Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-14 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про поновлення на роботі в посаді завідувача четвертим відділенням Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» та стягнення з відповідача на її, позивача, користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 25 березня 2013 року до дня поновлення на роботі. Даним складом суду проводився новий розгляд справи у відповідності до обставин викладених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2014 року та уточнених позовних вимог. Встановлено також, що 28 березня 2014 року Франківським районним судом м.Львова постановлено рішення, яким уточнені позовні вимоги позивача задоволено частково, а саме: визнано недійсним наказ головного лікаря КЗ "ЛОКПЛ" № 136 від 07 березня 2013 року, про оголошення [PERSON] догани. У решті позовних вимог відмовлено за безпідставніцстю ( т. 1 ас. 178 - 182). Не погоджуючись з даним рішенням, позивач подала на нього апеляційну скаргу за результатами розгляду якої, ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 09 липня 2014 року рішення суду першої інстанції залишено без змін, а апеляційну скаргу без задоволення (т.1 ас. 243 -246). Однак, Вищий спеціалізованоий суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, переглядаючи справу у касаційному порядку за касаційною скаргою позивача рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасував та направив справу на новий розгляд. Як зазначено в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України від 10 вересня 2014 року, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. При вирішенні позовних вимог про поновлення на роботі , визнання незаконним наказу № 166 від 25 березня 2013 року суди не врахували вимог п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України, не звернули уваги на ті обставини, що позивача було звільнено за порушення, які було вчинено до накладення на неї дисциплінарних стягнень. Крім того, з матеріалів справи, зокрема, зі змісту рішення комісії по трудових спорах від 01 березня 2013 року, вбачається, що [PERSON] зверталася до комісії із заявою про скасування наказу № 96 від 19 лютого 2013 року, і їй у її задоволенні було відмовлено. Відповідно до ст. 228 КЗпП України, у разі незгоди з рішенням комісії по трудових спорах працівник чи власник або уповноважений ним орган можуть оскаржити її рішення до суду в десятиденний строк з дня вручення їм виписки з протоколу засідання комісії чи його копії. Пропуск вказаного строку не є підставою відмови у прийнятті заяви. Визнавши причини пропуску поважними, суд може поновити цей строк і розглянути спір по суті. В разі коли пропущений строк не буде поновлено, заява не розглядається, і залишається в силі рішення комісії по трудових спорах. Встановлені ст. 228 КЗпП України строкуи звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити дотримання цього строку і обговорити, у разі його пропуску, причини та навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. При вирішенні вимог про визнання незаконним наказу від 19 лютого 2013 року № 96 , суди на вказані положення закону уваги не звернули, не врахували, що законність цього наказу перевірялася комісією по трудових спорах, не зясували дотримання строків оскарження рішення комісії по трудових спорах до суду. Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання незаконним наказу № 135 від 07 березня 2013 року, суди не звернули уваги на те, що цим наказом будь - яке стягнення на позивача накладене не було, не перевірили, чи були порушені ним права і охоронювані законом інтереси [PERSON] Наведені порушення норм процесуального права ( ст.ст. 10,60,179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи в частині вимог про визнання незаконними наказів № 96 від 19 лютого 2013 року, № 135 від 07 березня 2013 року, № 166 від 25 березня 2013 року, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, тому судові рішення не можна визнати законними і обгрунтованими. Судові рішення в частині визнання незаконним наказу № 136 від 07 березня 2013 року не сокаржувалися, тому їх законність судом касаційної інстанції не перевірялась і в цій частині судові рішення залишено без змін ( т. 2 ас.9-11). Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України, висновки і мотиви касаційного суду, з яких скасовані рішення є обов»язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи, що враховується судом першої інстанції при новому розгляді справи, разом із вимогами ст. 213 -214 ЦПК України. В ході нового розгляду справи, позивач свої позовні вимоги неодноразово уточнювала, остаточно визначившись подавши їх письмово від 14 квітня 2015 року. Відповідно до уточнених позовних вимог позивач покликається на те, що з червня 2010 року вона працювала на посаді завідувача 4 відділенням КЗ "ЛОКПЛ". Відповідно до наказу головного лікаря КЗ "ЛОКПЛ" від 25 березня 2013 року № 166, її звільнено з посади за систематичне порушення без поважних причин покладених на неї обов»язків, тобто за ст. 40 п.3 КЗпП України. Вважає дане звільнення незаконним, оскільки, наказ № 136 від 07 березня 13 року про оголошення їй догани, винесений з порушенням строків, визначених ст.148 КЗпП України та на підставі перевірки анонімного звернення. На момент його винесення вона перебувала на листку непрацездатності. Що стосується наказу № 135 від 07 березня 2013 року "Про примусову госпіталізацію [PERSON].», яким встановлено порушення нею, позивачем, п.п. 3.2, 4.1, 4.2, 4.5 наказу КЗ "ЛОКПЛ" від 14 січня 2009 року № 26 та поставлено питання про притягнення її до дисциплінарної відповідальності, то як на її, позивача , думку, винесений з порушенням строків накладення дисциплінарного стягнення. При винесенні наказу № 96 від 19 лютого 2013 року про оголошення їй, позивачу, догани, у неї не відбирались письмові пояснення, а крім того, всі пункти припису інженера охорони праці нею були виконані, про що дано письмову відповідь. Вважає, що з роботи її звільнено внаслідок упередженого ставлення адміністрації Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня». Вона, позивач, також важає незаконним наказ відповідача № 166 від 25 березня 2013 року, яким її незаконно звільнено з роботи за порушення, які були вчинені до накладення на неї дисциплінарних стягнень, що суперечить вимогам ст.. 149 КЗпП. При цьому звертає увагу суду першої інстанції, на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, якою скасовано рішення судів першої та апеляційної інстанцій. Вважає також безпідставними та незаконними висновки відповідача в наказах № 135 та № 166 щодо порушення нею норм внутрішніх розпорядчих актів роботодавця та чинного законодавства, оскільки п. 3.2. наказу відповідача № 26 « Про організаційні заходи щодо надання психіатричної допомоги у примусовому порядку» передбачає, що психіатричний огляд пацієнта проводиться протягом 24 годин, однак не передбачає, що такий має завершуватись висновком про доцільність примусової госпіталізації до психіатричного закладу. Відтак, на виконання вимог наказу відповідача № 26, нею, позивачем, як лікарем, протягом 4 годин спостереження, здійснено огляд хворої та констатовано факт наявності в неї психічного розладу, що не є безумовною підставою для прийняття висновку про доцільність примусової госпіталізації. Також звертає увагу суду, що нею оспорюється наказ № 96 від 19 лютого 2013 року, яким до неї застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани за порушення правил техніки безпеки , а саме, за несистематичне проведення навчання, періодичних інструктажів з питань охорони праці та пожежної безпеки, підставою якого, став рапорт інженера з охорони праці [PERSON] від 31 січня 2013 року. Відтак, вважає такий наказ незаконним та безпідставним з огляду на те, що всупереч вимогам ст.. 149 КЗпП України, пояснення в неї , як порушника трудової дисципліни, відібрані не були, а інженер з охорони праці [PERSON], була нею, позивачем, письмово повідомлена, що фактично всі пункти припису виконані. Спірний наказ оскаржувався нею, позивачем, до комісії по трудових спорах, за наслідками розгляду якого, 01 березня 2013 року було прийнято негативний висновок, у звязку з чим, відповідно до вимог ст.. 228 КЗпП України оскаржує даний наказ до суду. Що стосується рішення комісії по трудових спорах, то у зв»язку із перебуванням на листку непрацездатності з 05 березня 2013 року по 13 березня 2013 року вона, позивач, не мала можливості в 10-денний строк оскаржити спірне рішення комісії по трудовим спорам, а тому вважає, що пропустила вказаний строк з поважних причин. Звертаючись до суду з уточненими позовними вимогами від 14 квітня 2014 року, просить поновити їй пропущений, як на її, позивача, думку із поважних причин строк на оскарження рішення комісії по трудових спорах КЗ "ЛОКПЛ" № 2 від 01 березня 2013 року та скасувати його, визнати незаконними та скасувати накази № 96 від 19 лютого 2013 року, № 135 від 07 березня 2013 року та № 166 від 25 березня 2013 року, поновити її на роботі на посаду завідувача 4-им відділенням КЗ "ЛОКПЛ", стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу починаючи з 25 березня 2013 року по дату постановлення рішення. В уточнених позовних вимогах позивач також просить стягнути із відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 70 000 (сімдесят тисяч) грн., мотивуючи тим, що незаконними діями та поведінкою відповідача їй спричинено морально-психологічні страждання, погіршився стан здоровя, а саме, відбулося загострення серцево-судинних захворювань, що проявились у вигляді ішемічної хвороби серця. В судовому засіданні позивач, як і її представники, що діяли кожен окремо, уточнені позовні вимоги підтримали, пояснення дали аналогічно викладеним у мотивувальних частинах позовної заяви та уточненнях до неї. Крім цього, звернули особливу увагу на фактичні обставини, що були встановлені Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ та висновки, що зробив суд касаційної інстанції розглядаючи касаційну скаргу позивача. Просять позов зхадоаолити в повному обсязі звернувши увагу, що позовна вимога в частині скасування наказу № 136 від 07 березня 2013 року розглянута складом іншого суду та залишена в силі судами апеляційної і касаційної інстанцій. Представник відповідача в судовому засіданні проти уточнених позовних вимог заперечив, подав заяву про застосування процесуальних строків до позовних вимог та пояснив, що такі є безпідставними, оскільки оспорювані накази видані на підставі довідок про результати перевірки виконання своїх посадових обовязків відповідачем, сладених комісійно. Звертає увагу, що перевірками встановлено, що позщивач ненележно виконувала свої посадові обовязки визначені посадовою інструкцією та п.п. 3.2, 4.1, 4.2, 4.5 наказу КЗ "ЛОКПЛ" від 14 січня 2009 року № 26. Поведінка позивача, як керівника відділення будоражила працівників, що підтверджується клоективною заявою молодшого медперсоналу, яка підписана кожним особисто. Головний лікар зобовязаний був реагувати на поведінку позивача та вимагати від неї виконання покладених обовязків. Разом з тим, позивач ігнорувала всі вимоги, а крім того, допустила грубе порушення вимог Закону України "Про охорону праці" та типового положення про проведення навчання та перевірки знань з питань охорони праці від 30 січня 2005 року № 15, як це викладено у приписі, який позивачем не заперечується, а також порушення порядку примусової госпіталізації хворої [PERSON] . Просить застосувати строк позовної давності на оскарження рішення комісії по трудових спорах та відмоити у задоволенні позову в цілому, за безпідставністю такого. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, суд приходить до висновку, що ні позивач, ні її представники не довели суду поважність підстав для поновлення процесуального строку на оскарження рішення комісії по трудових спорах КЗ "ЛОКПЛ" № 2 від 01 березня 2013 року, вітак, позов в частині скасування спірного рішення не пдлягає розгляду, а саме рішення слід вважати таким, що залишилося в силі. Суд також приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовнихвимог в цілому. Так, судом встановлено і сторонами не заперечується, що позивач працювала в КЗ "ЛОКПЛ" з червня 2010 року по 25 березня 2013 року на посаді завідувача 4 - им відділенням. Посадові обовязки позивача визначалися: Законом України "Про психіатричну допомогу", Законом україни " Про охорону праці" та Типовим положенням про проведення навчання та перевірки знань з питань охорони праці від 30 січня 2005 року № 15, наказом головного лікаря КЗ "ЛОКПЛ" № 26 від 14 січня 2009 року " Про організаційні заходи щодо надання психіатричної допомоги у примусовому порядку" посадовою інструкцією ( т. 1 ас. 20 -22, 76 - 81, 234 - 239). Наказом № 96 від 19 лютого 2013 року за порушення вимог ст.18 Закону України "Про охорону праці" та Типового положення про проведення навчання та перевірки знань з охорони праці, що привело до порушення вимог посадової інструкції для завідувача 4 відділенням, і зокрема п.п.1.2, 2.24, 2.25, 5.1 розділу 4 п.4.2 абз. 2- несистематичне проведення періодичних інструктажів з питань охорони праці і пожежної безпеки - [PERSON] оголошено догану. 20 лютого 2013 року, позивач звернулася із письмовою заявою до комісії по трудових спорах КЗ "ЛОКПЛ" про скасування даного наказу. За результатами розгляду заяви, комісією прийнято рішення № 2 від 01 березня 2013 року , згідно якого, наказ головного лікаря КЗ "ЛОКПЛ" від 19 лютого 2013 року № 96 визнано аргументованим та таким, що не підлягає скасуванню. Відповідно до ст. 228 КЗпП України, у разі незгоди з рішенням комісії по трудових спорах працівник чи власник або уповноважений ним орган можуть оскаржити її рішення до суду в десятиденний строк з дня вручення їм виписки з протоколу засідання комісії чи його копії. Пропуск вказаного строку не є підставою відмови у прийнятті заяви. Визнавши причини пропуску поважними, суд може поновити цей строк і розглянути спір по суті. В разі коли пропущений строк не буде поновлено, заява не розглядається, і залишається в силі рішення комісії по трудових спорах. Розглянувши спір в цій частині, суд визнає, що у період з 05 березня 2013 року по 13 березня 2013 року, тобто коли позивач перебувала на листку непрацездатності , строк оскарження рішення у десятиденний строк пропущено з поважних підстав. Однак, починаючи з 13 березня 2013 року, з часу виздоровлення, а тим більше з 18 квітня 2013 року - з часу звернення до суду із позовними вимогами по 14 квітня 2015 року - часу подачі уточненених позовних вимог, яке подпно з клопотанням про поновлення строку на звернення із скаргою на рішення комісії, суд не знаходить поважних причин для поновлення строку розгляду спору по суті в частині визнання незаконним та скасування рішення комісії № 1 та № 2 від 01.03.2013 року. Відтак, вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають з підстав пропуску строку на їх оскарження до суду. За таких обставин, суд визнає факт залишення в силі рішення комісії по трудових спорах КЗ "ЛОКПЛ" № 2 від 01.03.2013 року, що у повній мірі відповідає вимогам закону та вказівкам Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, викладених в ухвалі від 22 жовтня 2014 року, та в силу вимог ст. 338 ЦПК України є обов»язковими для суду першої інстанції при повторному розгляді справи. Рішенням комісії по трудових спорах комунального закладу « Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» № 2 від 01.03.2013 року, наказ головного лікаря КЗ ЛОКПЛ від 19.02.2013 року № 96 визнано аргументованим та таким, що не підлягає скасуванню (т.1 а.с.36-37). У розглядуваному рішенні, твердження позивача [PERSON] щодо відсутності її пояснень перед винесенням наказу визнано безпідставними та підтверджено недоліки в роботі [PERSON], які вподальшому стали підставою для оголошення догани у відповідності з наказом № 96 від 19 лютого 2013 року. Встановлені судом обстаини, спростовують підставність тверджень позивача та її представників в судовому засіданні фактів незаконності рішення комісії та наказу головного лікаря КЗ "ЛОКПЛ" від № 96 від 19 лютого 2013 року. З матеріалів справи, також вбачається, що комісією по трудових спорах комунального закладу « Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», крім вказаного питання предметом розгляду були ще дві письмові заяви позивача від 14 лютого 2013 року та 14 березня 2013 року. За результатами розгляду даних скарг прийняті рішення № 1 від 01 березня 2013 року та № 3 від 20 березня 2013 року, які хоч і прийняті не на користь позивача, однак також нею не оскаржені і в своїй сукупності впливають на розгляд справи відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України. Відтак, приймаючи рішення суд бере до уваги і цю обставину (т.1 а.с.34-35, 39-40). Оглядом в судовому засіданні рішень № 1 від 01 березня 2013 року та № 3 від 20 березня 2013 року, позивачем оскаржувались дії членів комісії, створеної головним лікарем КЗ "ЛОКПЛ" згідно із наказом № 37 від 17 січня 2013 року та № 174 від 11 лютого 2013 року (т.1 а.с.34-36, 39-40). Оскільки, дані рішення комісії не оскаржені, то такі теж слід вважати , що вони мають юридичну силу. В ході розгляду справи, судом також встановлено, що наказом головного лікаря КЗ "ЛОКПЛ" № 135 від 07 березня 13 року , за неодноразові порушення трудової дисципліни, численні порушення морально-етичних принципів та норм, які призвели до порушення психологічного клімату та виробничих відносин у колективі 4 - го відділення, виявлені під час роботи комісії, створеної розпорядженням головного лікаря № 74 від 11 лютого 13 року, [PERSON] оголошено догану. Що стосується наказу головним лікарем КЗ "ЛОКПЛ" № 136 від 07 березня 2013 року, то розглядаючи справу повторно, суд бере до уваги фактичні обставини, встановлені в мотивувальних частинах рішення Франківського районного суду м.Львова від 28 березня 2014 року та Ухвали Апеляційного суду Львівської області від 09 липня 2014 року (т.1 а.с.178-182, 243-246), які сторонами не оскаржувались, у зв»язку із чим рішення набрали законної сили, а відтак в силу вимог ст.. 61 ЦПК України, дані обставини повторному дослідженню не підлягають при повторному розгляді справи. При цьому, суд приймає до уваги мотиви Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних справ, викладені в ухвалі від 22 жовтня 2014 року, згідно із якими, законність судових рішень судів першої та апеляційної інстанції в частині визнання незаконними наказу № 136 від 07 березня 2013 року не перевірялось, у зв»язку із відсутністю касаційної скарги (т.2 а.с. 9-11). Відтак, при повторному розгляді справи у суду не має підстав вважати, що касаційний суд визнав рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині наказу № 136 від 07 березня 2013 року, законними, що дає підстави відхилити твердження позивача та її представників на покликання визнання законним Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо скасування спірного наказу. Враховуючи той факт, що наказ № 96 від 19 лютого 2013 року визнаний комісією з трудових спорів аргументованим та таким, що скасуванню не підлягає, а рішення комісії має юридичну силу, суд не знаходить також підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання незаконним та скасування наказу № 96 від 19.02.2013 року. Розглядаючи спірні відносини сторін в частині наказу № 135 від 07 березня 2013року, та аналізуючи його зміст, суд приймає до уваги, що в ході службового розслідування встановлено, що завідувач 4 - го відділенням КЗ "ЛОКПЛ" [PERSON] не забезпечила 02 січня 2013 року повторного психіатричного огляду хворої [PERSON] комісією лікарів психіатрів відділення для вирішення питання доцільності подальшого лікування у 4-му відділенні в примусовому порядку та не надіслала необхідні документи у Франківський районний суд м.Львова, не виконавши п.п.3.2, 4.1, 4.2, 4.5 наказу головгого лікаря КЗ "ЛОКПЛ" від 14 січня 09р. № 26 «Про організаційні заходи щодо надання психіатричної допомоги у примусовому порядку» та вимог ст.16 Закону України "Про психіатричну допомогу". Як зазгначено у наказі : " ... у зв»язку з перебуванням [PERSON] на листку непрацездатності, питання про притягнення її до дисциплінарної відповідальності, вирішено розглянути після її виходу на роботу...". У цей же день, головним лікарем КЗ "ЛОКПЛ" видано наказ № 136 від 07 березня 2013 року за неодноразові порушення трудової дисципліни, численні порушення морально-етичних принципів та норм, які призвели до порушення психологічного клімату та виробничих відносин у колективі 4 - го відділення, виявлені під час роботи комісії,створеної розпорядженням головного лікаря № 74 від 11 лютого 2013 року, яким позивачу [PERSON], оголошено догану ( т. 1 ас.13, 106 - 109). Суд приймає до уваги, що наказ № 136 від 07 березня 2013 року слід вважати скасованим в силу вимог ст. 14 ЦПК України, у той же час, суд при повторному розгляді справи бере до уваги, той факт, що цим наказом на позивача накладено стягнення за порушення зазначені у довідці комісії від 04 березня 2013 року, що встановлені комісією створеною головним лікарем КЗ "ЛОКПЛ" відповідно до розпорядження № 74 від 11 лютого 2015 року , і ці факти порушень не мають відношення до спірних наказів № 96 від 19 лютого 2013 року, № 135 від 07 березня 2013 року та № 166 від 25 березня 2013 року. Відтак, суд відхиляє твердження позивача та її представників про вплив скасованого наказу на результати для прийняття рішенн про видача решти оскаржуваних наказів. Крім цього, позивач просить визнати незаконним та скасувати наказ № 135 від 07 березня 2013 року, покликаючись на підстави викладені у позовній заяві. Однак, суд прихрдить до беззаперечного висновку, що з підстав зазначених у позовній заяві та наведених в судовому засіданні аргументів позивачем і її представниками, така вимога задоволенню не підлягає. Як вбачається із оскаржуваного наказу, його наказова частина містить п»ять пунктів, серед яких, лише п. 2 має відношення по позивача, а саме: .. у зв»язку з перебуванням [PERSON] на листку непрацездатності, питання про притягнення її до дисциплінарної відповідальності, вирішено розглянути після її виходу на роботу...". Всі решту пункти носять організаційний характер та не зачіпають інтересів позивача (т.1 а.с.15-17). Разом з тим, позивач, ставлячи перед судом вимогу про визнання даного наказу незаконним та його скасування в цілому, не наводить цьому належних аргументів, а отже дана вимога є безпідставною в силу вимог ст.ст. 1, 10,60,169 ЦПК України. Крім цього ні позивач, ні її представники не довели суду в чому полягає незаконність п. 2 наказу № 135 від 07 березня 2013 року та не вмотивували яким чином цим рішенням порушуються права позивача в розумінні ст.. 1 ЦПК України. Більш того, позивач в судовому засіданні сама дійшла висновку про безпідставність позовних вимог у цій частині зазначивши, що наказовою частино не порушуються її права. Що стосується позовної вимоги в частині визнання незаконним та скасування наказу № 166 від 25 березня 2015 року, суд дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін приходить до висновку, що така теж не підлягає задоволенню. Так, згідно наказу № 166 від 25 березня 2013 року, [PERSON] звільнено з займаної посади відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України з 25 березня 2013 року за систематичне порушення без поважних причин обов»язків, покладених на неї трудовим договором, враховуючи, що раніше до неї застосовувались заходи дисциплінарного стягнення, а саме: за порушення вимог ст.18 Закону України "Про охорону праці" та Типового положення про проведення навчання та перевірки знань з охорони праці, що привело до порушення вимог посадової інструкції для завідувача 4 - го відділенням, п.п.1.2, 2.24, 2.25, 5.1 розділу 4 п. 4.2 абз. 2 - несистематичне проведення періодичних інструктажів з питань охорони праці і пожежної безпеки. За дані порушення - [PERSON] оголошено догану наказом № 96 від 19 лютого 2013 року, який не скасовано. Далі в наказі № 136 від 07 березня 2013 року зазначено, що комісія, створена розпорядженням головного лікаря № 74 від 11 лютого 13 року виявила ряд порушень, які викладені в довідці від 04.03.13 року та на підставі якої, наказом № 136 від 07 березня 13 року [PERSON] оголошено догану. Суд розглядаючи дану справу повторно, приймає до уваги, що даний нгаказ скасовано. Крім цього, як зазначено в наказі № 166 від 25 березня 2013 року, підставою для його видачі є результати проведеної перевірки комісією, створеною розпорядженням головного лікаря № 83 від 15 березня 13 року, якою виявлено порушення в діях [PERSON] при госпіталізації та лікуванні хворої [PERSON], що призвело до перебування хворої у 4- му відділенні без її усвідомленої згоди та рішення суду. Згідно наказової часмтини спірного наказу № 166 від 25 березня 2013 року, [PERSON], звільнено із займаної посади завідувачв 4-им відділенням КЗ "ЛОКПЛ" з 25 березня 2013 року, відповідно до вимог п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне порушення, без поважних причин, обовязків, покладених на неї трудовим договором, враховуючи, що раніше до неї застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення. Отже встанорвлено, що з урахуванням обставин про скасування наказу № 136 від 07 березня 2013 року, на позивача [PERSON] в період з 19 лютого 2013 року по 25 березня 2013 року накладено два стягнення - догана (наказ № 96) та звільнення (наказ № 166), ( т. 1 ас. 10, 19). Дані стягнення накладені за результатами перевірок порушень допущених позивачем у період з 30 грудня 2012 року по 04 лютого 2013 року, що підтверджується відповідними довідками. З огляду на викладене, з урахуванням хвороби позивача та факту проведення перевірок, вказаних вище порушень, суд приходить до висновку, що стягнення на позивача накладені в межах визначених законодавцем строків, тобто в межах шести місяців, як це передбачено ч. 2 ст. 148 КЗпП України та з дотриманням вимог ст. 149 та ст. 147 - 1 вказаного Закону. Так, пунктом 3 ст. 40 КЗпП України передбачена можливість розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов»язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Згідно п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року (з наступними змінами) « Про практику розгляду судами трудових спорів» суди, розглядаючи трудові спори, зобов»язані з»ясовувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п.п.3,4,7,8 ст.40 КЗпП України, чи додержані власником передбачені ст.147-1,148,149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок і попередня робота працівника. Як вбачається з п.23 постанови, за передбаченими п.3 ст.40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов»язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Отже, враховуючи наявніст наказу № 96 від 19 лютого 2013 року про накладення на позивача стягнення у вигляді догани, обгрунтованим є наказ про її звільнення № 166 від 25 березня 2013 року. Накази, що стали підставою для дисциплінарних стягнень мають юридичну силу та вказують на систематичні порушення трудової дисципліни, а саме ст.ст. 30 138, 140 КЗпП України та зазначених у наказх норм законодавчих та нормативно - правових актів без поважних причин. Відтак, мотивація в наказі, щодо підставності звільнення [PERSON] на підставі п. 3 ст.. 40 КЗпП України , на думку суду, є вірною. Дана обставина підтверджується також іншими матеріалами справи, а саме дослідженими в судовому засіданні матеріалами цивільної справи № 2о/465/4/13, що була витребувана із архіву суду де судом встановлено і сторонами не оспорюється, що відповідно до розділу 4 наказу Головного лікаря КЗ ЛОКПЛ № 26 від 14.01.2009 року «Про організаційні заходи щодо надання психіатричної допомоги у примусовому порядку», встановлено порядок дій та відповідальність завідувача 4 - им відділенням щодо психіатричного огляду пацієнтів у стаціонарному відділенні» (т.1. а.с.20-22). Згідно із Розділом № 1 посадової інструкції, завідувача психіатричного відділення № 4 КЗ "ЛОКПЛ" - завідувач належить до працівників керівного складу на якого покладаються обов»язки серед яких організація чіткої, безперебійної роботи персоналу відділення, не залежно від часу доби, вихідних чи робочих днів та визначено підстави відповідальності. Позивач із даною інструкцією ознайомлена, що підтверджується підписом від 01 січня 2011 року (т.1 а.с.76-81). Відповідно до п.4 Наказу № 26 від 14 січня 2009 року, у перший робочий день після вихідних та святкових днів , особа, яка була госпіталізована у психіатричний заклад у примусовому порядку на підставі п.3.3. даного наказу, підлягає повторному психіатричному огляду комісією лікарів-психіатрів відділення, в якому перебуває пацієнт. Згідно п.3.2 розглядуваного наказу , у робочі дні , психіатричний огляд осіб, які поступили у стаціонарне відділення в порядку госпіталізації, відповідно до ст.. 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» здійснюється комісією лікарів - психіатрів відділення, де перебуває хворий, у складі не менше трьох лікарів психіатрів (серед них завідувач), у продовж 24 годин з моменту госпіталізації пацієнта у приймальне відділення КЗ "ЛОКПЛ". Пунктом 4.2. Наказу № 26 від 14 січня 2009 року, передбачено документи, які додаються до подання на примусову госпіталізацію, серед яких обов»язковою є завірена копія висновку комісії лікарів-психіатрів відділення. Як встановлено судом, хвора [PERSON]. поступила до КЗ "ЛОКПЛ" та була оглянута комісією чергових лікарів-психіатрів приймального відділення КЗ ЛОКПЛ о 11 год. 00 хв. 29 грудня 2012 року та повторно комісією чергових лікарів приймального відділення 30 грудня 2012 року о 10 год. 30 хв.(т.1 а.с.88-89). Будь-яких, інших висновків, складених, відповідно до вимог наказу Головного лікаря КЗ "ЛОКПЛ " № 26 від 14 січеня 2009 року та ст..ст. 14,16 Закону України « Про психіатричну допомогу», що мали бути долучені до подання в суд, ні позивачем, ні її представниками не надано, про факт складання та можливе місцезнаходження таких суд не повідомлено. З огляду на викладене, у суду немає підстав для сумніву щодо фактичних обставин викладених у колективних рішеннях та доповідних, які у подальшому лягли в основу спірних наказів, а саме: 1) Рішенні комісії по трудових спорах КЗ ЛОКПЛ № 3 від 20.03.2013 року (т.1 а.с.34-35); 2) Рішенні комісії по трудових спорах КЗ ЛОКПЛ №2 від 01.03.2013 року (т.1 а.с.36-37); 3) Рішенні комісії по трудових спорах КЗ ЛОКПЛ №1 від 01.03.2013 року (т.1 а.с.39-40); 4) Протоколі зборів 4 відділення від 24.01.20-13 року (т.1 а.с. 92-95); 5) Пояснювальній записці позивача [PERSON] (т.1 а.с.91); 6) Пояснювальній записці [PERSON] (т.1 а.с.104); 7) Розпорядженні № 74 від 11.02.2013 року та довідці складеній комісією на виконання даного розпорядження (т.1 а.с.105-109). 8) Довідці, складеною комісією на виконання розпорядження головного лікаря КЗ ЛОКПЛ № 37 від 17.01.2013 року (т.1 а.с.121-122), іншими письмовими доказми, які у своїй сукупності підтверджують факти систематичного поршення, без поважних причин обов»язків, покладених на позивача, як на завідуючу 4 відділенням КЗ ЛОКПЛ, що і відображено в оскаржуваних наказах та рішеннях комісій. Відтак, суд вважає, що оскаржувані накази, у тому числі № 166 від 25 березня 2013 року про звільнення позивача із займаної посади - завідувача 4 -им відділенням КЗ "ЛОКПЛ" є законними, їх видача відбулась з дотриманням вимог ст.. 147- 149 КЗпП України. Даний висновок суду відповідає також позиції Пленуму Верховного Суду України викладеній у п.23 постанові № 9 від 06.11.1992 року. Вирішуючи даний спір, суд виходить з вимог ст.ст.1, 10, 60 ЦПК України, та не знаходить твердження позивача такими, що підтверджують позовні вимоги, а тому заявлені вимоги щодо визнання незаконними та скасування наказів № 96 від 19 лютого 2013 року, №135 від 07 березня 2013 року, № 166 від 25 березня 2013 року, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, задоволенню не підлягають. Щодо вирішення питання про судові витрати, суд виходить з вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved