Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-27 00:00:00

У грудні 2015 року ПАТ «КРЕДІ [PERSON]» звернулось до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалось на те, що відповідач, працюючи на посаді керуючого відділенням Дніпропетровської філії ПАТ "КРЕДІ [PERSON]" у м. Перещепино Дніпропетровської області, приймала безпосередню участь у злочинних діях, шахрайським шляхом, підроблюючи документи, заволоділа грошовими коштами вкладників. Вона знала про вчинені своїми підлеглими кримінальні правопорушення: прийняття коштів від вкладників без проведення цих операцій через ПК СБОН, однак всупереч своїх прямих обов'язків не вжила заходів з виявлення та припинення цих дій, спричинивши тим самим позивачу майнову шкоду на суму 164 016,80 грн. Відносно відповідача було відкрито кримінальне провадження, але ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2014 року відповідач звільнена від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 367 КК України у зв'язку із закінченням строків давності притягнення її до кримінальної відповідальності, позов банку залишений без розгляду. Позивач, посилаючись на ч.1 ст. 1166, ч.1 ст. 1191 ЦК України, п.3 ч.1 ст. 134, 136 КЗпП України, просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 164 016,80 грн. та понесені судові витрати (а.с.1-4). Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2016 року в задоволенні позовних вимог ПАТ КРЕДІ [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди відмовлено (а.с.72-74). В апеляційній скарзі представник ПАТ «КРЕДІ [PERSON]» [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та просить ухвалити нове рішення, яким стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «КРЕДІ [PERSON]» 164016,80 грн. 80 коп. (а.с. 79-83). Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції виходив із того, що [PERSON] не належить до органів управління позивача як юридичної особи, а завдану шкоду позивач пов'язує з виконанням службових обов'язків відповідачем, як найманим працівником, тому правила ст.ст. 1166, 1191 ЦК України з огляду на положення ч. 1 ст. 9 ЦК України застосуванню не підлягають, і з підстав регресу пред'явлений позов не може бути задоволений. Регресне зобов'язання виникає тільки тоді, коли особа виконує чужий обов'язок, а оскільки юридична особа відповідає за дії свого представника, то в такому випадку виплачуючи вклади [PERSON], [PERSON] та його спадкоємцям, позивач виконував власний обов'язок з договору, що виключає таку підставу як регрес (ст. 1191 ЦК України). А також, на посилання в позовній заяві, щодо застосування п.3 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, позивач виклав обставини прийняття від населення вкладів службовцями банку без відображення цих операцій в бухгалтерському обліку, що потягло недостачу грошових коштів у позивача після виконання зобов'язань з договорів, укладених з [PERSON] та [PERSON] В ході кримінального провадження ці обставини свого підтвердження не знайшли, а ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2014 року [PERSON] звільнена від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 367 КК України. Суд 1 інстанції посилаючись на ст. 31 ЦПК України, що право змінювати підстави позову належить виключно позивачу, а тому суд не в праві покласти в обґрунтування застосування п. 3 ч. 1 ст. 134 КЗпП України з'ясовані у кримінальному провадженні обставини порушень бухгалтерського обліку для задоволення позову у цій справі, що не позбавляє позивача звернутися до суду з позовом про той же предмет, але з інших підстав, належно вмотивованих згідно з істиною. Однак, із зазначеними висновками у повній мірі погодитись неможливо з наступних підстав. Судом 1 інстанції встановлено, що [PERSON] з 22 березня 2004 року працювала на посаді керуючого Перещепинським відділенням Дніпропетровської філії АТ "Індекс-банк", з 06 квітня 2004 року на посаді керуючого відділенням Дніпропетровської філії АТ "Індекс-банк" в м. Перещепине, з 07 грудня 2010 року на посаді керуючого Другим відділенням ПАТ "ІНДЕКС-БАНК" в м. Новомосковськ (а.с. 24-31, 32-39, 40, 42). З 21 березня 2011 року правонаступником АТ "Індустріально-Експортний банк" (Індекс-банк) є ПАТ "КРЕДІ [PERSON]». Згідно наказу №38-к від 12 травня 2011 року [PERSON] звільнено з посади керуючого Другого відділення ПАТ "КРЕДІ [PERSON]" в м. Новомосковськ (а.с. 41). Відповідно до Розпоряджень ПАТ "КРЕДІ [PERSON]" № 608-р від 28 вересня 2011 року, № 610-р від 29 вересня 2011 року, № 713-р від 10 липня 2012 року «Щодо повернення коштів клієнтам, які постраждали внаслідок шахрайських дій колишніх співробітників відділення в м. Перещепино та Другого відділення в м. Новомосковськ» ПАТ "КРЕДІ [PERSON]" вкладнику [PERSON] виплачено 44109,26 грн. на підставі договору №1701212446/175/2010 від 28 липня 2010 року; вкладнику [PERSON] виплачено 47571,22 грн. на підставі договору № 1701211470/047/2010 від 17 лютого 2010 року; спадкоємцям вкладника [PERSON] виплачено 72 336,32 грн. на підставі договору № 1701211470/192/2010 від 17 серпня 2010 року, а всього сплачено 164016,80 грн. 80 коп. (а.с. 7-23). Відносно [PERSON] було порушено кримінальну справу за обвинуваченням у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України службова недбалість, тобто неналежне виконання службовою особою своїх службових обовязків через несумлінне ставлення до них, що заподіяло істотну шкоду інтересам юридичної особи. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2014 року, що набрала чинності 28 листопада 2014 року, [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності у звязку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, кримінальне провадження закрито, цивільний позов на суму 164\~016грн. 80 коп. залишено без розгляду (а.с.68-71). Із ухвали Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2014 року вбачається, що у листопаді 2008 р. керуюча відділенням Дніпропетровської філії АТ «ІНДЕКС-БАНК» в м. Перещепине, \~\~[PERSON], діючи необережно, внаслідок неналежного виконання своїх службових обов'язків, через несумлінне ставлення до них, маючи реальну можливість виконати покладені на неї службові обов'язки належним чином, як того вимагають інтереси служби, порушуючи вимоги посадової інструкції керуючого відділенням Дніпропетровської філії АТ «ІНДЕКС-БАНК» в м. Перещепине [PERSON], затвердженої у 2008 році, не забезпечила належний контроль за правильністю виконання завідувачем касою відділення Дніпропетровського філіалу АТ «Індекс Банк» в м. Перещепине [PERSON] операцій за розрахунковим рахунком клієнта [PERSON]. В., внаслідок чого з розрахункового рахунку клієнта [PERSON] знято грошові кошти на загальну суму 44 500 грн. Вищевказаними діями [PERSON], завдала шкоду інтересам юридичної особи - ПАТ «КРЕДІ [PERSON]» на суму 44 500 грн., оскільки, відповідно до розпоряджень ПАТ «КРЕДІ [PERSON]» від 10.07.2011 № 713-р та від 29.09.2011 № 610-р «Щодо повернення коштів клієнтам, які постраждали внаслідок шахрайських дій співробітників відділення в м. Перещепино та Другого відділення в м. Новомосковськ ПАТ «КРЕДІ [PERSON]», вказана сума грошових коштів повернута клієнту [PERSON] Крім того, 23.04.2008 керуюча відділенням Дніпропетровської філії АТ «ІНДЕКС-БАНК» в м. Перещепине [PERSON], діючи необережно, внаслідок неналежного виконання своїх службових обов'язків, через несумлінне ставлення до них, маючи реальну можливість виконати покладені на неї службові обов'язки належним чином, як того вимагають інтереси служби, порушуючи вимоги посадової інструкції керуючого відділенням Дніпропетровської філії АТ «ІНДЕКС-БАНК» в м. Перещепине [PERSON], затвердженої у 2008 році, не забезпечила належний контроль за правильністю виконання завідувачем касою відділення Дніпропетровського філіалу АТ «Індекс Банк» в м. Перещепине [PERSON] операцій за розрахунковим рахунком клієнта [PERSON], внаслідок чого з розрахункового рахунку клієнта [PERSON] 23.04.2008 р. знято грошові кошти на загальну суму 26400 грн. Вищевказаними діями [PERSON], завдала шкоду інтересам юридичній особі - ПАТ «КРЕДІ [PERSON]» на суму 26400 грн., оскільки відповідно до розпоряджень ПАТ «КРЕДІ [PERSON]» від 10.07.2011 р. № 713-р та від 29.09.2011 р. № 610-р «Щодо повернення коштів клієнтам, які постраждали внаслідок шахрайських дій співробітників відділення в м. Перещепино та Другого відділення в м. Новомосковськ ПАТ «КРЕДІ [PERSON]» вказана сума грошових коштів повернута клієнту [PERSON] Крім того, в період з 22.07.2009 р. по 25.08.2009 р. керуюча відділенням Дніпропетровської філії АТ «ІНДЕКС-БАНК» в м. Перещепине [PERSON], діючи необережно, внаслідок неналежного виконання своїх службових обов'язків, через несумлінне ставлення до них, маючи реальну можливість виконати покладені на неї службові обов'язки належним чином, як того вимагають інтереси служби належний контроль за щоденним формуванням та відправкою контрольних файлів системи банківського обслуговування населення стосовно операцій за розрахунковим рахунком клієнта [PERSON] внаслідок чого з розрахункового рахунку клієнта [PERSON] 14.10.2010 р. знято грошові кошти на загальну суму 11088,59 грн. Вищевказаними діями [PERSON], завдала шкоду інтересам юридичної особи - ПАТ «КРЕДІ [PERSON]» на суму 11 088,59 грн., оскільки відповідно до розпорядження ПАТ «КРЕДІ [PERSON]» від 28.09.2011 № 608-р «Щодо повернення коштів клієнтам, які постраждали внаслідок шахрайських дій співробітників відділення в м. Перещепино та Другого відділення в м. Новомосковськ ПАТ «КРЕДІ [PERSON]» вказана сума грошових коштів повернута клієнту [PERSON] Умисні дії [PERSON], що виразилися в неналежному виконанні своїх службових обовязків, через несумлінне ставлення до них, що заподіяли істотну шкоду інтересам юридичної особи, кваліфікуються за ч. 1 ст. 367 КК України. Відповідно до ч.1 ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини). Згідно із ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Частиною 1 ст. 9 ЦК України встановлено, що положення цього Кодексу застосовуються також до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Правовідносини про стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на нього трудових обов'язків регулюються положеннями статей 130 - 134 КЗпП України; положення статті 1166 ЦК України не підлягають застосуванню до таких правовідносин, про що зазначено у Постанові Верховного Суду України № 6-34цс15 від 18 березня 2015 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України. Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Це положення законодавства передбачає перехід права вимоги регресу від однієї особи до іншої при виникненні деліктного (позадоговірного) зобовязання, а саме із заподіяння шкоди. Регрес регулюється загальними нормами цивільного права, і до правовідносин про стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на нього трудових обов'язків, - не застосовується, про що зазначено у Постанові Верховного Суду України № 6-1654цс15 від 23 грудня 2015 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України. Відповідно до ч. 1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Згідно із п. 3 ст. 134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. У абзаці 1 пункті 7 постанови Пленуму ВСУ від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обовязкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями статті 212 ЦПК. На підтвердження висновку суду щодо розміру відшкодування збитків у рішенні, крім посилання на вирок у кримінальній справі чи постанову у справі про адміністративне правопорушення, необхідно також зазначати докази, подані сторонами при розгляді цивільної справи. Як роз'яснено у пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку. Згідно п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Аналогічна правова позиція мається у Постанові Верховного Суду України № 6-347цс14 від 19 березня 2014 року, у якій зазначено, що у ст. 233 КЗпП України встановлено, строк звернення до суду, а не позовна давність. Цей строк може бути застосовано і без заяви сторони у спорі. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України дана постанова є обовязковою для всіх судів України. Із матеріалів справи вбачається, що шкода заподіяна позивачу у квітні, листопаді 2008 року та у період з 22.07.2009 р. по 25.08.2009 року. 28 вересня 2011 року, 29 вересня 2011 року та 10 липня 2012 року позивачем видані розпорядження про повернення коштів клієнтам, з цивільним позовом про відшкодування шкоди у рамках кримінального провадження позивач звернувся 23 жовтня 2013 року, а з даним цивільним позовом 25 листопада 2015 року (а.с.119-121, 49-50), тобто з порушенням 1-річного терміну звернення до суду. На жодні причини пропущення строку звернення до суду позивач не посилався і не просив їх поновити, тому апеляційний суд вважає, що поважних причин пропуску строку, а, відтак, і підстав для їх поновлення, - не має, За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню, оскільки судом 1 інстанції не застосовано закон, який підлягав застосуванню (п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України) з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «КРЕДІ [PERSON]» до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди з причин пропуску позивачем строку звернення до суду. При цьому посилання апелянта на те, що днем виявлення шкоди слід вважати 28 листопада 2014 року (дату набрання чинності ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2014 року) не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновків про те, коли позивачу стало відомо про наявність шкоди і коли ним були прийняті заходи для повернення коштів клієнтам банку.

Outcome: partial