Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з цим позовом посилаючись на те, що з 16.09.2010 року до 12.12.2012 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем. 16.09.2010 року вона була прийнята на посаду касира-операціоніста 2 категорії при ВРЕР м. Старий Самбір ПАТ КБ «ПриватБанку». 12.12.2012 року була звільнена з займаної за згодою сторін на підставі наказу про звільнення № Є.LV-УВ-2012-1254-п. Вважає, що її посадовий оклад не було підвищено на 25% за роботу в населеному пункті, якому надано статус гірського. З 16.09.2010 року до 12.12.2012 року до її посадового окладу не було доплачено 9031 грн. 99 коп. з врахуванням податків та зборів ЇЇ робоче місце знаходилося в приміщенні ВРЕР ДАІ з обслуговування Старосамбірського та Турківського району Львівської області у приміщенні за адресою м. Старий Самбір, вул. Дрогобицька, бічна, 2 і її посадовий оклад не підвищувався на 25%, а тому просить стягнути з відповідача в її користь 9 031,99 грн. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі просили позов задоволити. Відповідач, представник ПАТ КБ « Приватбанк» Жарський І.Р. проти позову заперечив з мотивів наведених у запереченнях проти позову згідно яких на підставі аналізу ч.1 ст.6 Закону України « Про статус гірських населених пунктів в Україні», п.1 постанови КМУ від 11.08.1995 року № 648 « Про умови праці осіб, які працюють у гірських районах» ч.2 ст. 97 КЗпП України, позивач вважає, що оплата праці осіб, які працюють у гірській місцевості може бути підвищена на 25 відсотків і виплачена лише у випадку коли така виплата була визначена у генеральній, галузевій та регіональній угодами, проте ПАТ КБ « Приватбанк» не є стороною таких угод. Просив у задоволенні позову відмовити. Вислухавши думку учасників судового розгляду, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного: Судом встановлено, що [PERSON] 16.09.2010 року по 12.12.2012 року працювала у ПАТ КБ «Приватбанк» на посаді касира - операціоніста 2 категорії при ВРЕР м. Старий Самбір і була звільнена з цієї посади на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. Позивачка працювала у м. Старий Самбір Львівської області, яке за переліком, затвердженим Постановою КМ України від 11.08.1995 р. № 647 «Про перелік населених пунктів, яким надається статус гірських», має статус гірського населеного пункту. 12.01.2010 року позивачці видано посвідчення серія [NUMBER] громадянки, яка проживає і працює на території гірського населеного пункту. Ці факти підтверджується записами в трудовій книжці, копіями паспорту, вказаного посвідчення, іншими матеріалами справи та ніким не заперечуються. Відповідно до ст. 5 Закону України "Про статус гірських населених пунктів в Україні" статус особи, яка проживає і працює на території населеного пункту, якому надано статус гірського, надається громадянам, що постійно проживають, постійно працюють у цьому населеному пункті, про що громадянам виконавчим органом відповідної місцевої ради видається посвідчення встановленого зразка. Правила видачі посвідчення громадянина, що проживає, працює на території населеного пункту, якому у встановленому законодавством порядку надано статус гірського, врегульовані "Положенням про порядок видачі посвідчення громадянина, який проживає, працює (навчається) на території гірського населеного пункту", затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.1996 року №345. Відповідно до п.2 згаданого положення посвідчення є документом, який підтверджує, що громадянину надано статус особи, яка проживає, працює на території населеного пункту, якому надано статус гірського. На підставі цього посвідчення підприємством, установою чи організацією надають пільги та гарантії, встановлено ст.ст. 3,5 Закону України "Про статус гірських населених пунктів в Україні". Відповідно до ч.1 ст. 6 Закону України "Про статус гірських населених пунктів в Україні" умови оплати праці осіб, які працюють у гірських районах, встановлюються Кабінетом Міністрів України. п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 серпня 1995 року №648 "Про умови праці осіб, які працюють у гірських районах", встановлено, що на підприємствах, в установах, організаціях, яким надано статус гірських, тарифні ставки і посадові оклади працівників, які визначені генеральною, галузевими та регіональними угодами як мінімальної гарантії в оплаті праці, а також встановлені за рішенням КМУ або за його дорученням, підвищуються на 25 %. Аналізуючи наведене, слід прийти до висновку, що пільги, передбачені ст. 6 ЗУ "Про статус гірських населених пунктів в Україні" вищезгаданою Постановою розповсюджуються лише на ті тарифні ставки і посадові оклади працівників, які визначені генеральною, галузевими та регіональними угодами як мінімальної гарантії в оплаті праці. Відповідно до частин 1, 2 ст. 95 КЗпП України мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може здійснюватися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг роботи). До мінімальної заробітної плати не включаються доплати, надбавки, заохочувальні та компенсаційні виплати. Згідно ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. З постанови Верховного Суду України від 6 лютого 2013 року, справа № 6-151 цс 12, вбачається, що відповідно до п. 1 Постанови № 648 на 25 відсотків підвищуються тарифні ставки і посадові оклади працівників, які визначені генеральною, галузевими та регіональними угодами як мінімальні гарантії в оплаті праці, а також встановлені за рішенням Кабінету Міністрів України або за його дорученням. Аналізуючи наведене суд приходить до висновку, що у випадках, коли фактично встановлені посадові оклади і тарифні ставки працівників, які працюють в гірських населених пунктах вищі на 25 % і більше за визначені генеральною, галузевими та регіональними угодами мінімальної гарантії в оплаті праці, підвищення даних посадових окладів і тарифних ставок на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.1995 року №648 "Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах" не проводиться. Судом достовірно встановлено, що ПАТ КБ " Приватбанк" не є стороною генеральної угоди, угоди на галузевому чи регіональному рівні. Виходячи з того, що Банк не є стороною укладення галузевих (регіональних) угод, за розмір гарантії в сфері оплати праці, слід брати розмір встановленої на визначений період мінімальної заробітної плати, який відповідно до затверджених державних бюджетів складав: у 2010 році - від 869 до 922 грн.;у 2011 році - від 941 до 1004 грн.; у 2012 році - від 1073 до 1134 грн. Так, заробітна плата позивачки у 2010 році станом на січень становила 1225 грн. і до грудня того ж року зросла до 1641 грн.; у 2011 році станом на січень 1661 грн., і в грудні того ж року 1555,69 грн.; у 2012 році станом на січень 1518 грн. та протягом року заробітна плата коливалася у проміжку між 1069 грн. - 596.14 грн. у зв'язку з роботою від 28 до 16 днів. ( а.с. 8,77) Оскільки заробітна плата позивачки була більшою ніж 25% від мінімальної заробітної плати, що є мінімальною гарантією в оплаті праці, то роботодавцем було виконано вимоги п.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.1995 року №648 "Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах". А тому, з огляду на вищенаведене у задоволенні позовних вимог слід відмовити. У відповідності до ч.4 ст. 88 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору, слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed