Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-17 00:00:00

[PERSON]\~ звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому зазначає, що 27.06.2008 він з відповідачем уклали кредитно-заставний договір за №DN81AR02000129, який був наданий йому на споживчі цілі. Позовні вимоги [PERSON] мотивує тим, що відповідно до умов кредитного договору кредит був наданий на споживчі цілі та особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Зокрема, указаним законом визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженого Постановою правління Нацбанку України за №168 від 10.05.2007, а саме у пункті 3.6 цих правил передбачено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди кредитного договору тощо). Зважаючи на те, що укладеним між сторонами договором не передбачено переліку послуг, що надаються взамін за сплату комісії за обслуговування кредиту, тому така умова є несправедливою. Посилаючись на те, що одна з умов указаного кредитного договору, а саме п.17.1.8 договору, за якою він повинен сплатити відповідачу, крім відсотків ще й винагороду за надання фінансового інструменту щомісячно, є несправедливою та такою, що не відповідає нормам цивільного законодавства, позивач просить захисти його право як споживача, визнавши указаний пункт договору щодо сплати винагороди за надання фінансового інструменту недійсним. Позивач та його представник у судове засідання не зявилися, подали заяву про розгляд справи без їх участі, позов підтримують (а.с.70). У судовому засіданні 26.03.2018 представник позивача позовні вимоги підтримав, вказав на обставини, зазначені у позові, вважає, що строк позовної давності позивач не пропустив, посилаючись на викладені письмові пояснення. Представник відповідача у судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи без його участі та заяву про застосування до позову наслідків спливу позовної давності, що відповідно до ч.4 ст.267 ЦПК України є самостійною підставою для відмови у позові. Указану заяву представник відповідача обґрунтовував тим, що кредитно-заставний договір позивачем був підписаний 27.06.2008, останній не заявляв додаткових вимог щодо умов договору та виконував його умови. Тому треба виходити з того, що саме з моменту укладення договору сторони повинні знати про порушення своїх прав, а тому перебіг позовної давності має обчислюватися саме з дати укладення кредитно-заставного договору, що співпадає з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки цим днем є 27.06.2008, вказаний кредитно-заставний договір було укладено 27.06.2008, тому строк позовної давності сплив 27.06.2011. 3-я особа у судове засідання не зявилася, належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутність, на підставі наявних доказів у справі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що\~ позов не підлягає задоволенню, виходячи з таких мотивів.\~ Відповідно до ч.1\~ст.1054 Цивільного кодексу України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з матеріалів справи, 27.06.2008 між сторонами був укладений кредитно-заставний договір №81AR02000129, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 55392,56 грн. на строк до 26.06.2015 (а.с.4-9). У забезпечення виконання указаного договору між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 27.06.2008 було укладено договір поруки. Внаслідок порушення [PERSON] взятих на себе зобовязання за кредитно-заставним договором та існування заборгованості станом 15.07.2011 у розмірі 35472 грн.85 коп., за рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 04.10.2011 зазначена сума заборгованості була стягнута з [PERSON] та [PERSON] у солідарному порядку (а.с.17). Підставою для звернення до суду із даним позовом стало те, що позивач, як споживач, вважає одну з умов Договору (п.17.1.8 (б) несправедливою та такою, що не відповідає нормам цивільного законодавства Як передбачено п.17.1.8 (б) даного Договору серед сплати інших платежів на користь банку указана винагорода за надання фінансового інструменту, яка сплачується щомісяця в період сплати у розмірі 0,80% від суми виданого кредиту. Як роз'яснено п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема\~ЦК\~(статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055),\~статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (стаття 236 ЦК України). Відповідно до вимог ч.ч.1-3, 5, 6\~ст.203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.\~\~ Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 27.06.2008, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України "Про захист прав споживачів". Згідно положень ч.ч.1,2,5\~ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.\~\~ Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливим є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміну у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до ч.8 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до ст.55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22,23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженого Постановою правління Нацбанку України за №168 від 10.05.2007, а саме у пункті 3.6 цих правил передбачено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди кредитного договору тощо). Статтею 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та ст.47 Закону України "Про банки та банківську діяльність" встановлений вичерпний перелік послуг, які банки мають право надавати споживачу, розрахункове обслуговування також не є послугою у розумінні вищенаведених законів. Отже, на підставі вищенаведених норм чинного законодавства, суд дійшов висновку про те, що установлена Договором сплата винагороди за надання фінансового інструменту не є послугою, а є діями, які банк зобов'язаний здійснювати на підставі чинного законодавства для обслуговування кредитної лінії. За цих підстав умова Договору, передбачена п.17.1.8 (б) є несправедливою, такою, що суперечить принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов'язків позивача як споживача послуг банку, що є наслідком визнання цього пункту Договору частково недійсним. Таким чином, право, за захистом якого позивач звернувся до суду, є порушеним. Разом з тим, особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах строку позовної давності. Згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Отже, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у ч.1 ст.261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-75цс15 від 03 лютого 2016 року. Відповідач, скориставшись своїм правом, передбаченим ч.4 ст.267 ЦК України, подав заяву про застосування строку позовної давності. Свою позицію відповідач обґрунтував тим, що кредитно-заставний договір позивачем був підписаний 27.06.2008, останній не заявляв додаткових вимог щодо умов договору та виконував його умови. З моменту укладення договору сторони повинні знати про порушення своїх прав, а тому перебіг позовної давності має обчислюватися з 27.06.2008, а строк позовної давності сплив 27.06.2011. Заперечуючи застосування строку позовної давності представник позивача подав до суду пояснення, у яких посилався на те, що відповідач до дня звернення із позовом до суду (04.11.2017) нараховує комісію за користування кредитом (винагорода за надання фінансового інструменту), що є підставою для переривання та, відповідно, поновлення строку позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання частково недійсним кредитного договору. Звернувшись до суду першого разу банк вимагав повернути частину кредитку, а на сьогодні, звернувшись повторно, банк перервав строк позовної давності, так як позовними вимогами є стягнення іншого об'єму вимог. Зважаючи на вищевикладене, суд погоджується із позицією відповідача, оскільки з вимогою про захист порушеного цивільного права особа може звернутися у межах строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі. Кредитний договір укладено між сторонами 27.06.2008, позивач був ознайомлений з умовами договору, у тому числі щодо відповідальності за порушення зобов'язань за цим договором, вільно висловив згоду на приєднання до запропонованих банком умов цього договору шляхом його підписання. Таким чином, з моменту укладення договору позивач міг довідатися про порушення своїх прав встановленою банком вимогою про сплату винагорода за надання фінансового інструменту. Натомість позов про визнання недійсним п.17.1.8 (б) заставно- кредитного договору позивач заявив лише 29.11.2017, тобто через 9 років після укладення договору зі спливом строку звернення із відповідними вимогами. Доводи позивача щодо перериву строку позовної давності суд не приймає до уваги, оскільки указані доводи зводяться до помилкового тлумачення представником позивача положень ЦК України щодо перебігу строку позовної давності. Отже, порушене право позивача не підлягає захисту у зв'язку зі спливом позовної давності, що є підставою для відмови у позові. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed