Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-29 00:00:00

До Токмацького районного суду Запорізької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Орган опіки та піклування Токмацької районної державної адміністрації Запорізької області про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач [PERSON] є батьком малолітньої [PERSON], [INFO]. З квітня місяця 2015 року [PERSON] проживає з позивачем та знаходиться на її повному утриманні, відповідач з ними з квітня місяця 2015 року по теперішній час (тобто більше двох років) не проживає, весь цей час, вихованням своєї дитини не займається, необхідної матеріальної допомоги на утримання доньки не надає, аліментів також не сплачує. На підставі викладеного, з метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дитини, вважає за необхідне вирішити питання про позбавлення відповідача батьківських прав. В судовому засідання позивач [PERSON] та представник позивача адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягали на їх задоволенні. Позивач [PERSON] пояснила, що відповідач [PERSON] є її колишнім чоловіком, шлюб з яким розірвано в 2015 році, після цього відповідач виїхав з с. Переможне, де вони раніше проживали, його місцезнаходження невідоме, з донькою він не спілкується, жодним чином не приймає участі у її вихованні, не надає матеріальної допомоги, аліменти на її утримання не сплачує. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Органу опіки та піклування Токмацької районної державної адміністрації Запорізької області про позбавлення батьківських прав пояснила, що питання про позбавлення батьківських прав [PERSON] розглядалося на Комісії з питань захисту прав дитини та комісією визнано доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до його малолітньої доньки [PERSON], [INFO], тому просить позов задовольнити. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою позивача [PERSON], з якою підтримує дружні стосунки. Знає, що з 2015 року [PERSON] сама виховує доньку [PERSON], батько останні два роки в селі не проживає, участі в вихованні доньки не приймає, з донькою не спілкується. В судовому засіданні малолітня [PERSON] пояснила, що навчається у 2 класі Таврійської школи, проживає разом з матір'ю, батька останні два роки не бачила, той з нею не спілкується, зі святами не вітає, матеріальної допомоги не надає, фактично є для неї чужою людиною. Тому, хоче щоб батько був позбавлений батьківських прав та бажає залишитись проживати з матір'ю. Відповідач, який належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи шляхос розміщення оголошень у пресі, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч. 4 ст. 169 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України). Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, розглянувши цивільну справу в межах позовних вимог та оцінивши докази окремо та в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження (повторного) [NUMBER], виданого 03.02.2011 року Токмацьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 284, 16 жовтня 2009 року народилась [PERSON], батьками якої є [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про зміну імені [NUMBER], виданим Токмацьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, [PERSON], що народилась [INFO] в смт. Великі Коровинці Чуднівського району Житомирської області, змінила прізвище на «[PERSON]», про що зроблено актовий запис № 04. Як вбачається з матеріалів справи, дитина [PERSON], 2009 року народження, проживає разом з матір'ю [PERSON] в [ADDRESS]. Згідно із характеристикою та довідкою, які видані Таврійським НВК загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів, [PERSON] навчається у вказаному навчальному закладі з першого класу, за період навчання показала себе як старанна, дисциплінована, активна, працелюбна учениця. Мати приділяє належну увагу вихованню доньки, забезпечує її всебічний розвиток. Батько [PERSON] протягом 2016-2017 навчального року до навченого закладу жодного разу не з'являвся, з класним керівником не спілкувався, ніякого інтересу до справ доньки, до результатів її навчання, до питань виховання, забезпечення коштами її потреб не проявляв. Згідно довідки від 07.08.2017 року № 13950/16,10, наданої Токмацьким міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області [PERSON] є боржником по виплаті аліментів на утримання доньки [PERSON], [INFO], сума боргу становить 6126 грн 86 коп. Відповідно до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав за № 13-09/07-07 від 27.10.2017 року органу опіки та піклування Токмацької районної державної адміністрації, щодо позбавлення батьківських прав [PERSON], 1980 р.н., по відношенню до його малолітньої доньки [PERSON], [INFO], орган опіки та піклування дійшов висновку про доцільність позбавлення його батьківських прав в інтересах малолітньої дитини. Таким чином, встановлені обставини ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків та досліджені докази в сукупності свідчать про його винну поведінку до виконання батьківських обов'язків щодо неповнолітньої дитини. Згідно з ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із ч. 1 ст. 152 СК право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною 4 ст. 155 СК передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2011 року, батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У статті 11 зазначеного Закону вказано, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. З урахуванням встановлених судом обставин справи, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по утриманню та вихованню своєї малолітньої доньки [PERSON], забезпеченню її всебічного розвитку. Зокрема, про це свідчать ті обставини, що тривалий час він не відвідує дитину і взагалі не цікавиться її станом здоров'я, не надає жодної матеріальної допомоги на її утримання, не бажає спілкуватися та підтримувати родинні стосунки, що свідчить про абсолютну байдужість [PERSON] до долі своєї малолітньої дитини. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989 і ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. За змістом принципів 2, 4, 6, 7 Декларації прав дитини від 20.11.1959 дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за її освіту і навчання; насамперед таку відповідальність несуть її батьки. Суспільство та органи публічної влади повинні докладати зусиль для сприяння реалізації зазначеного права. У рішенні Європейського суду від 18.12.2008 у справі "Савіни проти України" зазначається, що "хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини". Відповідно до ч.7,8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до принципу ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради України № 789-ХII(789-12) від 27.02.1991 року та яка набула чинності 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції передбачено, що забезпечується те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї. Як зауважив Європейський Суд з прав людини (далі по тексту - ЄСПЛ) у ряді рішень з цього приводу, визначаючи, чи був такий захід, як позбавлення батьківських прав, «необхідним у демократичному суспільстві», слід проаналізувати, чи може він найкраще задовольняти інтереси дитини. Водночас ЄСПЛ нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага. Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельно оцінювати низку факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (п.79 рішення ЄСПЛ від 10 січня 2008 у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France) (заява № 35991/04). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним ( п. п. 94-102. рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09). Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно з п.п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. За таких обставин, оскільки судом достовірно встановлено, що [PERSON] свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, оскільки жодним чином не піклується про фізичний і духовний розвиток малолітньої доньки [PERSON], не спілкується з нею та не виявляє будь-якого інтересу до її внутрішнього світу, не дбає про стан її здоров'я та навіть не цікавиться ним, суд вважає за необхідне позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно малолітньої дитини [PERSON] Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 640,00 гривень.

Outcome: approved