Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-16 00:00:00

У липні 2019 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просить суд визнати незавершений будівництвом житловий будинок та огорожу за адресою [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку та огорожі за адресою [ADDRESS] . Визнати огорожу на земельній ділянці за адресою [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за будівельні матеріали та роботи, що були використані під час встановлення огорожі у сумі 5 000 грн. Свій позов мотивує тим, що з 30 вересня 1995 року по 16 червня 2016 року він перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За час шлюбу ними було набуте майно, а саме земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Право власності відповідач набула на підставі нотаріально посвідченого договору дарування.Позивач зазначив, що на вказаній земельній ділянці здійснено будівництво житлового будинку, у березні 2016 року будівництво дому завершилось, проте по теперішній час його не введено у експлуатацію. Крім того 18.02.2014 року відповідач отримала у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Право власності відповідач набула на підставі нотаріально посвідченого договору дарування. Сторони по справіза спільні кошти побудували на вказаній земельній ділянці цементну огорожу. На даний час між ним та відповідачкою не врегульовано відносини, пов`язані з правом власності на незавершене будівництво. В добровільному порядку відповідач відмовляється розділити набуте майно, а тому позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Відповідач надала відзив на позовну заяву у якому позов не визнала, зазначила, що земельна ділянка являється її особистою приватною власністю. Позивач в позовній заяві вказує, що вони разом з ним спільно розпочали будівництво житлового будинку на вказаній земельній ділянці і в подальшому будівництво зводилося за кошти їх спільного сімейного бюджету. Але відповідач зазначає, що це являється не зовсім достовірною інформацією, так як в будівництві спірного домоволодіння також приймали участь її батьки. Деякі будівельні матеріали її батько при купівлі оформлював на своє ім`я. Крім того вказує, що будівництво завершилося у березні 2016 року, але до цього часу не введено в експлуатацію та не зареєстровано право власності на нерухоме майно. Будівництво спірного будинку залишається незавершеним до цього часу і встановити ступінь готовності об`єкта нерухомості можливо лише призначивши судово-будівельну експертизу. Крім того, 19.04.2016 року нею була подана до суду позовна заява про розірвання шлюбу, де ним було зазначено, що «шлюбні відносини з відповідачем фактично припинилися з почату 2014 року» і разом вони вже на той час не проживали, і цей факт відповідачем під час судового розгляду справи не заперечувався. Таким чином разом з позивачем вони ніяким чином не могли разом проживати до березня 2016 року, а також разом займатися будівництвом не могли, а тому і частки при поділі майна подружжя не можуть бути рівними, як вказує позивач, так як вона самостійно продовжувала будування. Все домоволодіння являється самовільною забудовою, що не підлягає а ні розділу, а ні визнання права власності на його частки. Крім вважає, що сама по собі участь позивача у спорудженні будинку не може слугувати підставою для визнання за ним права власності на частку у недобудованому, будинку, так як будинок будувався на земельній ділянці яка належить їй на праві власності, яка є неподільною. Позивач може лише вимагати відшкодування власником будинку понесених ним витрат на будівельні матеріали. Щодо цементної огорожі, яка встановлена на земельній ділянці по [ADDRESS] , зазначає, що вказану огорожу вона установлювала за свої особисті кошти і вже після припинення шлюбних відносини з позивачем в травні 2014 року, вже на той час коли вони разом не проживали і у кожного був свій бюджет і кожен вів окремо господарство. Таким чином зазначена огорожа не може бути предметом поділу спільного майна подружжя. Ухвалою суду від 10 липня 2019 року у справі відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 10 жовтня 2019 року у справі призначено будівельно-оціночну та будівельно-технічну експертизи. Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. Ухвалою суду від 05 грудня 2019 року відновлено провадження у справі в зв`язку із клопотанням експерта про надання додаткових матеріалів. Ухвалою суду від 10 січня 2020 року зупинено провадження у справі на час проведення експертизи. Ухвалою суду від 15 грудня 2020 року відновлено провадження у справі в зв`язку із клопотанням експерта, через не надання експерту доступу до об`єкту. Ухвалою суду від 17 лютого 2021 року витребовано письмову інформацію про перетин кордону України відповідачкою. Ухвалою суду від 18 березня 2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. Представник позивача в судове засідання не з`явився надав до суду заяву в якій просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач та її представник в судові засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені, у відповідності до ст. 128 ЦПК України. Причини неявки суду не повідомили. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на викладене, суд ухвалив розгляд справи здійснювати у заочному порядку. Враховуючи викладене та дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з таких підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 30 вересня 1995 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний на підставі рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 червня 2016 року. ( а.с. 13, 28-29). Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,1000 га, що розташована в [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером 3510945300:50:016:0031 (а. с. 15). Зазначений державний акт був виданий відповідачу на підставі договору дарування земельної ділянки зареєстрованого у реєстрі № 2893 в реєстрі від 07 грудня 2010 року (а.с. 14). 27 червня 2012 року Світловодським комунальним міжміським бюро технічної інвентаризації було проведено технічну інвентаризацію незавершеного будівництвом житлового будинку за вищевказаною адресою. За наслідками інвентаризації складений технічний паспорт ( а.с. 16-24). Відповідно до довідки від 13.08.2019 року наданої Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції у Кіровоградській області, [PERSON] виступила замовником будівництва та подавала повідомлення про початок будівельних робіт об`єкта "Будівництво житлового будинку та господарських будівель" за адресою [ADDRESS] , яке зареєстроване за № КД 006212027901 від 21.07.2012 року. ( а.с. 87). Відповідно до довідок з ПАТ "Кіровоградобленерго" Світловодським РЕМ у спірний будинок відбувається постачання електричної енергії. ( а.с. 88-89). Відповідно до довідки КВКП "Водограй" відповідачка звернулась із заявою про надання технічних умов для проведення водопостачання у зазначений будинок 20.10.2015 року та 04.11.2015 року були виготовлені технічні умови № 101 ( а.с. 90-92). Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Так, за загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства. За змістом частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), прийняття його до експлуатації та державної реєстрації права власності на нього. Системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350 та 351 ЦК України ) та «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення відносно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку визначених цивільним законодавством. Не будучи до моменту завершення будівництва, прийняття до експлуатації та державної реєстрації права власності житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю матеріалів, обладнання тощо, які були використані у процесі такого будівництва (частина третя статті 331 ЦК України), тобто сукупності речей щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. Вказане дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу за визначених законом умов може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладено Верховним Судом України у постановах від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-338цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, Верховним Судом у постановах від 03 грудня 2018 року у справі № 525/511/16-ц (провадження № 32375св18), від 12 лютого 2020 року у справі № 488/3103/17-ц (провадження № 61-12010св19), від 18 липня 2018 року у справі № 509/2669/15-ц (провадження № 61-14636св18), постанові Верховного Суду від 14.04.2021 року у справі № 381/1644/18 Судам встановлено, що будівництво об`єкта незавершеного будівництва (житлового будинку з господарськими будівлями), розташованого за адресою [ADDRESS] здійснено сторонами за період перебування у шлюбі, презумпція спільної сумісної власності не спростована, а тому на нього поширюється режим спільного сумісного майна. З огляду на наведене, об`єкт незавершеного будівництва є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і можна визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. Посилання відповідача на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження можливості виділення окремих частин такого об`єкта та доведення до кінця будівництва будинку є безпідставним, оскільки позивачем таких вимог не заявлено. Позивачем надано докази отримання доходів з січня 2010 року по теперішній час ( а.с. 79-86), натомість відповідач свої доводи документально не підтвердила, в судові засідання неодноразово не з`являлась, не надала доступу експерту до спірного майна для проведення експертизи. Таким чином, суд вважає, що спірне майно, а саме незавершене будівництво житлового будинку та огорожа за адресою [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] та підлягає поділу за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України, статтею 372 Цивільного кодексу України, а позовні вимоги [PERSON] в цій частині є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача грошової компенсації за будівельні матеріали та роботи, що були використані під час встановлення огорожі у сумі 5 000 грн., суд виходить із того, що у справі так і не була проведена будівельно-оціночна експертиза, а тому у суду відсутні відомості про вартість будівництва. Отже зазначена позовна вимога задоволенню не підлягає у зв`язку з її недоведеністю. Вирішуючи питання про судові витрати, суд вважає, що вони повинні бути покладені на відповідача в силу ст.141 ЦПК України. На підставі ст.ст. 325, 331, 355, 364, 368, 372 ЦК України, ст. ст. 60, 63, 69,70 СК України,

Outcome: partial