Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-02 00:00:00

Свої позовні вимоги [PERSON] мотивує тим, що 20.04.2018 року він був прийнятий на роботу до ПП «Корнер» на посаду головного агронома. 20.11.2018 року ПП «Корнер» реорганізовано у Товариство з обмеженою відповідальністю «СХК «Вінницька промислова група». 07.06.2019 року приблизно об 11.00 годині [PERSON] перебуваючи на робочому місці відчув симптоми погіршення здоров`я. Про даний факт він особисто повідомив виробничого директора ТОВ «СХК «Вінницька промислова група» Олійника Андрія Миколайовича. Приблизно о 11:20 [PERSON] залишив робоче місце за станом здоров`я. Так як це була п`ятниця (07.06.2019), позивач вирішив звернутись до сімейного лікаря, у якого він лікуюсь вже багато років за місцем свого проживання в м. Радивилів Рівненської області. По дорозі додому, приблизно о 17 годині, з мобільного телефону [PERSON] викликав лікаря. Лікар прибув за місцем його проживання о 18:30, про що було зроблено запис в медичній карті [PERSON] .. Лікарем було зафіксовано: підвищений артеріальний тиск 180/100, температуру тіла 38,4, встановлено діагноз ГРВІ, бронхіт, гіпертонічна хвороба II. З понеділка 10.06.2019 року позивачу було видано лікарняний лист. Листом від 19.06.2019 року Відповідач повідомив [PERSON] , що не визнає його відсутність на роботі 07.06.2019 року з 11:20 до 18:00 як поважну причину, так як лікаря він викликав додому о 18:30, після закінчення робочого дня. Тобто, [PERSON] звільнено з роботи за відсутність на роботі 07.06.2019 року з 11:20 до 18:00 год. Наказом № 402-к/тр від 19.06.2019 року [PERSON] звільнено з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Вважає, що Відповідач звільнив його з роботи з порушенням вимог трудового законодавства. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві. Просить суд їх задоволити в повному обсязі. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "СХК "Вінницька промислова група" Семибратова Т.О. в судовому засіданні заперечувала проти позову та просила відмовити у його задоволенні з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення вимог [PERSON] виходячи з наступного. 07.06.2019 року приблизно об 11.00 годині [PERSON] перебуваючи на робочому місці відчув симптоми погіршення здоров`я. Про даний факт він особисто повідомив виробничого директора ТОВ «СХК «Вінницька промислова група» Олійника Андрія Миколайовича. Приблизно о 11:20 [PERSON] залишив робоче місце за станом здоров`я. Так як це була п`ятниця (07.06.2019), позивач вирішив звернутись до сімейного лікаря, у якого він лікуюсь вже багато років за місцем свого проживання в м. Радивилів Рівненської області. По дорозі додому, приблизно о 17 годині, з мобільного телефону [PERSON] викликав лікаря. Лікар прибув за місцем його проживання о 18:30, про що було зроблено запис в медичній карті [PERSON] .. Лікарем було зафіксовано, що у позивача [PERSON] підвищений артеріальний тиск 180/100, температуру тіла 38,4, встановлено діагноз ГРВІ, бронхіт, гіпертонічна хвороба II. З понеділка 10.06.2019 року позивачу було видано лікарняний лист. Листом від 19.06.2019 року Відповідач повідомив [PERSON] , що не визнає його відсутність на роботі 07.06.2019 року з 11:20 до 18:00 як поважну причину, так як лікаря він викликав додому о 18:30, після закінчення робочого дня. Тобто, [PERSON] звільнено з роботи за відсутність на роботі 07.06.2019 року з 11:20 до 18:00 год. Наказом № 402-к/тр від 19.06.2019 року [PERSON] звільнено з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. До матеріалів справи [PERSON] копію листа непрацездатності від 10.06.2019 року виданого КНП «Радилівський районний центр первинної медичної допомоги" та виписку із медичної карти стаціонароного хвопрого про те, що [PERSON] непрацездатний захворів 07.06.2019 року і встановлено йому діагноз: підвищений артеріальний тиск 180/100, температуру тіла 38,4, встановлено діагноз ГРВІ, бронхіт, гіпертонічна хвороба II. Також, з 10.06.2019р. по 19.06.2019 року позивачка перебував на лікарняному і мав стати до роботи 20.06.2019 року. В судовому засідання також було прослухано аудіозапис телефонної розмови [PERSON] з керівництвом Товариства з обмеженою відповідальністю "СХК "Вінницька промислова група" згідно якого можна дійти висновку, що позивач повідомив про погане самопочуття та в усній формі повідомив, що їде до дому оскільки погано себе почуває, на що керівник вказаного підприємства погодився. Однак, в подальшому наказом № 402-к/тр від 19.06.2019 року [PERSON] було звільнено з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Відтак, здійснивши правовий аналіз документів доданих до матеріалів справи та дослідивши докази по справі, суд дійшов висновку, що керівник Товариства з обмеженою відповідальністю "СХК "Вінницька промислова група" Биков В.В., звільнивши [PERSON] за п.4 ст.40 КЗпП України, порушив вимоги законодавства. Відповідно п. 4 ч.1.ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Виходячи зі змісту даної норми для звільнення працівника за прогул необхідно, щоб він був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин. Таким чином, суд приходить до обгрунтованого висновку про те, що відповідачем не надано будь-яких доказів щодо неповажності відсутності на робочому місцці більше трьох годин [PERSON].. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений ст.5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно роз`яснень, викладених у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992року №9 «Про судову практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно виявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 4 ст. 40, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст.ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень. Згідно з ч. 1 ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано один із заходів стягнення: догана або звільнення. Відповідно до ч. 3ст.40 КЗпП звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці не допускається. Таким чином, трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності. Так як звільнення позивача здійснено у період його тимчасової непрацездатності, підтвердженої лікарняним листком та випискою із медичної карти амбулаторного хворого, і до того ж, з порушенням процедури звільнення, наказ про звільнення позивача з роботи є незаконним. Відповідно до п. 1.3. Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженої наказом МОЗ України від 09.04.2008 року за № 189 , тимчасова непрацездатність - це непрацездатність особи внаслідокзахворювання, травмиабо зінших причин,що незалежить від факту втрати працездатності (пологи, карантин, доглядза хворимтощо), якамає тимчасовийзворотний характер під впливомлікування та реабілітаційних заходів, триває до відновленняпрацездатності абовстановлення групиінвалідності,а вразі іншихпричин -до закінченняпричин відстороненнявід роботи. Тимчасова непрацездатність застрахованих осіб засвідчується листком непрацездатності. Також позиція висловлена у п. 17 постанові пленуму ВС України № 9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів», відповідно якої, правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП ( 322-08 ) стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. ( Абзац перший пункту 17 із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду України N 18 ( v0018700-95 ) від 26.10.95) . Встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, що тягне за собою відновлення порушених прав працівника, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі. Закон у таких випадках не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, у тому числі шляхом зміни дати звільнення працівника. Така позиція, зокрема, викладена у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 у справі № 6-33цс14 про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Згідно ст.13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а суд, згідно ст.89 ЦПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 23 січня 2018р. у справі № 273/212/16-ц з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. У п. 22 Постанови роз`яснено, що в справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, суди повинні з`ясовувати, у чому конкретно полягало порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. п.3,4,7,8 ст.40, п.1 ст.41 КЗпП, чи власник або уповноважений ним орган дотримується передбачених ст.ст147,148,149 КЗпП правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень (зокрема, чи не закінчився установлений для цього строк), чи за цей проступок уже було застосовано дисциплінарне стягнення, чи враховано під час звільнення ступінь тяжкості вчиненого проступку, заподіяну шкоду, обставини і попередню роботу працівника. За таких обставин, враховуючи те, що відповідач порушив трудові права позивача, неправомірно звільнивши його з роботи, суд доходить висновку, що вимоги позивача повністю підтверджуються матеріалами справи та доведені в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню, оскільки звільнення позивача [PERSON] з роботи відбулося всупереч вимогам КЗпП України. Відповідно до ст.141 ЦПК України, ст.9 ЗУ «Про судовий збір», з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved