Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-15 00:00:00

У квітні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] "Про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка навчається", мотивуючи свої вимоги тим, що раніше вона перебувала у шлюбі з відповідачем. 23.10.2001 року шлюб, від якого народився син - [PERSON], [INFO], між нею та відповідачем розірвано. Після народження їх син проживав та проживає разом з нею. Її колишній чоловік [PERSON] після народження сина проживав від них окремо та виплачував аліменти на утримання дитини до досягнення нею повноліття у порядку виконання судового рішення. [INFO] її сину виповнилось 18 років. З 01 вересня 2011 року він навчається на денному відділені в ДВУЗ «Макіївський політехнічний коледж», зраз - на 3 курсі. Навчання буде закінчено 30.06.2015 року. У зв'язку з тим, що її син продовжує навчання, він потребує на матеріальну допомогу. Відповідач в утриманні сина участі не приймає та з сином не спілкується. Він працює та може надавати матеріальну допомогу сину. Просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання повнолітнього сина [PERSON] у розмірі ? частини з усіх видів заробітку. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином, надала суду заяву, зареєстровану за вхідним № 12317/14-вх від 16.06.2014 року, з проханням справу розглянути за її відсутності, зазначивши, що позов вона підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з'явився, про місце та час розгляду справи був сповіщений своєчасно та належним чином, надав суду заяву, зареєстровану за вхідним № 12318/14-вх від 16.06.2014 року, в якій просив справу розглянути за його відсутності, зазначивши, що позов не визнає повністю та заперечує проти нього. Відповідно до частини 2 статті 158 Цивільного процесуального кодексу України особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторін по справі свідчать їх відповідні заяви, долучені до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання необхідним давання сторонами особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність. Повно та всебічно з'ясувавши всі обставини справи, на які позивач посилалась як на підставу своїх вимог та відповідач при їх невизнанні, перевіривши їх доказами, що досліджені у судовому засіданні й відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, а саме: дослідивши матеріали справи, що містять письмові докази у справі, - суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Так, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Зі свідоцтва про розірвання шлюб /серії [NUMBER]/, виданого Макіївським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецького обласного управління юстиції 23.10.2001 року убачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 23.10.2001 року зроблено запис за № 540 /а. с. 7/. Відповідно до свідоцтва про народження /серії [NUMBER]/, виданого 13.05.1996 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Центрально-Міського району міста Макіївки, [PERSON] народився [INFO], про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 13.05.1996 року зроблено відповідний запис за № 215 /а. с. 6/. Як убачається з довідки, виданої директором ДВНЗ «Макіївський політехнічний коледж» № 99 від 10.04.2014 року, [PERSON] дійсно навчається в цьому учбовому закладі на 3 курсі денного відділення 2013/2014 навчального року за держзамовленням. Строк навчання: 01.09.2011 року по 30.06.2015 року /а. с. 8/. Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами Сімейного кодексу України від 10 січня 2002 року. Відповідно до положень частини першої статті 1 та частини першої статті 2 Сімейного кодексу України зміст майнових прав та обов'язків батьків і дітей, а також регулювання майнових відносин між батьками та дітьми визначається зазначеним кодексом. Положеннями частини першої статті 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При цьому, суд виходить з того, що зазначений обов'язок також закріплений нормами Конституції України та відповідно кореспондується з правом будь-якої дитини на отримання аліментів від своїх батьків до досягнення повноліття /стаття 51 Конституції України/. Як убачається з роз'яснень, наданих у пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 25 травня 2006 року батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статтями 198, 199 Сімейного кодексу України, і своїх повнолітніх дочку, сина. Норми права, які містяться у частині першій статті 199 Сімейного кодексу України наголошують, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття /незалежно від форми навчання/, виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу /пункт 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів"/. Відповідно до положень частини першої статті 200 Сімейного кодексу України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і /або/ у частці від заробітку /доходу/ платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином /частина друга статті 200 Сімейного кодексу України/. Крім того, вирішуючи спірні правовідносини суд враховує, що право на утримання припиняється у разі припинення навчання /частина друга статті 199 Сімейного кодексу України/. Враховуючи наведені норми права та обставини справи, що були досліджені судом, а саме досягнення [PERSON] повноліття; продовження ним навчання, яке не припинено; його потреба на допомогу; наявність у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу та відсутність будь-яких судових рішень про стягнення з [PERSON] коштів на утримання інших осіб /у тому числі батьків/ суд, з урахуванням, стану здоров'я, сімейного і майнового положення кожної зі сторін приходить до висновку, що аліменти на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання - [PERSON] необхідно встановити у частковому відношенні, тобто у розмірі 1/6 частини від заробітку /доходу/ її батька [PERSON] Ухвалюючи рішення та задовольняючи позов [PERSON] до [PERSON] "Про стягнення аліментів на утримання дитини, яка навчається" частково, суд вважає за необхідне вирішити згідно підпункту 6 частини першої статті 214 Цивільного процесуального кодексу України питання про розподіл між сторонами у справі судових витрат. Так, відповідно до вимог частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. В той же час частина третя статті 88 Цивільного процесуального кодексу України обумовлює, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в доход держави пропорційно до задоволеної частини вимог. Частини 1 та 2 статті 79 Цивільного процесуального кодексу України роз'яснюють, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати і звільнення від сплати встановлюються законом. Таким законом є Закон України "Про судовий збір" № 3674-VІ від 08.11.2011 року, що набрав чинності з 01.11.2011 року й встановлює правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору. Стаття 1 вказаного Закону України визначає, що судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Як зазначає абзац 1 частини 1 статті 3 цього ж нормативно-правового акту судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством України. Згідно підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 зазначеного закону із змінами та доповненнями за подання до суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1% від цини позову, але не менше 0,2 розміру та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. При цьому частина 1 цієї ж статті передбачає, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду. Із зазначеним позовом [PERSON] звернулась до суду у 2014 році. Мінімальний розмір заробітної плати на 2014 рік встановлений Законом України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" № 719-VII від 16.01.2014 року, стаття 8 якого визначає, що з 01.01.2014 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі встановлена в сумі 1218 гривень. Тому за подання до суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі не менше 243,60 гривень. Пункт 3 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" передбачає, що від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Відтак, ухвалюючи рішення, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову [PERSON] частково, а тому з відповідача в дохід держави слід стягнути 243,60 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial