Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що він згідно договору купівлі-продажу в ТОВ „Волноваська автобаза" купив гараж по [ADDRESS] . На теперішній час виникла необхідність продажу гаражу, він виготовив технічний паспорт та інформаційну довідку, з якої дізнався, що його право власності на гараж не зареєстровано. В реєстрації права власності йому відмовлено через відсутність оригіналу договору купівлі-продажу та оригіналів всіх інших документів ведення аукціонів по реалізації майна, які залишилися в приміщенні ТОВ „Волноваська автобаза", яка знаходиться на непідконтрольній українській владі території в м.Докучаєвськ, тому просив визнати за ним право власності на гараж. В судове засідання позивач не з`явився, просив розглядати справу у його відсутності, про що зазначив у позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов визнав. Згідно з ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12 червня 2009 року № 2 у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Суд, дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в їх сукупності, доходить висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач згідно договору купівлі-продажу №1 від 17.04.2012 року на підставі протоколу №1 проведення аукціону по реалізації активів ТОВ „Волноваська автобаза" від 17.04.2012 року купив в ТОВ „Волноваська автобаза" в особі арбітражного керуючого - ліквідатора комплекс будівель та споруд, розташований по [ADDRESS] . В той же день ліквідатор на підставі акту приймання-передання передав йому майно, придбане не підставі договору купівлі-продажу. Згідно технічного паспорту та інформаційної довідки право власності на бокс-гаражі БелАЗу площею 1717 кв.метрів по [ADDRESS] не зареєстровано. В реєстрації права власності позивача відмовлено через відсутність оригіналу договору купівлі-продажу та оригіналів всіх інших документів ведення аукціонів по реалізації майна, які залишилися в приміщенні автобази, яка знаходиться на непідконтрольній українській владі території в м.Докучаєвськ, тому на теперішній час неможливо одержати документ на підтвердження права власності. Отже, у позивача існують перешкоди для оформлення права власності в позасудовому порядку, що свідчить про неможливість здійснити досудове врегулювання спору. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Частиною 1 ст. 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ, (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частина 1 ст.317 ЦК України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Згідно з ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Правовою позицією судової палати у цивільних справах Верховного суду України у справі №6-1858цс15 визначено, що за правилами статті 392 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Дану позицію було уточнено Судовою палатою у цивільних справах ВСУ в іншій постанові від 07.10.2015 по справі № 1622цс15: «Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1. ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, оскільки оригінал правовстановлюючого документу втрачений, тому право власності позивача на бокс-гаражі БелАЗу площею 1717 кв.метрів може бути захищене шляхом застосування механізму, передбаченого статтею 392 ЦК України щодо визнання права власності. На підставі вищезазначених норм чинного законодавства, аналізуючи встановлені в судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку, що за позивачем слід визнати право власності на гараж. На підставі викладеного,

Outcome: approved