Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-26 00:00:00

05.07.2018 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання батьківствавідповідача стосовно її дочки - [PERSON] , [INFO] , посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що вона, позивач, мала близькі стосунки з відповідачем в юності, від яких народила дочку. При цьому вони не проживали разом на не вели спільного господарства, проте, після виповнення дитині десяти років відповідач сам почав виявляти цікавість до дитини, добровільно, тривалий час виявляв батьківську турботу та до дочки, спілкувався з нею, що підтверджується їхніми спільними фотокартками. Вона впевнена, що ДНК-експертиза також встановить, що відповідач є батьком її, позивача дочки, просила призначити таку експертизу, посилаючись на ст.128,135 СК України. Пізніше представник позивача уточнив правові підстави позовних вимог та вказав такою підставою ст. 53 Кодексу про шлюб та сім`ю України. У судовому засіданні позивач, наполягаючи на задоволенні позовних вимог, пояснила, що вона була неповнолітньою, коли зустрічалася з відповідачем, завагітніла, але батьки відповідача не дозволили їм одружитися і визнати відповідачу дитину своєю, вона, позивач, не наполягала, вважаючи, що сама справиться з ситуацією, але при реєстрації народження дитини записала її ім`ям по батькові ім`я її справжнього батька. Відповідач з`явився у житті її та її дочки, коли дитина вже підросла, їй виповнилося 13 років, коли вона тісно спілкувалася з відповідачем, називала його батьком, він кожного місяця приїжджав до них у с.Кубей (недавно ще Червоноармійське), навіть в той час, коли вона, позивач, була за кордоном, приїжджав до дочки, яка залишалася з її, позивача, батьками, спілкувався з дочкою, біля двох років брав участь у вихованні дитини, надавав матеріальну допомогу, купував дитині подарунки, вони разом відвідували кафе, кінотеатри, розважалися, в них утрьох були теплі дружні стосунки, але потім раптово відповідач відмовився від цього спілкування, спричинивши дитині моральну травму, тому вона, позивач, в інтересах дочки бажає відновити справедливість, та, не маючи за мету мати матеріальний зиск з задоволення позову і визнання відповідача батьком її дитини судом, просить задовольнити позов виходячи з результатів, встановлених висновком судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи. Представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, надавши пояснення, аналогічні поясненням позивача, та посилаючись, окрім висновку експертизи, на спільні фотознімки відповідача з дочкою позивача, що додані до позову в моменти спілкування батька і дочки. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на вимоги кодексу про шлюб та сім`ю, що діяли на час виникнення правовідносин між позивачем і відповідачем, які не мали такої підстави як висновок медичної генетичної експертизи для встановлення батьківства, підтверджуючи це правовими рішеннями судів України. Відповідач, повідомлений належним чином про час та місце судового засідання, до суду не з`явився. За клопотанням представника позивача судом була призначена судово-медична молекулярно-генетична експертиза, згідно висновку якої від 27.09.2019р. за №130 «молекулярно-генетичним аналізом ДНК встановлено, що громадянин [PERSON] , [INFO] , може являтися біологічним батьком громадянки [PERSON] , [INFO] , народженої громадянкою [PERSON] , [INFO] , з ймовірністю 99,999999 %, таким чином, батьківство практично доведене». Вислухавши у судовому засіданні позивача, її представника, представника відповідача, вчивши вимоги позову та надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Згідно тверджень позивача [PERSON] , [INFO] , відповідач є батьком її дочки [PERSON] , тому вона просить задовольнити позовні вимоги і визнати його батьком їхньої спільної дочки. Відповідач ці вимоги не визнав. З довідки Кубейської (колишньої Червоноармійської) сільської ради позивач проживає у с. Кубей , має сім`ю, що складається з батьків, брата, племінників і двох її дочок, одна з яких - [PERSON] , [INFO] (а.с.6). Зі свідоцтва народження [NUMBER] , що видане 23.05.2002р. Червоноармійською сільською радою Болградського району Одеської області (а.с.7), зареєстроване народження [PERSON] , [INFO] , актовий запис №30, її матір`ю є позивач [PERSON] , батьком вказаний [PERSON] . До позову додано п`ять фотокарток дівчинки з чоловіком, які зображені в різному одязі, у тому числі різних сезонів, дитина і чоловік на всіх фотозображеннях посміхаються, виглядають радісними (а.с.8-12), на пояснення позивача - це зображені її дочка [PERSON] з відповідачем, які фотографувалися в той час, як вона, позивач, була відсутня в Україні, вони їй ці фото надсилали на підтвердження того, що в них усе добре, вони добре проводять разом час. Загальні підстави виникнення прав та обов`язків матері, батька і дитини. Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в нижченаведеному порядку. Визначення походження дитини від матері та батька, які перебувають у шлюбі між собою. Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя. Подружжя, а також жінка та чоловік, шлюб між якими припинено, у разі народження дитини до спливу десяти місяців після припинення їх шлюбу, мають право подати до державного органу реєстрації актів цивільного стану спільну заяву про невизнання чоловіка (колишнього чоловіка) батьком дитини. Така вимога може бути задоволена лише у разі подання іншою особою та матір`ю дитини заяви про визнання батьківства. Якщо дитина народилася до спливу десяти місяців від дня припинення шлюбу внаслідок смерті чоловіка, походження дитини від батька може бути визначене за спільною заявою матері та чоловіка, який вважає себе батьком. Визначення походження дитини, народженої в результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій У разі народження дружиною дитини, зачатої в результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій, здійснених за письмовою згодою її чоловіка, він записується батьком дитини. У разі перенесення в організм іншої жінки ембріона людини, зачатого подружжям в результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій, батьками дитини є подружжя. Подружжя визнається батьками дитини, народженої дружиною після перенесення в її організм ембріона людини, зачатого її чоловіком та іншою жінкою в результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій. Визначення походження дитини від батька у разі реєстрації повторного шлюбу з її матір`ю Якщо дитина народилася до спливу десяти місяців від дня припинення шлюбу або визнання шлюбу недійсним, але після реєстрації повторного шлюбу її матері з іншою особою, вважається, що батьком дитини є чоловік її матері у повторному шлюбі. Батьківство попереднього чоловіка може бути визначене на підставі його спільної заяви з чоловіком у повторному шлюбі або за рішенням суду. Визначення походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за заявою чоловіка, який вважає себе батьком дитини; за рішенням суду. Визначення походження дитини від батька за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до державного органу реєстрації актів цивільного стану. Якщо заява про визнання себе батьком дитини подана неповнолітнім, державний орган реєстрації актів цивільного стану повідомляє батьків, опікуна, піклувальника неповнолітнього про запис його батьком дитини. У разі якщо повідомити батьків, опікуна, піклувальника неповнолітнього неможливо, державний орган реєстрації актів цивільного стану повинен повідомити орган опіки та піклування про запис неповнолітнього батьком дитини. Якщо заява про визнання батьківства не може бути подана особисто, вона може бути подана через представника або надіслана поштою, за умови її нотаріального засвідчення. Повноваження представника мають бути нотаріально засвідчені. Визначення походження дитини за заявою чоловіка, який вважає себе батьком дитини Чоловік, який не перебуває у шлюбі з матір`ю дитини, може подати до державного органу реєстрації актів цивільного стану заяву про визнання себе батьком дитини, мати якої померла або оголошена померлою, визнана недієздатною, безвісно відсутньою, позбавлена батьківських прав, або якщо мати дитини не проживає з нею не менш як шість місяців і не проявляє про неї материнської турботи та піклування. Умовою прийняття такої заяви є запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень за вказівкою матері. У разі відмови державним органом реєстрації актів цивільного стану у визнанні особи батьком дитини батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. За відсутності спільної заяви жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, чи особистої заяви чоловіка, який не перебуває у шлюбі з матір`ю дитини, але вважає себе батьком дитини, батьківство щодо дитини, яка народилася, може бути визнане за рішенням суду. Відповідно до п. 3 ст. 128 СК України позов про визнання батьківства може бути пред`явлений: матір`ю дитини; опікуном дитини; піклувальником дитини; особою, яка утримує та виховує дитину; самою дитиною, якщо вона досягла повноліття; особою, яка вважає себе батьком дитини. Походження дитини встановлюється судом з урахуванням усіх обставин. При цьому можуть застосовуватися будь-які засоби доказування, передбачені цивільним процесуальним законодавством: пояснення сторін та третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази, висновок експерта. В основу рішення суду не можуть бути покладені лише докази, отримані з порушенням закону, які не мають юридичної сили. Доказами походження дитини від певної особи можуть бути будь-які фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, визнання особою батьківства, а також інші обставини, що засвідчують походження дитини від певної особи. Спільне проживання та ведення спільного господарства може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Спільне утримання дитини має місце в разі перебування дитини на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги. Як докази для встановлення батьківства в суді можуть бути досліджені листи, телеграми відповідача, в яких він повідомляє про можливість народження чи народження його дитини певною жінкою; заява відповідача за місцем роботи про надання йому відпустки у зв`язку з народженням дитини; показання свідків про виявлення відповідачем турботи про дитину та її матір, обрання імені дитини тощо. Очевидно, що при підготовці справ про встановлення батьківства до судового розгляду і під час їх розгляду суд вправі з урахуванням думки сторін і обставин справи призначити експертизу. Висновок експертизи у справі про народження дитини, в тому числі експертизи, проведеної методом генної дактилоскопії, повинен бути оцінений судом у сукупності з іншими доказами у справі. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Підбиваючи підсумок викладеного, можна визначити умови, за яких може мати місце визначення батьківства за рішенням суду. До них належать: відсутність зареєстрованого шлюбу між батьками дитини на момент її народження; відсутність спільної заяви жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою; відсутність особистої заяви чоловіка про визнання себе батьком дитини. Від визнання батьківства за рішенням суду слід відрізняти встановлення факту батьківства за рішенням суду (ст. 130 СК України). Останнє можливе у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини. За необхідності факт його батьківства може бути встановлений рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Батьківство може бути визнано особою як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. Вказані обставини та інші обставини, що стосуються справи, можуть бути підтверджені поясненнями сторін і третіх осіб, показаннями свідків, письмовими доказами, речовими доказами і висновками експертів. Зокрема, доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Доказом походження дитини від певної особи можуть бути результати відповідної судово-медичної експертизи. У даному випадку, висновком судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи біологічне батьківство відповідача відносно дочки позивача [PERSON] - доведене. Посилання ж представника відповідача на судову практику стосовно того, що суд не зобов`язаний визнавати батьківство навіть за наявності такого висновку експерта, оскільки правовідносини щодо встановленні батьківства між сторонами даного спору мають регулюватись нормами Кодексу про шлюб та сім`ю, який був чинним на момент виникнення цих правовідносин і не передбачав такої підстави для встановлення батьківства, не стосується обставин даної справи. Так, згідно з ч. 2-3 ст. 53 Кодексу про шлюб та сім`ю України (в редакцій чинній на час виникнення правовідносин між сторонами), в разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене у судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. З наданих суду позивачем відомостей вбачається, що відповідач протягом двох років визнавав своє батьківство, спілкуючись з дочкою позивача як зі своєю рідною, приділяв їй багато уваги - принаймні, раз на місяць протягом двох років, брав участь в її вихованні і утриманні, що підтверджується спільними фотознімками відповідача і дитини, і ці обставини ніким не заперечувалися в ході судового розгляду справи. Поштовхом до звернення до суду, на твердження позивача, є образа дитини на відповідача і намагання її, позивача, захистити право дитини мати батька, який її образив, фактично відмовившись від неї удруге, тому дитина невпевнена, хто її батько, і саме тому вона, позивач, бажає довести дитині і усім родичам, що її дочка має батька. Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції»ратифіковано Конвенцію про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, перший протокол та протоколи №2, 4, 7, 11 до неї. Європейський суд у своєму рішенні у справі «Гронмарк проти Фінляндії» вказав, що він не може прийняти той факт, що національні органи влади дозволили юридичній реальності суперечити біологічній реальності, покладаючись на абсолютну природу строку позовної давності. Суд встановив, що навіть звертаючи увагу на межі розсуду держави, вважає, що застосування негнучкого строку позовної давності щодо справ зі встановлення батьківства, незважаючи на обставини конкретної справи і особливо обов`язок позивача вчинити певні дії у межах строку позовної давності, порушує основу права на повагу до особистого життя особи, закріпленого ст. 8 Конвенції. У справі «Роман проти Фінляндії» (заява №13072/05 від 29 січня 2013 року) суд встановив, що негнучкі строки позовної давності або інші перешкоди щодо позовів з оскарження батьківства, які застосовуються без винятків, порушують ст. 8 Конвенції. Конституція України гарантує право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. В принципі № 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, записано: "Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення". Ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, що діє в Україні з 27 вересня 1991 року, регламентовано, що "Держави-учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, беручи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, що відповідають за неї за законом і з цією метою вживають усі відповідні законодавчі та адміністративні заходи". Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001року №2402 регламентовано, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 цього ж Закону регламентовано, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтями 12, 15 вищеназваного Закону зазначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних стосунків і прямих контактів. Батьки, що проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, дитина також має право спілкуватися з батьком, що проживає окремо. З отриманих судом в ході розгляду даної справи відомостей і доказів, не вбачається підстав вважати, що відповідач [PERSON] не цікавиться долею дитини позивача. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989р., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991р. та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими виходячи з наданих ним ніким не спростованих доказів, а тому підлягають задоволенню. Дійшовши висновку про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Outcome: approved