Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-12 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі АТ КБ "Приватбанк") звернулось із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, які були прийняті судом, просить стягнути з відповідача заборгованість по кредитному договору у розмірі 12431 грн., та судовий збір, посилаючись на те, що 18.12.2014 року між позивачем та відповідачем укладено договір №б/н. Згідно умов зазначеного договору відповідач отримала кредит у розмірі 3000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі встановленому договором. Відповідач не надав своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, а також інші витрати відповідно до умов договору. Таким чином, відповідач зобов`язання за договором не виконав і станом на 11.03.2019 року має заборгованість у сумі 12431 грн. 00 коп., яка складається з наступного: 4622 грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредита; 1757 грн. 48 коп. заборгованість за простроченим тілом кредита; 5601,52 грн. нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 450 грн. заборгованість за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. На даний час, відповідач ухиляється від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав АТ КБ "Приватбанк". Відповідач надав відзив на позов, в якому просить застосувати ст. 61 Конституції України щодо одночасного стягнення пені та штрафу за одне й саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань, а також застосувати ч.3 ст. 551 ЦК України та зменшити розмір неустойки до тіла кредиту. Крім того, відповідач зазначає, що 24.10.2018 нею сплачено на користь Банку 6000 грн., у зв`язку з чим в задоволені позову слід відмовити. Позивачем надано відповідь на відзив, в якій зазначено на правомірності одночасного стягнення пені та штрафів та необґрунтованості доводів відповідача щодо зменшення розміру неустойки за ч.3 ст. 551 ЦК України. Представник позивача у судове засідання не з`явився, в уточненій позовній заяві просив розглянути справу без його участі, уточнений позов підтримує та просить його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. На підставі п.1 ч.3 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, дійшов наступних висновків. Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ст. 6, ч. 1 ст. 627 та ч. 1 ст. 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Судом встановлено, що 18.12.2014 [PERSON] підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ "ПриватБанк", в якій указано, що вона разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між банком та нею договір про надання банківських послуг. Підписавши вказану анкету-заяву, позивач була повідомлена про зміст Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ "ПриватБанк" та про розміщення їх тексту на офіційному сайті АТ КБ "ПриватБанк" (www.privatbank.ua). В анкеті зазначено, що умови кредитування, відомості про сукупність вартості кредиту їй роз`яснені та зрозумілі (а. с. 8). Матеріали справи містять наданий АТ КБ "ПриватБанк" витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів. Аналізуючи вказані вище положення законодавства України, а також враховуючи фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про дотримання форми договору, визначеної законом (така правова позиція суду узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеного у постанові від 19 березня 2018 року у справі №263/13449/16-ц). За умовами укладеного між АТ КБ "ПриватБанк" та відповідачем кредитного договору від 18.12.2014 Банком надано кредит у сумі 3000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, що підтверджується довідкою Банку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки відповідача. Процентна ставка за користування кредитом становила: за тратами здійсненими з 01.09.2014 - 2,9 % річних на місяць, з 01.04.2015 - 3,6 % річних на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Пільговий період, обов`язковий щомісячний платіж, пеня та штрафи зазначені у наданому Тарифі обслуговування кредитних карт. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець зобов`язується за кредитним договором надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитні кошти в обсязі, визначеному договором, були надані АТ КБ "ПриватБанк" відповідачу, які він використовував на власний розсуд, що підтверджується виписками по картковим рахункам та фотозображенням відповідача з карткою (а. с. 66-67). Пунктом 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг передбачено обов`язок позичальника погашати заборгованість із сплати кредиту, відсотків за користування ним, за перевитрати платіжного ліміту, комісії за користування кредитом. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з наданим банком розрахунком відповідач належним чином не виконував взяті на себе за кредитним договором зобов`язання, у зв`язку з чим, станом на 11.03.2019 року утворилась заборгованість у сумі 12431 грн. 00 коп., яка складається з наступного: 4622 грн. 00 коп. заборгованість за тілом кредита; 1757 грн. 48 коп. заборгованість за простроченим тілом кредита; 5601,52 грн. нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 450 грн. заборгованість за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. Однак, розраховуючи суму заборгованості за кредитом, позивач не звернув увагу на такі обставини. Згідно ч.ч.1, 2, 3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справі мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справі і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу, для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Частина 1 статті 81 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом. Так, в уточненій позовній заяві Банк зазначає, що за умовами укладеного між ним та відповідачем кредитного договору від 18.12.2014 Банком надано кредит у сумі 3000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Ця обставина дійно підтверджується довідкою Банку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки відповідача та випискою по особовому рахунку відповідача з яких вбачається, що остання зміна кредитного ліміту відбулась 12.12.2015 та склала 3000 грн. Проте, в уточненій позовній заяві Банк просить стягнути з відповідача 4622 грн. 00 коп. заборгованості за тілом кредита та 1757 грн. 48 коп. заборгованості за простроченим тілом кредита, тобто загалом 6379, 48 грн. за тілом кредиту, що суперечить встановленому станом на 12.12.2015 кредитному ліміту. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що Банком доведена заборгованість відповідача за тілом кредиту лише в межах встановленого кредитного ліміту, тобто сума в розмірі 3000 грн. В іншій частині (6379,48-3000=3379,48 грн.) заборгованість за тілом кредиту суперечить наявним в матеріалах справи доказам, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку про відмову в цій частині в задоволені позовних вимог. При цьому, як вбачається з наданих відповідачем двох чеків на переказ готівки (а.с. 58) [PERSON] 24.10.2018 сплатила Банку 2810 грн. та 3190 грн. Сума в розмірі 3190, 99 грн. була зарахована Банком в рахунок поточної заборгованості за наданим кредитом, що відображено у виписці по особовому рахунку. Сума у розмірі 500 грн. та 541,01 грн. була зарахована Банком в рахунок боргу за штрафами ( фіксованої частини та процентної складової). Суд зазначає, що наведені штрафи передбачені умовами укладеного між позивачем та відповідачем кредитного договору від 18.12.2014, а тому їх зарахування в рахунок погашення поточної заборгованості за кредитним договором суд вважає правомірним. Крім того, зарахування сплачених відповідачем сум в розмірі 3190,99 грн., 500 грн. та 541,01 грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитом послуговало для уточнення Банком своїх позовних вимог. Проте, суд вважає, що зарахування позивачем сплаченої відповідачем суми у розмірі 1762 грн. в оплату Банком судового збору за поданий до суду позов (ця обставина відображена у виписці по рахунку 8800), є неправомірним, оскільки, по-перше, жодними умовами укладеного між позивачем та відповідачем кредитного договору від 18.12.2014 не передбачена така складова кредиту, по-друге, стягнення сплаченого судового збору за поданий позов відбувається лише за наслідками вирішення справи по суті. Таким чином, суд дійшов висновку, що, з урахуванням доведеної суми боргу за тілом кредиту у розмірі 3000 грн. та суми в розмірі 1762 грн., яка не була зарахована Банком в поточну заборгованостіть за кредитом, з відповідача на користь позивача підляє до стягнення заборгованість за тілом кредита (3000 грн. - 1762 грн.=1238 грн.) у розмірі 1238 грн. Щодо вимог позову про стягнення 5601,52 грн. нарахованої пені за прострочене зобов`язання та 450 грн. заборгованості за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., суд зазначає наступне. Як вже було встановлено судом, сума у розмірі 500 грн. та 541,01 грн., яка була сплачена відповідачем, зарахована Банком в рахунок боргу за штрафами ( фіксованої частини та процентної складової), що відображено у виписці по сособовому рахунку 8800. Судом зроблено висновок про правомірність зарахування Банком цих сум в рахунок погашення поточної заборгованості за кредитним договором, оскільки наведені штрафи передбачені умовами укладеного між позивачем та відповідачем кредитного договору від 18.12.2014. Згідно з положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 549 ЦК України, згідно якої, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі №6-2003цс15 та постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №369/844/16-ц, від 06 вересня 2018 року №206/3056/16-ц). Зважаючи на те, що пеня та штраф за кредитним договором застосовані за одне і те саме порушення - порушення строків виконання грошових зобов`язань за договором, більш того, штраф нарахований банком у тому числі і на суму пені, і цей штраф вже зарахований Банком в поточну заборгованість, суд вважає недопустимим їх одночасне застосування. Таким чином, 5601,52 грн. нарахованої пені за прострочене зобов`язання та 450 грн. заборгованості за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. за кредитним договором від 18.12.2014 стягненню з відповідача не підлягає. Враховуючи встановлені судом обставини та викладені вище висновки, з відповідача станом на 11.03.2019 підлягає стягненню наступна заборгованість: - 1238 грн. - заборгованість за тілом кредиту, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають часткому задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені ними і документально підтверджені витрати по сплаті судового збору пропорційно (9,96%) до задоволеної частини позовних вимог.

Outcome: partial