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Судом встановлено, що позивач є публічною особою, відомим у суспільстві громадським діячем, головою громадської організації «Рада громадської безпеки», що підтверджується ним самим та наданими ним судовими рішеннями, а відповідно межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності держави, територіальної громади та його дії становлять суспільний інтерес. Також судом враховано обстановку та обставини, за яких позивачем було зроблено спірний вислів. Сторони не заперечували, що питання було задано прокуророві Одеської області в контексті наданих останньому повноважень та покладених на нього обов`язків на засіданні сесії Одеської обласної ради. Належне і своєчасне розслідування злочинів, ефективна робота прокуратури щодо процесуального керівництва досудовим розслідуванням становить беззаперечний суспільний інтерес. Позивач, як депутат Одеської обласної ради, таким чином виразив свою думку та думку його виборців щодо роботи прокуратури в Одеській області, цікавість певної групи суспільства до відправлення правосуддя. Сесія місцевої ради має бути площадкою для обговорення гострих, актуальних, наболілих проблем територіальної громади, зіткнення протилежних думок, що є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідно до ч. 4 ст. 30 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», депутат місцевої ради не несе відповідальності за виступи на засіданнях ради та її органів, за винятком відповідальності за образу чи наклеп. Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих ст. 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Європейський суд з прав людини 2 червня 2016 року ухвалив рішення у справі №61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до п. 2 ст. 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес. Крім того, у зазначеному рішенні Суд також вказує на вищезазначену відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями та зауважує, що для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. Враховуючи викладене, у зазначеній справі суд погоджується з думкою відповідача, що зроблений ним спірний вислів є оціночним судженням, оскільки його питання містило слова і мовні звороти - «два фігуранти… помічені», «наскільки нам відомо», «ми всі прекрасно розуміємо», «всі одесити прекрасно розуміють», що характеризують задане ним питання як його особисту думку, оцінку відомих йому фактів. Даний вислів не містить повідомлення про конкретні злочини, як вважає позивач, або повідомлення про факт винності позивача у вчиненні певних злочинів. З урахуванням наведених норм матеріального права, прецедентної практики Європейського суду з прав людини, суд доходить висновку про те, що спірний вислів не містить фактичних даних, в тому числі щодо вчинених позивачем злочинів, натомість, у ньому містяться оціночні судження відповідача та критика дій позивача, як громадського діяча. Таким чином, права позивача відповідачем не були порушені та відповідач не може бути притягнутий до цивільної відповідальності за висловлення оціночних суджень щодо публічної особи - [PERSON], оскільки такі висловлювання містять думки та переконання відповідача, критику дій громадського діяча, який, в свою чергу, має право на відповідь та спростування такої інформації. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до п.п. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачам моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Оскільки не знайшло свого підтвердження порушення відповідачем прав позивача, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача компенсації за завдану позивачу моральну шкоду задоволенню не підлягають, оскільки вони є похідними від основних вимог позивача. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню. При ухваленні рішення суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, Верховного Суду (постанови від 18 жовтня 2018 року по справі № 347/1834/15-ц, від 31 січня 2019 року по справі № 607/11104/15-ц, від 16 січня 2019 року по справі №591/3667/16-ц).

Outcome: dismissed