Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

У квітні 2015 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказав, що з 13 січня 2003 року він працював на підприємстві ПАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування» на посаді різальника металу на ножицях і пресах, де 22 січня 2003 року із ним стався нещасний випадок, в результаті якого він отримав виробничу травму, а саме: травматичну ампутацію фаланг 2-3-4-5 пальців лівої кістки з розмноженням м'яких тканин. Після чого встановлено 30% втрати професійної працездатності. Вказував, що внаслідок отриманої травми йому заподіяна моральна шкода, яка полягає у психологічних стражданнях, сильних душевних хвилюваннях, проблемах зі сном, дратівливості, загальної слабкості, білі отриманої травми. Зазначив про перебування його у пригніченому стані через неможливість повного відновлення здоров'я, порушення професійних планів позивача внаслідок втрати працездатності. Протягом останніх 12 років позивачу доводиться терпіти наслідки отриманого каліцтва, що полягають сильних больових відчуттях. Заподіяну йому моральну шкоду оцінює у 30 000 гривень та просив стягнути її із відповідача. Позивач у судове засіданні не з'явився, надав письмову заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник позивача за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та надав аналогічні пояснення. Представник відповідача Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Маріуполі Гузенко Р.О. позовні вимоги не визнав у повному обсязі, подав письмові заперечення, в яких послався на відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки Законами України Про державний бюджет на 2006 рік та 2007 рік норми статей 1, 21, 28, 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (надалі за текстом - Закон) були зупиненні та в подальшому виключенні із змісту закону. В останні три роки, які передують дню звернення позивачем до суду, норми закону, які б давали право на нарахування та стягнення моральної шкоди позивачу, вже не діють та підстав для їх застосування не має. Зазначає про те, що спірні правовідносини виникли на час коли норми Закону України № 1105 «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» вже не діяли та не давали підстав для стягнення шкоди. За нині діючою редакцією Закону відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексів законів про працю України. Також зазначає про застосування три річного строку позовної давності відповідно до норм ст. 71, 75 Цивільного кодексу України (1963 року). На думку відповідача позивач не довів факту заподіяння йому моральної шкоди, а висновком МСЕК не встановлено, що йому завдано моральної шкоди. Відсутнє обґрунтування розміру шкоди. Позивачу після отриманої травми були призначені всі необхідні виплати, в тому числі одноразова та щомісячні виплати. Життя позивача після нещасного випадку не змінилося і він продовжує працювати на тому ж підприємстві. Представник третьої особи у судове засідання з'явився з невідомих підстав, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Нявка у судове засідання третьої особи, повідомленою належним чином, не перешкоджає подальшому розгляду справи. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно даних трудової книжки позивача, у період з 15 січня 2003 року по 04.01.2011 року [PERSON] працював на підприємстві ВАТ «Азов», яке у подальшому було перейменовано на ВАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування». З 05.01.2011р. прийнятий до ПАТ «Азовзагальмаш» за переведенням у заготівельний цех № 101 слюсарем-інструментальником 6 розряду, де працює по теперішній час. 22 січня 2003 року, працюючи на посаді різальника металу на ножицях і пресах, із позивачем на робочому місці стався нещасний випадок. Актом розслідування нещасного випадку, складеним по формі Н-5 від 24 січня 2003 року встановлено, що нещасний випадок, який стався 22.01.2003 року на ВАТ «Азов», цех №101, з різальником металу на ножицях і пресах [PERSON], пов'язаний з виробництвом. Особами, дії яких привели до нещасного випадку, а також які допустили порушення нормативних актів з питань охорони праці - є в.о. старшого майстра цеху №1 [PERSON] та різник металу на ножицях та пресах [PERSON] Причиною нещасного випадку, згідно пункту 4 Акту форми Н-5, є незадовільний технічний стан ножиців кривошипних листових, який полягав у відсутності ключа на замку ввідного автоматичного вимикача та нижнього прута на захисній решітці, чим порушено правила по охороні праці при холодній обробці металу, а також порушення [PERSON] вимог інструкції з охорони праці. Внаслідок нещасного випадку на виробництві позивач отримав травму руки, травматичну ампутацію середніх фаланг 2-3-4-5 пальців лівої кістки з розмноженням м'яких тканин. В акті № 1/3, складеним по формі Н-1 від 24 січня 2003 року про нещасний випадок на виробництві, встановлені аналогічні обставини, причини та наслідки травмування позивача, що і Актом Н-5 від 24.01.2003р. Згідно виписки з акту огляду у МСЕК №051357 Міжрайонної спеціалізованої травматологічної МСЕК міста Маріуполь від 23.04.2003 року, позивача первинно було оглянуто та встановлено з 23.04.2003 року 30% втрату працездатності в період до 23.04.2004р. Пізніше довідкою Міжрайонної спеціалізованої травматологічної МСЕК міста Маріуполь від 15.04.2004 року позивачу безстроково встановлено 30% втрату працездатності. Під час розгляду справи та вирішення питання чи має відповідач в цілому згідно положень законодавства обов'язок виплачувати моральну шкоду постраждалим особам, суд керується наступним. Відповідно до пункту 4 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, в тому числі, має вирішити яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Правовідносини, які виникли між сторонами в зв'язку з відшкодуванням моральної шкоди, заподіяної внаслідок нещасного випадку на виробництві, регулюються Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 р. № 1105-XIV (у редакції, які діяла на час виникнення спірних правовідносин - січень 2003р., тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року № 717-V). Згідно частини 1 ст. 9 Закону України від 14 жовтня 1992р. № 2694-XII «Про охорону праці» (станом на січень 2003р. в редакції Закону № 229-IV від 21 листопада 2002 року) відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». У відповідності з підпунктом «е» п. 1 частини 1 ст. 21 та частини 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції станом на січень 2003р.) у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування у встановленому законодавством порядку зобов'язаний виплатити потерпілому грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому цієї шкоди. Зазначені норми не містили будь яких інших додаткових умов щодо відшкодування моральної шкоди. Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року № 717-V, який набув чинності 20 березня 2007 року, підпункт «е» пункту 1 частини першої ст. 21, частина 3 ст. 28, які передбачали зобов'язання Фонду у разі настання страхового випадку відшкодувати заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я грошову суму за моральну шкоду, із вказаного закону були виключені. Разом з тим, за змістом ст. ст. 21, 28, 30, 34, 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», абзацу 3 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає з дня встановлення особі такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Також згідно висновків Конституційного Суду України, викладених в пункті 2 мотивувальної частини Рішення від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), положення частини першої статті 58 Конституції України про дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що «вона починається з моменту набрання актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце». Оскільки, право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача в січні 2003 року, відшкодування шкоди має бути здійснено на підставі чинного на той час законодавства, а саме на підставі Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві і профзахворювань, що призвели до втрати працездатності", в редакції станом на січень 2003 року, за умовами якого обов'язок по відшкодуванню заподіяної працівникові моральної шкоди, отриманої внаслідок ушкодження його здоров'я за наявності факту заподіяння цієї шкоди, покладено на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. До подібних висновків дійшов також Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своєму рішенні від 10.12.2014 року по аналогічній справі № 6-32078св14 за участю Фонду. Також відповідно до частин 1 та 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Із урахуванням вказаних положень на правовідносини сторін розповсюджується норма Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», яка діяла в січні 2003 року та передбачала обов'язок Фонду виплачувати потерпілому працівнику моральну шкоду за її наявності. Із матеріалів справи встановлено, що страховий випадок з позивачем стався 22 січня 2003 року і в квітні 2003 року висновком МСЕК йому вперше була встановлена стійка втрата професійної працездатності за трудовим каліцтвом, тобто вказані події мали місце до прийняття Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року № 717-V, яким були виключені положення про обов'язок відшкодування моральної шкоди Фондом, а тому на правовідносини, що виникли між сторонами зазначений закон про внесення змін не розповсюджується, а діють положення закону, які надавали право позивачу на отримання відшкодування за моральну шкоду. Тому право на відшкодування моральної шкоди у позивача виникло до прийняття цих законодавчих актів, що є підставою для задоволення позову. Крім того, частиною 3 статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом соціального страхування від нещасних випадків за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Надаючи офіційне тлумачення вказаної частини 3 ст. 34 Закону, Конституційний суд України в своєму рішенні від 27.01.2004р. № 1-рп/2004 дійшов до висновку, що зазначене положення частини третьої статті 34 Закону не позбавляє застрахованого працівника, який втратив професійну працездатність, права на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, і не виключає обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків відшкодовувати моральну шкоду, заподіяну умовами виробництва, у випадках тимчасової чи стійкої втрати потерпілим професійної працездатності (статті 1, 5, частина п'ята статті 6, частина друга статті 13, підпункт "е" пункту 1 частини першої статті 21, частина третя статті 28). За таких умов суд вважає, що норми матеріального права, які діяли на час трудового каліцтва, на відповідача покладали відповідний обов'язок здійснити відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди. Доводи відповідача про відсутність доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди та не встановлення цього факту МСЕКом є безпідставними та такими, що суперечать «Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким нанесене ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 22.11.1995 р. № 212, оскільки МСЕК встановлює даний факт щодо потерпілих на виробництві, яким не було встановлено стійку втрату професійної працездатності, в той час як позивачу з квітня 2003 р. встановлено стійку втрату професійної працездатності. При визначені розміру моральної шкоди, заподіяної позивачу внаслідок трудового каліцтва, суд враховує наступне. Відповідно до положень статті 3, ч. 4 ст.43, ч. 1 ст. 46 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. З урахуванням конституційної значущості життя і здоров'я як невідчужуваного та непорушного блага, що належить людині від народження і охороняється державою, законодавець закріпив за працедавцем обсяг обов'язків для забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці та відповідальність за їх можливе невиконання і травмування працівника. Статтею 13 Закону України «Про охорону праці», передбачено що роботодавець зобов'язаний створити на робочому місті в кожному структурному підрозділу умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. У судовому засіданні встановлено, що шкоду здоров'ю, внаслідок отримання травми руки позивачу було заподіяно з вини інших працівників та неналежного стану виробничого обладнання, що підтверджується наведеним висновками в акті розслідування нещасного випадку, складеним по формі Н-5 (пункт 4) від 24.01.2003р., а також актом, складеним по формі Н-1 від 24.01.2003 року. Таким чином, судом встановлена наявність вини працедавця в нещасному випадку, який трапився з позивачем, що враховується судом при визначені розміру відшкодування моральної шкоди. Суд вважає, що пошкодженням здоров'я внаслідок отримання травми руки та ампутації чотирьох пальців, позивачу завдано моральну шкоду, яка обумовлена моральними та фізичними стражданнями з приводу пошкодження здоров'я, погіршенням життєвих умов та фізіологічних здібностей організму, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що у зв'язку з отриманням вказаної травми та ампутації пальців, позивач дійсно вимушений був змінити звичний образ життя - потребував медичного лікування та реабілітації, невідворотно втратив 30 % працездатності, обмежений в своїх фізичних можливостях. Також суд враховує, що в результаті нещасного випадку безумовно була завдана значна фізична біль, яка призводила до нервових потрясінь. Одночасно с цим суд враховує, що позивач з моменту настання нещасного випадку по теперішній час продовжує працювати на підприємстві та не відлучений від суспільно-корисної діяльності і можливості реалізувати себе в професійній сфері. Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995р «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. За змістом ч.ч.1-3 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. За статтею 1168 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи. Доказами, наявності факту заподіяння позивачеві моральної шкоди, є акт розслідування нещасного випадку, складений по формі Н-5, а також акт складений по формі Н-1, довідки МСЕК про безстрокове встановлення втрати працездатності. Суд також при вирішенні спору та визначені глибини моральних страждань і розміру можливої компенсації, приймає до уваги рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004, де в п.4.1 зазначено, що ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності вже спричиняють йому моральні і фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи й не повинен призводити до її збагачення. За таких обставин, виходячи із засад розумності, поміркованості й справедливості, ураховуючи характер та обсяг моральних страждань, які зазнав позивач у зв'язку з отриманою травмою на виробництві й подальшим встановленням втрати працездатності, суд вважає за необхідне зменшити розмір заявленого відшкодування та стягнути з Відповідача на користь Позивача 10 000,00 гривень, в порядку відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат при розгляді справи, суд вважає, їх необхідно компенсувати згідно ст. 88 ч. 2 ЦПК України за рахунок держави, оскільки, згідно ст. 88 ч. 3 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, однак якщо відповідача також звільнено від сплати судового збору, судові витрати згідно ст. 88 ч. 2 ЦПК України компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а згідно п.18 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняється, зокрема, органи Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Таким чином Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України звільнений від сплати судового збору. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать також витрати на правову допомогу. Позивачем також заявлено вимоги про стягнення на його користь витрат на правову допомогу у сумі 649,60 грн., які він поніс на оплату послуг фахівця в галузі права за підготовку та складання позовної заяви. Згідно підпункту 2 частини 3 статті 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу, серед яких за статтею 84 ЦПК відносяться витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги іншого фахівця в галузі права. Згідно роз'яснень, викладених в пункті 47 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 № 10, право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року№ 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року№ 6-рп/2013). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12,42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Спираючись на зазначені положення та дослідивши, представлені позивачем документи в підтвердження витрат на правову допомогу фахівця в галузі права, зокрема договору про надання юридичних послуг, акту про прийняття-передачу виконаних робіт від 23.04.2015р., квитанцію про сплату наданих послуг від 23.04.2015р. за складання позовної заяви, кількість витраченого фахівцем часу для виконання робіт за даними документами в розмірі 1 година 20 хвилин, вартість сплачених послуг, яка складає 649,60 грн., документи, що підтверджують статус фахівця в галузі права, суд вважає обґрунтованими та доведеними вимоги позивача про витрати на правову допомогу. Разом з тим, оскільки позовні вимоги задоволені частково, а частка задоволених вимог від первинно заявлених становить 30 відсотків, тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України витрати на правову допомогу також підлягають частковому відшкодуванню відповідачем пропорційно до задоволених вимог у сумі 194,88 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial