Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-22 00:00:00

Позивачка звернулася із позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Спорт-Центр», про захист прав споживачів, зокрема просить визнати дії відповідача щодо надання позивачці квитанцій платіжного терміналу на недержавній мові неправомірними та зобов'язати відповідача надавати позивачці квитанції платіжного терміналу українською мовою. Свої вимоги мотивує тим, що купуючи спортивні товари для особистого вжитку в ТОВ Спорт-Центр, [PERSON] отримала квитанцію про оплату карткою іноземною мовою, хоча не вибирала іншої мови окрім державної. Позивачка вказує, що це є порушення її прав, зокрема визначених п. 7.3 постанови НБУ від 30.04.2010 р. №223. Представник позивачки в судовому засіданні позов підтримав повністю, пояснення дав аналогічні викладеним у ньому та просить такий задовольнити. Представник відповідача та третя особа в судове засідання не з'явилися, про причини своєї неявки суду не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи. Представник відповідача подав на адресу суду заперечення, в якому посилається на те, що даний позов не підлягає до задоволення виходячи з того, що Постанова Правління Національного банку України №223 від 30.04.2010р., на яку посилається позивач, втратила чинність згідно Постанови Правління Національного банку України №705 від 05.11.2014р. "Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів". Окрім того, вказує на те, що спосіб захисту цивільних прав та інтересів, що обрано позивачем, не передбачено ні ст. 16 ЦК України ні Законом України "Про захист прав споживачів". Представник відповідача посилається на ст. 18 Закону України "Про засади державної мовної політики" відповідно до якої в економічній та соціальній діяльності державних підприємств, установ та організацій основною мовою є державна мова, а також вільно використовується російська та інші регіональні мови або мови меншин. Згідно Постанови №705 документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів можуть бути оформленні та/або надруковані іншою мовою за домовленістю сторін відповідно до законодавства України або якщо платіжний пристрій дає користувачу технічну можливість здійснити вибір мови на його замовлення. Представник відповідача зазначає, що імпринтер, що встановлений в приміщенні ТОВ "Спорт-центр-2" на проспекті Свободи, 1/3, надає можливість обрати одну з трьох мов. За таких обставин, мова сліпу залежить від дій та бажання позивача у момент проведення конкретної платіжної операції. Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позов слід задовольнити. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] перебуваючи у ТОВ Спорт-Центр, купуючи спортивні товари для особистого вжитку, тобто при укладенні усного договору купівлі-продажу, отримала квитанцію про оплату карткою іноземною мовою, про що свідчить квитанція платіжного терміналу (а.с.4) Відповідно до вимог ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно змісту ст.55 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів», інформація споживачеві повинна надаватися згідно із законодавством про мови. Відповідно до п. 7.3 Постанови НБУ від 05.11.2014р. №705 пункт 7.3, документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів можуть бути оформленні та/або надруковані іншою мовою за домовленістю сторін відповідно до законодавства України або якщо платіжний пристрій дає користувачу технічну можливість здійснити вибір мови на його замовлення. Окрім цього, відповідно до ч.1 ст.10 Конституції України визначено, що державною мовою в Україні є українська мова. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про засади державної мовної політики», в економічній і соціальній діяльності об'єднань громадян, приватних підприємств, установ та організацій, громадян - суб'єктів підприємницької діяльності та фізичних осіб вільно використовуються державна мова, регіональні мови або мови меншин, інші мови. Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про засади державної мовної політики», державна мовна політика України базується на визнанні і всебічному розвитку української мови як державної і гарантуванні вільного розвитку регіональних мов або мов меншин, інших мов, а також права мовного самовизначення і мовних уподобань кожної людини. Таким чином, за загальним правилом, яке міститься у наведених вище нормах матеріального закону, є те, що у всіх сферах суспільного життя в Україні українська мова використовується як державна мова. Додатково слід зазначити вимоги ст.7 Закону України «Про засади державної мовної політики», чинного на момент виникнення спору, що до кожної мови, визначеної у частині другій статті 7, застосовуються заходи, спрямовані на використання регіональних мов або мов меншин, що передбачені у цьому Законі, за умови, якщо кількість осіб - носіїв регіональної мови, що проживають на території, на якій поширена ця мова, становить 10 відсотків і більше чисельності її населення. За рішенням місцевої ради (чи за ініціативою мешканців певної території) в окремих випадках, з урахуванням конкретної ситуації, такі заходи можуть застосовуватися до мови, регіональна мовна група якої становить менше 10 відсотків населення відповідної території. Оскільки передбачені діючим Законом заходи не проводились, відповідне рішення місцевою радою не приймалось, та оскільки згоди позивача на надання квитанцій іншою мовою не було представлено суду, то підстав для оформлення таких, які видаються споживачу, іншою мовою, ніж державною, у відповідачів не було. Крім того, ч.2 та ч.3 ст.8 Закону України «Про засади державної мовної політики» передбачено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої мовні права і свободи від порушень і протиправних посягань. Кожному гарантується право на захист у відповідних державних органах і суді своїх мовних прав і законних інтересів, мовних прав і законних інтересів своїх дітей, на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади і органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, юридичних і фізичних осіб, якими порушуються мовні права і свободи людини і громадянина. В силу змісту ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ немає для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до вимог ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають до задоволення. З наведених міркувань та

Outcome: approved