Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, який мотивувала тим, що 02.05.2011 року помер її чоловік [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина. На випадок своєї смерті він зробив особисте розпорядження (заповіт) на імя [PERSON] (сина), який спадщину прийняв подавши нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Позивач від прийняття спадщини відмовилася подавши нотаріусу відповідну заяву. У звязку з цим, 15.02.2012 року нотаріус видав на імя [PERSON] свідоцтва про право на спадщину (зареєстровані в реєстрі за №288, 290, 293), а саме на: житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований за адресою: Вінницька область, Липовецький район, с. Берестівка, вул. Леніна 75; земельну ділянку площею 3,6601 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (кадастровий номер 0522283600:07:000:0226), яка розташована на території Лукашівської сільської ради Липовецького району Вінницької області; право на майновий пай серії ВІ Х № 012911 члена колективного сільськогосподарського підприємства "Мир", яке реорганізовано в СТОВ "Мир" с. Берестівка Липовецького району Вінницької області та грошовий вклад з відсотками і компенсаціями до нього, що зберігається в Липовецькому територіальному відокремленому безбалансовому відділенні № 10001/0129 Вінницького обласного управління АТ "Ощадбанк" Вінницької області АТ "Державний ощадний банк України" на рахунку № 359/020, компенсаційний рахунок № 9155135900/020. Вказане вище майно було набуто померлим [PERSON] в період шлюбу, а тому позивач вважає, що має право на частку в спільному майні подружжя в розмірі ?. Оскільки свідоцтва про право на спадщину видані нотаріусом на майно, яке було набуто в період шлюбу, без врахування частки іншого з подружжя, позивач вважає свої права порушеними, у звязку з чим просить суд визнати вказані свідоцтва недійсними. В ході судового розгляду позивач збільшила розмір позовних вимог, у звязку з чим просила суд окрім раніше заявлених вимог, визнати недійсною її відмову від обовязкової частки у спадщині після смерті чоловіка [PERSON] та відмову від видачі Свідоцтва про право власності на частку в спільному сумісному майні подружжя, оформлену заявою від 12.08.2011 року, яка зареєстрована в Книзі обліку спадкових справ 03.09.2011 року за № 1051. Позивач вказала, що заява від 12.08.2011 року підписана нею в результаті помилки стосовно природи правочину та можливих наслідків вчинення такого правочину, оскільки вважала, що підписує довіреність на оформлення сином, [PERSON], належного їй земельного паю. При підписанні вказаної заяви секретарем сільської ради їй не було розяснено змісту статей 1273-1275 ЦК України та ст. 60 СК України. Лише після ознайомлення з матеріалами спадкової справи їй стало відомо, що вона підписала заяву про відмову від обовязкової частки у спадковому майні та видачі Свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя. У звязку з цим вона вважає, що відмову від прийняття спадщини слід визнати недійсною з підстав, визначених ст. 229 ЦК України. В судовому засіданні позивач, будучи допитаною як свідок згідно із статтями 180-182 ЦПК України, суду показала, що її син, [PERSON], 12.08.2011 року відвіз її до Лукашівської сільської ради де вона підписала оформлену секретарем заяву про відмову від обовязкової частки у спадщині та видачі Свідоцтва про право власності на частку в спільному сумісному майні подружжя, при цьому її зміст вона не читала, оскільки вважала, що підписує довіреність на оформлення сином, [PERSON], належного їй земельного паю. Також позивач повідомила, що секретар сільської ради не розяснювала їй змісту статей 1273-1275 ЦК України та ст. 60 СК України. Вказану заяву до Липовецької державної нотаріальної контори Вінницької області вона не подавала. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали, просили суд задовольнити його. Відповідач, будучи оповіщеним в установленому порядку про час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, до суду надіслав заяву, в якій вказав, що проти позову заперечує, справу просив розглянути у його відсутність. Враховуючи зазначене, суд не вбачає підстав для відкладеня розгляду справи, а тому проводить його в даному судовому засідані на підставі зібраних у справі даних і доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановивши істотні для справи обставини, оцінивши докази, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 02.05.2011 року помер [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть (а.с. 7). Після його смерті відкрилася спадщина. З матеріалів Спадкової справи № 421/2011 слідує, що на випадок своєї смерті [PERSON] зробив особисте розпорядження (заповіт, а.с. 71) на імя [PERSON] (сина), який спадщину прийняв, подавши нотаріусу заяву про її прийняття (а.с. 64). Факт родинних відносин [PERSON] із спадкодавцем підтверджується Свідоцтвом про народження (а.с 69). Позивач від отримання обовязкової частки у спадщині відмовилася подавши нотаріусу відповідну заяву (а.с. 65), в які також вказала, що відмовляється від видачі Свідоцтва про право власності на частку в спільному сумісному майні подружжя, так як спадкове майно було особистою приватною власністю чоловіка. Для оформлення спадщини [PERSON] звернувся до нотаріуса за місцем відкриття спадщини, який 15.02.2012 року видав на його імя: Свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с. 76), яке зареєстровано в реєстрі за № 288, що складається з житлового будинку з господарськими будівлями, який розташований за адресою: Вінницька область, Липовецький район, с. Берестівка, вул. Леніна 75; Свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с. 79), яке зареєстровано в реєстрі за № 290, що складається з земельної ділянки площею 3,6601 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (кадастровий номер 0522283600:07:000:0226), яка розташована на території Лукашівської сільської ради Липовецького району Вінницької області; Свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с. 82), яке зареєстровано в реєстрі за № 293, що складається з права на майновий пай серії ВІ Х № 012911 члена колективного сільськогосподарського підприємства "Мир", яке реорганізовано в СТОВ "Мир" с. Берестівка Липовецького району Вінницької області та грошового вкладу з належними відсотками і компенсаціями до нього, що зберігається в Липовецькому територіальному відокремленому безбалансовому відділенні № 10001/0129 Вінницького обласного управління АТ "Ощадбанк" Вінницької області АТ "Державний ощадний банк України" на рахунку № 359/020, компенсаційний рахунок № 9155135900/020. Судом встановлено, що право власності [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований за адресою: Вінницька область, Липовецький район, с. Берестівка, вул. Леніна 75, підтверджується Свідоцтвом про право власності на житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами (а.с. 74), яке видане Лукашівською сільською радою Липовецького району Вінницької області 16.12.2011 року на підставі рішення Лукашівської сільської ради № 53 від 16.12.2011 року (взамін Свідоцтва про право власності № 66 від 10.12.1991 року), зареєстровано КП "Вінницьке обласне бюро технічної інвентаризації" в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується Витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно № 32786406 від 05.01.2012 року (а.с. 74 на звороті) та присвоєно реєстраційний номер 35745992, номер запису: 66 в книзі 1. Зі змісту ст. 22 Кодексу законів про шлюб і сім`ю України слідує, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Суд вважає, що оскільки вказаний будинок був набутий в період шлюбу, він був обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Як встановлено судом, 28.12.2001 року Лукашівська сільська рада видала на імя [PERSON] Свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ВІ Х № 012911 (а.с. 80), що підтверджує його право, як члена КСП "Мир" (реорганізовано в СТОВ "Мир" с. Берестівка Липовецького району Вінницької області), на майно пайового фонду підприємства в розмірі 0,85 %, що становить 10\~657 грн. З урахуванням приписів ст. 22 КпШС України, суд дійшов висновку, що майновий сертифікат належав подружжю на праві спільної сумісної власності так як [PERSON] набув права на нього в період шлюбу з [PERSON] З Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ВН № 066207 (а.с. 77), який видано Липовецькою районною державною адміністрацією 15.11.2004 року, зареєстрованого Липовецьким районним відділом Вінницької регіональної філії ДП "Центр ДЗК" в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 481 вбачається, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 3,6601 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (кадастровий номер 0522283600:07:000:0226), яка розташована на території Лукашівської сільської ради Липовецького району Вінницької області. Також судом встановлено, що в Липовецькому територіальному відокремленому безбалансовому відділенні № 10001/0129 Вінницького обласного управління АТ "Ощадбанк" Вінницької області АТ "Державний ощадний банк України" на ім'я [PERSON] відкрито рахунок № 359/020 із залишком коштів вкладу 1 грн. 33 коп., компенсаційний рахунок № 9155135900/020 із залишком вкладу 8 401,36 грн., що підтверджується довідкою (а.с. 81). Зі змісту ст. 368 ч. 3 ЦК України (в редакції 01.01.2004 року) та ст. 60 СК України (в редакції 01.01.2003 року) слідує, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Таким чином, судом встановлено, що земельна ділянка площею 3,6601 га (кадастровий номер 0522283600:07:000:0226), яка була набута [PERSON] в період шлюбу з [PERSON] та грошовий вклад з належними відсотками і компенсаціями до нього, що зберігається в Липовецькому територіальному відокремленому безбалансовому відділенні № 10001/0129 Вінницького обласного управління АТ "Ощадбанк" Вінницької області АТ "Державний ощадний банк України" на рахунку № 359/020 та компенсаційному рахунку № 9155135900/020, які відкриті на ім'я [PERSON], належали їм на праві спільної сумісної власності як подружжю. З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку, що зазначене вище майно належало спадкодавцю на праві спільної сумісної власності, яке припинилося відповідно до ст. 346 ч.1 п.11 ЦК України у звязку зі смертю власника. Висновки яких дійшов суд, спростовують відомості, які вказані в заяві [PERSON] від 12.08.2011 року про те, що спадкове майно було особистою приватною власністю [PERSON] Частинами 1, 2 ст. 71 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, який є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Як розяснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (лист від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», пункт 3.4), судам слід враховувати, що право розпорядження часткою у майні, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, встановлене ст. 67 СК України, не передбачає такого виду розпорядження, як відмова від частки на користь інших осіб під час оформлення спадщини на іншу частку в спільному майні подружжя. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що відмова [PERSON] від отримання Свідоцтва про право власності на частку в спільному сумісному майні подружжя не породжує юридичних наслідків, оскільки законодавство не передбачає такого виду розпорядження частки в спільному майні подружжя. Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що спірні свідоцтва про право на спадщину, які видані [PERSON] на майно, яке належало спадкодавцю та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, слід визнати недійсними, оскільки вони видані в тому числі і на майно позивача, порушивши її право власності. Зі змісту ст.1216-1218 ЦК України слідує, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Як вбачається зі змісту ст. 1241 ЦК України, непрацездатна вдова спадкує, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Судом встановлено, що [PERSON] є особою непрацездатного віку, тобто особою, яка має право на обовязкову частку у спадщині після смерті її чоловіка [PERSON], що становить ? частки спадкового майна, яке належало спадкодавцю. Із змісту ст. 1273 ЦК України слідує, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. З матеріалів спадкової справи вбачється, що [PERSON] від отримання обовязкової частки у спадщині відмовилася подавши нотаріусу відповідну заяву, яку протягом строку, встановленого для її прийняття не відкликала. Відповідно до ст. 1274 ч. 5 ЦК України, відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу. Згідно ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. З показів позивача, які вона надала в судовому засіданні будучи допитаною як свідок згідно із статтями 180-182 ЦПК України, та пояснень її представника суд встановив, що 12.08.2011 року підписуючи заяву про відмову від обовязкової частки у спадщині [PERSON] помилилася стосовно природи правочину та його наслідків, оскільки секретарем сільської ради їй не було розяснено змісту статей 1273-1275 ЦК України та ст. 60 СК України. У звязку з цим вона вважала, що підписує довіреність на оформлення сином, [PERSON], належного їй земельного паю. Наміру відмовитись від обовязкової частки у спадковому майні в неї не було, так як житловий будинок є її єдиним житлом. Як розяснив Верховний Суд України (Постанова Пленуму від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання цивільних справ про визнання правочинів недійсними", пункт 19), особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Суд вважає, що доводи позивача спростовуються заявою про відмову від спадщини від 12.08.2011 року, яка скріплена підписом [PERSON], зі змісту якої суд встановив, що секретарем сільської ради їй було розяснено зміст статей 1273-1275 ЦК України та ст. 60 СК України. Крім цього, як встановив суд, [PERSON] має право власності на частку в спільному сумісному майні подружжя, розмір якої становить ? частки житлового будинку. У звязку з цим суд вважає, що відмова позивача від обовязкової частки у спадковому майні не позбавляє її права на належну їй частку будинку в якому вона проживає. Вказане спростовує доводи позивача про відсутність у неї наміру відмовитись від обовязкової частки у спадковому майні, так як житловий будинок є її єдиним житлом. Покази [PERSON] суд вважає недопустимим доказом з огляду на положення ст. 218 ч.2 ЦК України. Таким чином, з урахуванням встановлених обставин суд дійшов висновку, що позивач не довела належними та допустимими доказами наявність обставин у звязку з якими вона могла б допустити помилку при вчиненні одностороннього правочину, тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд встановив, що позивач сплатила судовий збір в сумі 1\~339,80 грн., оскільки позов задоволено частково, судові витрати, а саме судовий збір, присуджуються позивачу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто в сумі 852,60 грн. Згідно ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, зазначена в частині першій цієї статті, має право: знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. За правилами ч. 2 ст. 56 ЦПК України особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається до участі у справі ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Відповідно до пункту 11 розяснень постанови Пленуму Верховного Суду України, від 12.06.2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" особа, яка надає правову допомогу, не є особою, яка бере участь у справі, а належить до інших учасників цивільного процесу, тому вона не може замінювати в процесі особу, якій надає правову допомогу, та бути її представником, і в ході розгляду справи має лише ті права, які зазначені в частині другій статті 56 ЦПК. З матеріалів справи судом встановлено, що представник позивача представляє її інтереси на підставі довіреності (а.с. 90), ухвала суду про допуск його до участі у справі, як особи, яка надають правову допомогу відсутня, а тому стягнення витрат на правову допомогу в цьому випадку законом не передбачено. На підставі викладеного ст. 22 КпШС, ст.ст. 57, 60, 61 СК України, ст.ст. 15, 16, 1218, 229, 346, 392, 1216-1218, 1220, 1223, 1241, 1261, 1268-1270, 1273, 1274 ЦК України,

Outcome: partial