Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

18.05.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з ПАТ «Українська залізниця» відшкодування моральної шкоди в розмірі 150 000 грн. на користь кожного з позивачів. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що 26 липня 2015 року о 19 год. 23 хв. була смертельно травмована його дружина та мати двох дітей [PERSON], [INFO], яка працювала черговою по переїзду Житомирської дистанції колії ДТГО «Південно-Західна залізниця». Як встановлено в акті розслідування нещасного випадку, зі слів чергової по переїзду [PERSON] (яка була на зміні за графіком роботи) відомо, що в цей день [PERSON] з 19 год. 30 хв. повинна була заступати на зміну черговою по переїзду. О 19 год. 15 хв. в момент проходження пасажирського поїзду, прийшла на зміну чергова по переїзду [PERSON] в гумових капцях, на сигнальний жилет вона одягла плащ, взуття замінити не встигла, так як зміна ще не була прийнята. Відразу після проходження пасажирського поїзда чергова по переїзду [PERSON] пішла піднімати шлагбауми зі сторони міста Новограда-Волинського, а [PERSON] вирішила допомогти та направилась відкривати напівавтоматичні шлагбауми з протилежної сторони від переїзного поста вручну. Близько 19 год. 23 хв. при підійманні несправного шлагбаума [PERSON] була смертельно травмована електричним струмом. О 19 год. 24 хв. шляховий майстер ПЧ-15 [PERSON] зателефонував черговій по переїзду [PERSON] для проведення цільового інструктажу, але телефоном відповіла чергова по переїзду [PERSON] та повідомила про нещасний випадок з [PERSON] Смертю [PERSON] позивачам було завдано моральну шкоду, яку оцінено у 150000 грн. на користь позивача, як чоловіка загиблої, а також по 150000 на кожну дитину. Позивач і його представники у судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не прибув. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Раніше представники відповідача були присутні у судових засіданнях, заперечували проти позову, посилаючись на факт порушення загиблою [PERSON] правил техніки безпеки, що призвело до її смерті. Можливими причинами нещасного випадку розслідування також визнало природні явища - дощ та блискавку. Вина відповідача в нещасному випадку не встановлена. Крім того, позивачі отримали матеріальну допомогу від відповідача та від державного фонду соціального страхування. Враховуючі, що справа перебуває на розгляді в суді тривалий час, неодноразово оголошувались перерви у зв'язку з неявкою представника відповідача, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за його відсутності, на підставі наданих сторонами доказів. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 27.07.2015 р. [PERSON] померла [INFO] (а.с. 5) Як встановлено судом, позивач [PERSON] та загибла [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.09.1997 р., що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER]. Від шлюбу мають двох дітей - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження дітей. Батьками вказані [PERSON] і [PERSON] З наданих доказів вбачається та сторонами визнається, що на час смерті [PERSON] працювала на посаді чергового по переїзду І категорії станції Новоград-Волинський І Житомирської дистанції колії Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Згідно акту № 1 про проведення розслідування нещасного випадку, пов'язаного з виробництвом від 26.01.2016 р., встановлено, що [INFO] на переїзді 337 км ст. Новоград-Волинський смертельно травмована чергова [PERSON], в результаті ураження електричним струмом. Розслідуванням встановлено, що причиною настання нещасного випадку було невиконання черговою по переїзду [PERSON] вимог інструкції з охорони праці - порушення вимог п. 1.5 «Інструкції № 13 з охорони праці для чергових по залізничному переїзду 1 категорії 337 км ст. Новоград-Волинський 1 Південно-Західної залізниці», затвердженої наказом начальника ПЧ- 15 № 198 від 16.04.2015 р., згідно якого чергові по переїздам працюють в умовах безперервного руху поїздів, а також транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, що потребує від них особливої уваги та пильності. При виконанні своїх службових обов'язків черговий по переїзду повинен знати та виконувати вимоги «Інструкції з технічного обслуговування переїзду з напівавтоматичними шлагбаумами 3 км (336+852) станції Новоград-Волинський І Південно-Західної залізниці» та «Інструкції з улаштування та експлуатації залізничних переїздів». [PERSON] була ознайомлена з Інструкцією 16.06.2015 р. Серед можливих причин нещасного випадку комісія також зазначила електричну дугу або коротке замикання, які виникли між крайніми проводами повітряної лінії електропередачі та вологою поверхнею штанги шлагбаума під дією стихійних явищ природи; не виключається удар блискавки в стрілу шлагбаума під час його встановлення постраждалою у вертикальне положення (а.с. 63). Відповідно до висновку експерта № 157 від 30.09.2015 р., смерть [PERSON] настала від ураження технічною електрикою. При судово-токсилогічному дослідженні в крові [PERSON] спиртів не було виявлено. Згідно висновку експертизи № 80.2-19-305-4336.15 від 30.11.2015 р. щодо відповідності технічного стану ліній електроживлення та діючих електроустановок залізничного переїзду загального користування 1-категорії з шлагбаумом «337 км (336+852 км перегону Новоград-Волинський 1 - Орепи Житомирської дистанції колії, технічній стан лінії електроживлення та діючих електроустановок автоматичного шлагбауму «Б» відповідає вимогам нормативно-правових актів з охорони праці та електробезпеки; ймовірними причинами ураження [PERSON] електричним струмом могли стати: коротке замикання, не виключається удар блискавки у стрілу шлагбаума під час його встановлення постраждалою у вертикальне положення. Відповідно до постанови начальника Відділення ВД Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Новограді-Волинському від 08.02.2016 року дітям загиблої [PERSON] - [PERSON], [PERSON], було виплачено одноразову допомогу в розмірі 24360 грн. кожному. Згідно листа Регіональної філії «Південно-Західної залізниці» [PERSON] була виплачена матеріальна допомога на поховання дружини в розмірі 15 006,61 грн., відповідно до платіжної відомості № 469 від 04.08.2015 р.; компенсація витрат на поховання в сумі 17 753,15 грн., згідно платіжної відомості № 517 від 29.09.2015 р. Відповідачем також надано копію акту про передачу [PERSON] 31.12.2015 року готівкових коштів безповоротної матеріальної допомоги сім'ї загиблої [PERSON] в сумі 78605 грн. (а.с. 127) та копію розписки [PERSON] про отримання цих коштів (а.с. 128). У судовому засіданні позивач заперечив, що кошти в сумі 78605 грн. виплачені відповідачем, посилаючись на те, що дану виплату здійснила профспілкова організація. З наданого відповідачем акту тп розписки про передачу спірної суми вбачається, що передача коштів відбувалась за участі голови та бухгалтера первинної профспілкової організації. Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Крім того, встановлено вимоги до форми та реквізитів таких документів. Надані відповідачем копії документів про передачу [PERSON] коштів в сумі 78605 грн. не містять інформації про суб'єкта, який прийняв рішення про передачу зазначених коштів, а також про джерело їх походження. Профспілкова організація відповідача є самостійною юридичною особою, яка не відповідає за його зобов'язаннями. Разом з тим, метою її діяльності є захист прав та представництво інтересів працівників, що охоплює таку діяльність, як надання матеріальної допомоги членам організації та їх родинам. Отже, факт передачі коштів посадовими особами профспілкової організації не може бути доказом виконання підприємством обов'язків, покладених на нього законодавством про працю і ЦК України. Згідно ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. (ч.4 ст. 153 КЗпП України). Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 159 КЗпП України на працівника покладено такі обов`язки: знати і виконувати вимоги нормативних актів про охорону праці, правила поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, користуватися засобами колективного та індивідуального захисту; додержувати зобов'язань щодо охорони праці, передбачених колективним договором (угодою, трудовим договором) та правилами внутрішнього трудового розпорядку підприємства, установи, організації. Статтею 14 Закону України "Про охорону праці" визначено наступне: Працівник зобов'язаний: дбати про особисту безпеку і здоров'я, а також про безпеку і здоров'я оточуючих людей в процесі виконання будь-яких робіт чи під час перебування на території підприємства; знати і виконувати вимоги нормативно-правових актів з охорони праці, правила поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, користуватися засобами колективного та індивідуального захисту; проходити у встановленому законодавством порядку попередні та періодичні медичні огляди. Працівник несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Актом № 1 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом від 26.01.2016 р. було встановлено причинний зв'язок між смертю [PERSON] та виконанням нею трудових обов'язків, визнано смертельний нещасний випадок таким, що пов'язаний з виробництвом. Оцінюючі обставини загбелі [PERSON], суд дійшов висновку, що відповідальність за цей нещасний випадок згідно чинного законодавства покладається як на працівника, який порушив норми безпеки, так і на роботодавця, який не забезпечив належний контроль за дотриманням працівником відповідних норм. Згідно ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю (частина друга статті 1168 ЦК України). Згідно ч. 8 ст. 37 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Закон України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" також не регулює правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої загибеллю працівника внаслідок нещасного випадку на виробництві, членам його сім'ї. Такі відносини регулюються ст. 1167 ЦК України, ч. 2 ст. 1168 ЦК України. Одночасно суд враховує висновки, викладені у рішенні Конституційного Суду України від 08.10.2008 р., яким визначено, що право громадян на відшкодування моральної шкоди врегульовано ст. 237-1 КЗпП України (для потерпілих) та ст. 1167 ЦК України (для членів сімей потерпілих), якими встановлено право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Відповідно до положень статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Частина 1 ст. 1187 ЦК України визначає, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Загальновідомим є факт, що діяльність відповідача пов'язана з експлуатацією обладнання, яке забезпечує здійснення залізничних перевезень. Таке обладнання включає як рухомий склад потягів так і систему високовольтного електроживлення, рейкове полотно, та інші споруди та механізми. З огляду на зазначене, слід дійти висновку, що як діяльність відповідача в цілому, так і окреме обладнання, що використовується у цій діяльності, - є джерелом підвищеної небезпеки. Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Причиною загибелі [PERSON], згідно з актом проведення розслідування нещасного випадку від 26.01.2016 року, є невиконання нею вимог нормативних актів з техніки безпеки та охорони праці під час роботи на залізничному переїзді. Серед можливих причин нещасного випадку комісія також зазначила електричну дугу або коротке замикання, які виникли між крайніми проводами повітряної лінії електропередачі та вологою поверхнею штанги шлагбаума під дією стихійних явищ природи; не виключається удар блискавки в стрілу шлагбаума під час його встановлення постраждалою у вертикальне положення (а.с. 63). Встановлені обставини загибелі [PERSON] свідчать про можливість уникнення нещасного випадку за умови дотримання встановлених правил безпеки та обережного поводження з металевим обладнанням в умовах несприятливих стихійних явищ природи. Суду не надано належних доказів наявності обставин непереборної сили що спричинили заподіяння смерті [PERSON] або доказів її умислу щодо такого наслідку порушення правил безпеки. Превалювання інстинкту самозбереження у поведінці кожної психічно здорової людини є загальновизнаним фактом, що не потребує доказування. За відсутності доказів умисного створення особою таких умов, які неминуче призводять до її смерті, твердження про таку поведінку є лише припущенням, яке в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України не може бути взято судом до уваги. Отже, слід визнати, що вина [PERSON] у заподіянні її смерті мала форму необережності. Згідно ч. 2 ст. 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Вина потерпілого не враховується лише у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, та у разі відшкодування витрат на поховання (ч. 3 ст. 1193 ЦК України). Таким чином, вина [PERSON] у формі грубої необережності відповідно до вищезазначених норм закону є обставиною, що є підставою для зменшення розміру відшкодування моральної шкоди, але не звільняє повністю від обов'язку її відшкодувати. З огляду на вищезазначене та враховуючи, що актом розслідування нещасного випадку визначено, що [PERSON] загинула під час виконання трудових обов'язків, перебуваючи на своєму робочому місці, суд приходить до висновку, що відповідач є особою, яка несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачам. Визначаючи розмір завданої моральної шкоди, суд враховує роз'яснення, викладені у постанові Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до яких під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування (Стаття 23 Кодексу). Позивачем заявлено вимогу про стягнення компенсації моральної шкоди в розмірі 450000 грн., (по 150 000 грн. кожному члену родини). Суду не надано доказів на обґрунтування саме такого розміру компенсації. Позивачі, як члени родини загиблої [PERSON], зазнали втрати, яку неможливо виміряти в грошовому еквіваленті. У сучасному суспільстві України загальновідомим є той факт, що втрата близької людини (у даному випадку - матері та дружини) спричиняє тяжкі негативні емоційні переживання, тривалість та інтенсивність яких є суб'єктивним відчуттям. Його прояви індивідуальні, не завжди типові, можуть істотно відрізнятись, що пов'язано з особливостями характеру, психологічного та інтелектуального стану кожної людини. Оскільки об'єктивно неможливо визначити відмінності у глибині душевних страждань позивачів, суд виходить з принципу рівності всіх людей у своїй гідності та правах, що закріплено у ст. 21 Конституції України. Отже, розмір компенсації моральної шкоди кожному з позивачів має бути рівним. При визначенні суми відшкодування суд виходить з необхідності дотримання справедливого балансу між правами, обов'язками та інтересами сторін. Враховуючи необережність [PERSON], що стала причиною її загибелі, суд вважає за необхідне зменшити відшкодування моральної шкоди до розміру 60 000 грн. на користь кожного з позивачів. Така сума не є надмірною, її стягнення не призведе до істотного погіршення матеріального стану відповідача, разом з тим, вона забезпечить виконання ним, як власником джерела підвищеної небезпеки, обов'язку з відшкодування завданої шкоди. Оскільки позивачі звільнені від сплати судового збору, то відповідно до ч. 3 ст.88 ЦПК України, з відповідача ПАТ «Українська залізниця» на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1800 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial