Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-15 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою, в якій з подальшим уточненням просить виселити відповідачів, які зареєстровані та проживають за адресою у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку за даною адресою та судові витрати покласти на відповідача [PERSON] В обґрунтування зазначених вимог посилався на наступне. Між позивачем та відповідачем [PERSON] 03.10.2008 року був укладений кредитний договір №HAH2GA00000049, відповідно до якого банк зобов'язався надати відповідачу [PERSON] кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 22515,20 доларів США строком до 03.10.2012р., а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, між позивачем та відповідачем [PERSON] 03.10.2008р. було укладено договір іпотеки № HAH2GA00000049, відповідно до якого відповідач [PERSON] надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 64,90 кв.м., житловою площею 43,80 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Дане майно належить відповідачеві [PERSON] на праві власності. Свої зобов'язання за кредитним договором позивач виконав в повному обсязі, а відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. 07.02.2013 року Київським районним судом м. Харкова винесено рішення, відповідно до якого звернуто стягнення на предмет іпотеку, а саме на вищезазначену квартиру шляхом продажу вказаного предмета іпотеки позивачем. Позивач звертався до відповідачів з вимогою про виселення, але дані вимоги були залишені без задоволення. Тому позивач вимушений звернутись до суду. В судове засідання представник позивача Бондаренко Ю.В. з'явилась, уточнену заяву підтримала та просила позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON], яка є також представником відповідача [PERSON] в судове засідання з'явилась, в задоволенні позову просила відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що вона згодна погашати заборгованість за кредитом та вона має на утриманні матір-пенсіонера та сина-інваліда. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] в судове засідання з'явився, проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, надав письмові заперечення, в яких посилався на норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року та що відповідач [PERSON] продовжує погашати кредит. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до укладеного кредитного договору № HAH2GA00000049 від 03.10.2008р. між позивачем та відповідачем [PERSON], позивач надав відповідачеві кредитні кошти в розмірі 22515,20 доларів США на строк з 03.10.2008року по 03.10.2012 р. ( а.с. 5-7). Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушення зазначених норм закону та умов договору, відповідач [PERSON] зобов'язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконала, що призвело до збитків позивача. Відповідно до ч.1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а за правилами частини першої статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 525 ЦК України визначено недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Відповідно до договору іпотеки від 03.10.2008 року укладеного між позивачем та відповідачем [PERSON], предметом іпотеки є: трикімнатна квартира загальною площею 64,90 кв.м., житловою площею 43,80 кв.м., яка належить відповідачеві [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину та знаходиться за адресою: [ADDRESS] вартістю 363766,10 грн. (а.с. 8-10). Як передбачено ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про іпотеку», майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07.02.2013 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки- квартиру [ADDRESS], яка належить [PERSON] з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій необхідних для продажу іпотеки. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 17.04.2013 року дане рішення залишено без змін. (а.с. 11-16). Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч.3 ст. 109 Житлового кодексу, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до п. 43 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39 - 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Позивачем були направлені повідомлення про добровільне виселення відповідачам, які були залишені без задоволення. (а.с. 17-24). Таким чином, твердження представника відповідачів [PERSON] що примусове виселення мешканців будинку або житлового приміщення здійснюється після фактичного звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто у випадку продажу відповідної квартири банком від свого імені на підставі іпотечного договору є помилковим та необґрунтованим, оскільки примусове виселення здійснюється якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотеко держателя. Сторонами визнається та не оскаржується, що відповідач на цей час має заборгованість перед позивачем та продовжує сплачувати кредит, що підтверджується розрахунком заборгованості та відповідними квитанціями. (а.с. 49-57,77-83). Як вбачається з довідки від 13.03.2015 року виданої Київським РВ у м. Харкові ГУ ДМС в Харківській області, відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS]. (а.с.91). Відповідач [PERSON] є пенсіонером, що підтверджується посвідченням. (а.с. 93). Відповідач [PERSON] є інвалідом дитинства. (а.с. 94-95). Посилання представника відповідачів [PERSON] на норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року є помилковим. Відповідно до п.а ч.1 даного Закону, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України "Про заставу" (Відомості Верховної Ради України (ВВР), 1992, N 47, ст. 642) та/або є предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України "Про іпотеку" (Відомості Верховної Ради України (ВВР), 2003, N 38, ст. 313), якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника) за споживчими кредитами, наданих йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті. Але в даному випадку, застосування даних правовідносин є недоцільним, оскільки звернення стягнення відбулось на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 07.02.2013 року. Тому представником відповідача [PERSON] помилково ототожнені правовідносини, що виникають з договірних зобов'язань та правовідносини, що виникають з житлових правовідносин. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки ст. 16 ЦК України визначено один із способів захисту цивільних прав як примусове виконання обов'язку в натурі. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Але, як вбачається, що відповідач є інвалідом, тому суд

Outcome: approved