Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовною заявою до ТОВ «ФК "Вендор"», у якій просить суд визнати неправомірними дії відповідача по отриманню та передачі персональних данних позивача та відомостей щодо позивача, що становлять банківську таємницю; заборонити відповідачу передавати персональні дані позивача та відомості щодо позивача, що становлять банківську таємницю, будь-яким третім особам, крім випадків передбачених законодавством України; визнати дії відповідача такими, що здійснені з використанням нечесної підприємницької практики; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 8000,00 грн. та суму сплаченого судового збору 243,60 грн. В обґрунтування позову зазначила, що 15 серпня 2012 р. між нею та Публічним акціонерним товариством «Ерсте Банк» було підписано кредитний договір № 014/ZB49O8/3/001. Цю інформацію та персональні дані позивача незаконним шляхом отримало ТОВ «ФК «Вендор» і, у свою чергу, передало вказані дані третім особам, зокрема ТОВ «Кредитекспрес [PERSON] Сі.». Зазначає, що ТОВ «ФК «Вендор» порушив права позивача, що передбачені законом «Про захист прав споживачів», законом «Про банки та банківську діяльність», щодо передачі персональних даних третім особам. Діяльність відповідача є нечесною підприємницькою практикою. Той факт, що відповідач передав зазначену інформацію ТОВ «Кредитекспрес [PERSON] Сі.» підтверджується чотирма листами ТОВ «Кредитекспрес [PERSON] Сі.»: від 20.11.14 р., від 03.12.14 р., від 13.01.15 р, від 21.01.15 р., де зазначено, що ТОВ «Кредитекспрес [PERSON] Сі.» є повіреним ТОВ «ФК «Вендор». Направлені на адресу позивача документи, зокрема листи від ТОВ «Кредитекспрес [PERSON] Сі.», свідчать про порушення відповідачем вимог зазначених вище нормативних приписів. Також вказує, що будь-яких окремих згод на отримання та передачу персональних даних і відомостей, що становлять банківську таємницю, позивач відповідачу не надавала. Також не надавала відповідачу згоду про передачу персональних даних та відомостей, що становлять банківську таємницю до ТОВ «Кредитекспрес [PERSON] Сі.». Направлені на адресу позивача листи від ТОВ «Кредитекспрес [PERSON] Сі.» свідчать, що відповідач передав зазначеному підприємству персональні дані позивача зокрема: відомості про місце проживання позивача. Номер телефону, умови укладання між позивачем та ПАТ «Ерсте Банк» кредитного договору № 014/ZB49O8/3/001. Відповідач ТОВ «ФК «Вендор» незаконно передав персональні дані та відомості щодо позивача, що становлять банківську таємницю ТОВ «Кредитекспрес [PERSON] Сі.», а отже порушив права позивача як споживача фінансових послуг на захист персональних даних та збереження банківської таємниці. У зв'язку із чим позивач змушена звернутися до суду. Крім того, лист ТОВ «Кредитекспрес [PERSON] Сі.» від 21.01.15 р. містить погрози позивачу про відвідування зазначеним підприємством місця проживання позивача для виявлення і огляду її майна та можливості його подальшої реалізації. Також лист ТОВ «Кредитекспрес [PERSON] Сі.» від 13.01.15 р. містить повістку на ім'я позивача про виклик до Харківського окружного адміністративного суду, виписану ТОВ «Кредитекспрес [PERSON] Сі.». Законодавством України не передбачено такі права кредитора, як відвідування помешкання і місць роботи осіб, що брали кредит. Відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Отже, приймаючи до уваги, що законодавством не передбачено можливість ні ТОВ «ФК «Вендор», ні ТОВ «Кредитекспрес [PERSON] Сі.» відвідувати помешкання і місце роботи позивача, то ТОВ «ФК «Вендор» зловживає своїми правами і порушує права позивача, що передбачені ст. 11 Закону «Про захист прав споживачів», ст. 60, 61 Закону «Про банки та банківську діяльність». Передача відомостей, що становлять банківську таємницю до ТОВ «Кредитекспрес [PERSON] Сі.», кількість та зміст листів, постійні телефонні дзвінки та повідомлення свідчать про нечесну підприємницьку практику відповідача, що заборонено законом. Також зазначає, що ТОВ «ФК «Вендор» незаконно отримав і передав персональні дані та відомості щодо позивача, що становлять банківську таємницю ТОВ «Кредитекспрес [PERSON] Сі.», внаслідок чого відповідачем було порушено права, які мають велике значення для позивача, оскільки таємниця особистого життя та нерозповсюдження персональних даних є основоположними принципами прав людини, а збереження банківської таємниці має бути одним з принципів діяльності банку. Тому, внаслідок протиправних дій ТОВ «ФК «Вендор», позивачу було завдано значної моральної шкоди, яка виразилася в тривалих душевних стражданнях і нервових переживаннях, яку оцінює у 8000 грн. Позивач в судовому засідання позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає позов необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Відповідно до ст. 60 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею. Згідно з нормами ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч.2 ст.59 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст.64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. В свою чергу, позивачем не було надано суду доказів, які підтверджують факт неправомірного отримання або передачі будь-яких даних, які становлять банківську таємницю відносно позивача ТОВ «ФК «Вендор» будь-яким третім особам. З матеріалів справи також не вбачається, а позивачем не було доведено суду та надано доказів, що саме ТОВ «ФК «Вендор» здійснило передачу ТОВ «Кредитекспрес [PERSON] Сі.» будь-яких персональних даних позивача. Судом під час розгляду цивільної справи також такого факту встановлено не було. Отже, позовні вимоги в частині визнання неправомірними дії відповідача по отриманню та передачі персональних данних позивача та відомостей щодо позивача, що становлять банківську таємницю, задоволенню не підлягають. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Заборона відповідачу передавати персональні дані позивача та відомості щодо позивача, що становлять банківську таємницю, будь-яким третім особам, крім випадків передбачених законодавством України, не передбачено діючим законодавством в якості способу захисту прав. Суд не має можливості заборонити відповідачу на майбутнє здійснювати дії щодо передачі персональних даних позивача будь-яким третім особам. Отже, вимоги щодо заборони відповідачу передавати персональні дані позивача та відомості щодо позивача, що становлять банківську таємницю, будь-яким третім особам, задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог про визнання дій відповідача такими, що здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, суд зазначає наступне. Стаття 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Відповідно до ч.4 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться: 1) час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції; 2) вживання образливих або загрозливих висловів; 3) використання тяжкої для споживача обставини, про яку продавцю або виконавцю було відомо, для впливу на рішення споживача; 4) встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, включаючи положення про право споживача розірвати договір або замінити продукцію чи укласти договір з іншим суб'єктом господарювання; 5) загроза здійснити незаконні або неправомірні дії. Згідно з ч. 5 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики: 1) створення враження, що споживач не може залишити приміщення продавця (виконавця) без укладення договору або здійснення оплати; 2) здійснення тривалих та/або періодичних візитів до житла споживача, незважаючи на вимогу споживача про припинення таких дій або залишення житла; 3) здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача; 4) вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання. Разом з тим, позивачем не було доведено суду та надано доказів, що дії відповідача були здійснені з використанням нечесної підприємницької практики. Матеріали справи не містять доказів вчинення відповідачем дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції та доказів, які підтверджують будь-яку діяльність відповідача, що вводить споживача в оману або є агресивною. Надані позивачем повідомлення (а.с.6), лист (а.с.7), зразок позовної заяви (а.с.8), розяснення до претензій-вимоги (а.с.9), претензія вимога (а.с.10), також не свідчать про порушення саме відповідачем прав позивача. Вказані документи підписані представником та скріплені печаткою саме ТОВ «Кредитекспрес [PERSON] Сі.», а ні ТОВ ТОВ «ФК "Вендор"». Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 8000 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою вказаної правової норми передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, й відшкодування моральної (немайнової шкоди). Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, передбачено законодавцем у ст. 23 ЦК України. Згідно зазначеної норми права моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 5 постанови № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Пунктом 9 вказаної Постанови визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Крім вказаного, обовязковою підставою для відшкодування заподіяної шкоди є наявність взаємозвязку між протиправною поведінкою того, хто заподіяв шкоду, і шкодою, що настала. Для його встановлення слід довести, що: протиправна поведінка передувала настанню шкідливих наслідків; шкідливі наслідки є результатом протиправної поведінки. У той же час, позивачем не надано доказів, які підтверджують наявність такого взаємозвязку. В свою чергу, незаконність дій повинна виражатися в тому, що заподіювач шкоди діяв поза межами, встановленими для його правомірної поведінки правом (законом), і таким чином діяв проти законних прав інших осіб, порушуючи їх. Судом під час розгляду вказаної цивільної справи не встановлено факту заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Не доведено вказаних обставин і позивачем. Отже, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача моральної шкоди також задоволенню не підлягають. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed