Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-10 00:00:00

Харківська місцева прокуратура №4, в інтересах держави в особі: Державного професійно-технічного навчального закладу «Центр професійно-технічної освіти №3 м. Харкова», звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати відповідача [PERSON] таким, що не має права проживати у гуртожитку Державного професійно-технічного навчального закладу «Центр професійно-технічної освіти №3 м. Харкова», розташованого за адресою: м. Харків, вул. Владислава Зубенка, 35-В; виселити відповідача з приміщення гуртожитку Державного професійно-технічного навчального закладу «Центр професійно-технічної освіти №3 м. Харкова», розташованого за адресою: м. Харків, вул. Владислава Зубенка, 35-В без надання іншого жилого приміщення; зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою та стягнути судовий збір. В обгрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на ті обставини, що Харківська місцева прокуратура №4 повідомила позивача про намір звернутися до суду в його інтересах із зазначеним позовом листом від 18.06.2019. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Так, підставами для звернення до суду прокурора із зазначеним позовом є наступне. Державний професійно-технічний навчальний заклад «Центр професійно-технічної освіти №3 м. Харкова» (далі ЦПТО №3) є підпорядкованим Міністерству освіти і науки України державним професійно-технічним навчальним закладом третього атестаційного рівня, що здійснює підготовку робітників високого рівня кваліфікації з технологічно складних, наукоємних професій та спеціальностей або робітників, діяльність яких пов`язана зі складною організацією праці. Відповідно до п. 2.2 Статуту ЦПТО №3, прийнятого на загальних зборах колективу 11.09.2013, центр є юридичною особою, має самостійний баланс та має право укладати цивільно-правові угоди. Як передбачено п. 7.9 Статуту ЦПТО №3 об`єкти права власності: навчально-виробничі, побутові, культурно-освітні, оздоровчі, спортивні будівлі та споруди, житло, комунікації, обладнання, засоби навчання, транспортні засоби та інше майно центру є державною власністю, що закріплена Міністерством освіти і науки України за центром і перебуває в оперативному управління останнього. На балансі ЦПТО №3 перебуває гуртожиток, розташований за адресою: [ADDRESS] , призначений для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Встановлено, що в зазначеному гуртожитку проживає громадянин [PERSON] , [INFO] . За даними Головного управління ДМС в Харківській області 15.09.2008 останнього зареєстровано Московським РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області за адресою гуртожитку. Згідно з інформацією ЦПТО№3 підставою проживання [PERSON] в гуртожитку є договір №26 від 01.09.2018, укладений між ЦПТО №3 та останнім. Проте, зазначений договір суперечить вимогам чинного законодавства України з огляду на наступне. Згідно вимог ст. 127 ЖК України під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки, які можуть використовуватися для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Відповідно до частини 2 статті 128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету. Згідно статті 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Вказані вимоги також враховано у Положенні про гуртожиток Державного професійно-технічного навчального закладу «Центр професійно-технічної освіти №3 м. Харкова», яке 01.09.2017 року затверджено директором ЦПТО№3 [PERSON] . Перелік платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної та комунальної форми власності затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 №796. Так, відповідно до п.п. 3 п. 7 зазначеного Переліку надання спеціально облаштованих приміщень гуртожитків навчальних закладів можливо виключно для проживання осіб, які навчаються або працюють у відповідному навчальному закладі; абітурієнтів відповідного навчального закладу під час вступних іспитів; осіб, які направлені у відрядження до таких навчальних закладів; осіб, які навчаються в інших навчальних закладах і проживають у гуртожитках навчального закладу згідно з рішенням його керівника; працівників інших навчальних закладів, установ та організацій. Відповідно до пункту 2 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого Радою Міністрів Української РСР № 208 від 03.06.1986 року, гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Згідно п. 15 Примірного положення про гуртожитки, житлова площа в гуртожитку не підлягає обміну, розділу, бронюванню і здачі в піднайом. Таким чином, мешканці гуртожитку наймають жилу площу у підприємства, організації, установи, де вони працюють або навчаються, - тимчасово, на період роботи або навчання, на умовах, визначених Главою 4 ЖК України та Примірним положенням про гуртожитки. Надання жилої площі в гуртожитку особам, які не працюють та не навчаються в ЦПТО №3, або таким, які направлені у відрядження до таких закладів, або навчаються чи працюють в інших навчальних закладах, установах, організаціях є порушенням чинного законодавства та суперечить законодавчо визначеному призначенню гуртожитків. При цьому встановлено, що [PERSON] в ЦПТО№3 не навчається та не працює. Останнього наказом директора ЦПТО№3 від 30.03.2012 за №41-к звільнено з посади майстра виробничого навчання ЦПТО№3 за угодою сторін. Наказ керівника ЦПТО№3 за погодженням з його профспілковим комітетом про надання житлової площі [PERSON] не видавався, отже його вселення до гуртожитку є незаконним. Крім того, згідно ч. 1 ст. 2, ст. З Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Відповідно до п. 1.3. Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затверджених наказом МВС України від 22.11.2012 №1077 (далі - Порядок реєстрації), реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання здійснюється управліннями, відділами (секторами) Державної міграційної служби України в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського значення у день подання особою документів. Зважаючи на викладене, та враховуючи, що вселення та проживання [PERSON] у гуртожитку є безпідставним та незаконним, то реєстрація його місця проживання у гуртожитку також є протиправною. Статтею 47 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 1 ст. 109 ЖК України визначено, що виселення з займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Частиною 3 ст. 116 ЖК України визначено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Зважаючи на відсутність законних підстав для проживання [PERSON] у гуртожитку ЦПТО№3, розташованого за адресою: [ADDRESS] , він підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення. Згідно п.7.1. Порядку реєстрації, в разі проведення реєстрації місця проживання особи з порушенням вимог законодавства, вона скасовується. Водночас, керівництвом ЦПТО№3 заходів цивільного-правового характеру з приводу усунення вказаних порушень інтересів держави не вжито, майно, передане в оперативне управління використовується не за належністю, що свідчить про неналежне здійснення відповідних повноважень та надає право прокурору звернутися до суду за захистом прав та інтересів держави. Згідно з вимогами ст. 56 ЦПК України прокурор здійснює представництво інтересів держави в порядку, визначеному ЦПК України та іншими законами і може здійснювати представництво на будь-якій стадії процесу. Вказані обставини покладають на місцеву прокуратуру обов`язок представництва інтересів держави у суді в особі Державного професійно-технічного навчального закладу «Центр професійно-технічної освіти №3 м. Харкова». Водночас, враховуючи, що ЦПТО№3 належить до сфери управління центрального органу виконавчої влади - Міністерства освіти і науки України, рішення суду по даному спору може вплинути на права та інтереси даного органу. Сума судових витрат, які поніс позивач у зв`язку з пред`явленням зазначеного позову становить 5763 грн., яка складається із 3 вимог немайнового характеру (1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» станом на 1 січня 2019 року 1921 грн.). Відповідно до платіжних доручень №1635 від 27.06.2019 судовий збір за подання даного позову у розмірі 5763 грн. сплачено прокуратурою Харківської області. Тож, у розумінні ст. 2 Закону України «Про судовий збір» саме прокуратура Харківської області є платником судового збору, на користь якого мають бути повернуті судові витрати у разі задоволення позовних вимог. В судовому засіданні прокурор Харківської місцевої прокуратури № 4 Шокоть А.В. підтримав позовні вимоги позивача, посилаючись на вищенаведене, та просив позов задовольнити. Крім того, надав відповідь на відзив, в якому зазначив, що вважає доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву прокурора необґрунтованими та безпідставними з огляду на наступне. Щодо твердження відповідача про законність та правомірність вселення в гуртожиток Відповідачем надано корінець ордеру №77 від 10.09.2008, відповідно до якого останній вважає, що право вселення підтверджено вищевказаним ордером. Державний професійно-технічний навчальний заклад «Центр професійно-технічної освіти №3 м. Харкова» є підпорядкованим Міністерству освіти і науки України державним професійно-технічним навчальним закладом третього атестаційного рівня, що здійснює підготовку робітників високого рівня кваліфікації з технологічно складних, наукоємних професій та спеціальностей або робітників, діяльність яких пов`язана зі складною організацією праці. Відповідно до п.2.2. Статуту Державного професійно-технічного навчального закладу «Центр професійно-технічної освіти № 3 м. Харкова», затвердженого 29.08.2014, Центр є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби, штампи, печатки із своїм найменуванням. Центр має право укладати цивільно-правові угоди. Відповідно до Положення про гуртожиток Державного професійно-технічного навчального закладу «Центр професійно-технічної освіти № 3 м. Харкова», затверджене 01.09.2017 року директором Державного професійно-технічного навчального закладу «Центр професійно-технічної освіти № 3 м. Харкова» [PERSON], яке встановлює порядок надання жилої площі в гуртожитку Державного професійно-технічного навчального закладу «Центр професійно-технічної освіти № 3 м. Харкова», гуртожиток навчального закладу призначено для проживання, робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Вселення до гуртожитків проводиться власником гуртожитку або уповноваженою ним особою на підставі ордера, з одночасним укладенням договору найму жилого приміщення в гуртожитку. Згідно з інформацією ЦПТО №3 підставою для проживання [PERSON] в гуртожитку є договір №26 від 01.09.2017, укладений між ЦПТО №3 в особі директора [PERSON] та останнім. Так, вищевказаний договір укладено строком на 1 (один) рік, що діє з 1 вересня 2017 року до 1 вересня 2018 року. У зв`язку з закінченням строку договору №26 від 01.09.2017 між ЦПТО №3 та [PERSON] було укладено додаткову угоду №1 до договору проживання громадян у гуртожитку, відповідно до якого строк дії договору продовжено на 1 рік. Таким чином, встановлено відсутність законних підстав для проживання [PERSON] у гуртожитку ЦПТО №3, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Щодо твердження відповідача про трудові стосунки з ЦПТО №3. Відповідачем вказано, що він перебував в трудових відносинах з позивачем з 2008 по 2012 роки. Ордер останньому видавався як працівнику. Наказом директора ДПТНЗ «ЦПТО №3» Скльоміна С.В. №41-к від 30.03.2012 [PERSON] , майстра виробничого навчання, звільнено з займаної посади. Відповідно до п. 17 Примірного положення про гуртожитки, виселення з гуртожитків осіб, які проживають на умовах найму (оренди), здійснюється відповідно до статті 132 Житлового кодексу Української РСР. Відповідно до положень ст. 132 ЖК України сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Надання жилої площі в гуртожитку особам, які не працюють та не навчаються в ЦПТО №3, або таким, які направлені у відрядження до таких закладів, або навчаються чи працюють в інших навчальних закладах, установах, організаціях є порушенням чинного законодавства та суперечить законодавчо визначеному призначенню гуртожитків. Таким чином, [PERSON] в трудових відносинах з ЦПТО №3 не перебуває, отже законні підстави для проживання в гуртожитку відсутні. З метою представництва інтересів держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи (ч. 3 ст.56 ЦПК України). Відповідно до ст. 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів громадян або держави в суді. Відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Зважаючи на викладене, просили суд задовольнити позовні вимоги прокурора у повному обсязі. Представник Державного професійно-технічного навчального закладу «Центр професійно-технічної освіти №3 м. Харкова» - директор [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги прокуратури та зазначив, що договір оренди на проживання [PERSON] в гуртожитку укладався ще з попереднім керівником ЦПТО № 3. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Дем`янов В.А. в судовому засіданні позовні вимоги прокуратури не визнали та просили відмовити у позові в повному обсязі. Крім того, відповідач зазначив, що в ЦПТО № 3 ніколи не вчився, а деякий час працював майстром виробничого навчання. За усною домовленістю з колишнім директором, домовився мешкати в гуртожитку та щорічно укладали договори на оренду житлового приміщення. Він перебуває на черзі на квартирному обліку для поліпшення житлових умов. На цей час разом з ним в гуртожитку мешкає його малолітній син. Крім того, надали відзив на позов, в якому вважають, що позов прокурора є безпідставним, необгрунтованим та таким, що поданий з порушенням норм матеріального та процесуального права. [PERSON] дійсно є мешканцем та користувачем кімнати [ADDRESS] . Вказана кімната була виділена йому для проживання як молодому спеціалісту (викладачу ЦПТО №3) у вересні 2008 року відповідно до ордеру на житло [ADDRESS] . На підставі цього ордеру 15.09.2008 року ВГІРФО Московського РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області було зареєстроване місце проживання [PERSON] . Кімната у гуртожитку виділялась площею 18 м.кв. із того розрахунку, що він одружений, має сім`ю і у [INFO] у нього народилась дитина - син [PERSON] , [INFO] , місце проживання якого теж зареєстровано у цій кімнаті гуртожитку. Неповнолітня дитина разом з матір`ю, дружиною відповідача, постійно проживають з ним у спірній кімнаті гуртожитку. Іншого житла він не має, нерухомістю не володіє. З 28.04.2009 року перебуває на квартирному обліку у Харківській міській раді. Трудові стосунки з ЦПТО №3 (фактично позивачем) він припинив у 2012 році, коли наказом директора його було звільнено за угодою сторін. За домовленістю з керівництвом позивача, відповідач продовжував проживати разом із сім`єю у гуртожитку. Комунальні послуги сплачував вчасно і у повному обсязі, заборгованості по сплаті за проживання не допускав жодного разу. Зі зміною керівництва позивача у листопаді 2018 року, у нього та інших мешканців гуртожитку почались певні негаразди стосовно їх проживання у гуртожитку. Їм пропонувалось укласти договори з утримання гуртожитку (а фактично на оплату комунальних послуг) спочатку з якимось ФОПом, пізніше це була комерційна фірма. При цьому, жодних документів щодо правомірності дій керівництва позивача та легітимності представників цієї комерційної фірми надано не було. Вони категорично відмовились від укладення таких договорів і продовжили оплачувати послуги за проживання у бухгалтерію ДПТНЗ «ЦПТО №3». Підставою для такої оплати, зокрема відповідачем, є договір на проживання громадян у гуртожитку, який було укладено між ним та позивачем 01.11.2018 року. Цей договір є чинним на сьогоднішній день. Вважає, що саме відмова від укладення будь-яких договорів із сторонньою фірмою і стала підставою для подачі цього позову. Стосовно невідповідності позовної заяви прокурора фактичним обставинам, зазначив наступне. По-перше, підставою для виділення йому спірної кімнати у будівлі гуртожитку став ордер на житло №77 від 10.09.2008 року. Цей ордер він подав безпосередньо позивачу - директору ЦПТО №3 під час проведення реєстрації свого місця проживання у вересні 2008 року. Корінець ордеру залишився безпосередньо у позивача. Тобто, право вселення на надану жилу площу в гуртожитку підтверджено ордером і це право є законним та правомірним. По-друге, відповідно до вимог Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженою постановою КМУ від 20 червня 2018 р. № 498, між позивачем та відповідачем укладено договір на проживання від 01.11.2018 року. По своїй суті цей договір є договором найму жилого приміщення. Договір №26 оренди жилого приміщення для проживання від 01.09.2018 року, який додано до позовної заяви він не укладав, його не підписував і не бачив. Такого договору не існує, а вчинений на ньому підпис від імені відповідача є підробленим, йому він не належить. Так само не підписував додаткової угоди №1 до цього, так званого, «договору». Де взялись ці документи і хто їх складав - йому не відомо. Відповідно до ст.ст.77-79 ЦПК України, ці документи є неналежними, недопустимими та недостовірними доказами. Договір на проживання від 01.11.2018 року не розірваний, не відмінений, у судовому порядку не скасований, тому проживання у гуртожитку є правомірним та законним. По-третє, як вказувалось вище, відповідач перебував у трудових стосунках з позивачем з 2008 по 2012 роки. Ордер йому видавався саме як працівнику. Трудові стосунки були припинені за взаємною згодою сторін. Він залишився проживати разом із сім`єю (у т.ч. неповнолітньою дитиною) у займаній кімнаті гуртожитку і договір найму житла позивач з ним уклав саме на підставі вказаного ордеру. Заяви і твердження прокурора про відсутність законних підстав для його проживання у гуртожитку, балансоутримувачем якого є позивач, є некоректними. Взагалі позовні вимоги сформовано, на думку відповідача, неправильно, тому навіть в силу їхнього формулювання, вони не підлягають задоволенню. Так, перша вимога про визнання його таким, що не має права проживати у гуртожитку, суперечить вимогам діючого законодавства. Він має законний ордер і договір на проживання. У чому незаконність проживання, з тексту позову зрозуміти неможливо. Друга вимога про його виселення з будівлі гуртожитку без надання іншого жилого приміщення, також не відповідає діючому законодавству. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 132 ЖК України, передбачено наступне: сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Крім того, він не підпадає під категорію осіб, яких можна виселити без надання іншого житла. У даній ситуації доводи і вимоги прокурора, на думку відповідача, теж є протиправними. Третя вимога про зняття з реєстраційного обліку теж є незаконною тому, що відповідно до ст.16 ЦК України, такого способу захисту цивільних прав та інтересів не передбачено взагалі. Ця обставина неодноразово встановлювалась судами різних інстанцій та юрисдикцій в Україні. Зняти з реєстраційного обліку особу може лише той орган, який брав (ставив) на такий облік чи виконує функції з обліку громадян. У даному випадку ця вимога пред`явлена не за адресою і є похідною від перших двох вимог прокурора. Крім того, спору чи будь-якого конфлікту з ЦПТО №3 у відповідача немає. Він проживає у гуртожитку на законних підставах. З ним укладений офіційний договір. Заборгованості зі сплати за проживання (у т.ч. і по комунальним платежам) у нього немає. Жодних офіційних претензій зі сторони керівництва ЦПТО №3 він не отримував. Прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом, а розширене тлумачення підстав для цього не відповідає принципу змагальності. Вважає, що процедура прокурором дотримана не була. До позовної заяви не додано документів, які б свідчили про вжиття прокурором заходів досудового врегулювання спору. Позов подано передчасно та з порушенням закону. Вимоги за позовною заявою також є протиправними. Так, у постанові Верховного Суду по справі № 924/1237/17 від 20.09.2018 року, колегія суддів зазначила наступне: Відповідно до п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27). Водночас існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): "Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням: зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави". Водночас, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін. У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи. Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено. Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України). Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру". Відповідно до частини третьої статті 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює, або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності -такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави". У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету. територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. З мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обгрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необгрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи № 806/1000/17). Водночас пункт 3 частини першої статті 131-1 Конституції передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках. Аналіз частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу. Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. "Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. "Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. "Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обраним способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача. Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. На думку відповідача, у цій ситуації прокурор просто не мав права звертатись до суду з позовом до нього, як відповідача. Так, гуртожиток є державною власністю. Частина його мешканців є діючими і колишніми працівниками ЦПТО №3. Таких сімей є близько 20. Інші 100 кімнат займають особи; які жодного відношення до вказаного навчального закладу не мають взагалі (зокрема іноземці). Студенти ЦПТО №3 у цьому гуртожитку не мешкають, їх поселено у іншому корпусі. Вважає, що позов задоволенню не підлягає. Третя особа - Московський районний відділ у м. Харкові Головного управління ДМС у Харківській області направили суду пояснення, що на виконання вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та надання адміністративних послуг», прийнятого Верховною Радою України 10.12.2015, який набрав чинності 29.12.2015 та у зв`язку з делегуванням повноважень у сфері реєстрації/зняття з реєстрації місці проживання/перебування органом місцевого самоврядування (виконавчого органу сільської, селищної або міської ради, сільському голові (у випадку, коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) з 04 квітня 2016 року територіальними підрозділами Державної міграційної служби України функція реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб не здійснюється. Відповідно створено Департамент реєстрації Харківської міської ради. У зв`язку з викладеним вважали необхідним визначити належну третю особу по справі (а.с.57). Однак прокурор в судовому засіданні заперечував проти залучення Департаменту реєстрації Харківської міської ради в якості третьої особи, вважаючи зазначений відділ міграційної служби належною третьою особою, оскільки зазначеною службою [PERSON] був зареєстрований у гуртожитку. Третя особа - Міністерство освіти і науки України про час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином, в судове засідання не з`явилися, пояснення на позов не подали. Суд розглянув справу на підставі наявних доказів. Суд, заслухавши пояснення представників сторін та відповідача, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази в їх сукупності, прийшов до наступного. Судовим розглядом встановлено, що Державний професійно-технічний навчальний заклад «Центр професійно-технічної освіти №3 м. Харкова» (далі ЦПТО №3) є підпорядкованим Міністерству освіти і науки України державним професійно-технічним навчальним закладом третього атестаційного рівня, що здійснює підготовку робітників високого рівня кваліфікації з технологічно складних, наукоємних професій та спеціальностей або робітників, діяльність яких пов`язана зі складною організацією праці. Відповідно до п. 2.2 Статуту ЦПТО №3, прийнятого на загальних зборах колективу 11.09.2013, центр є юридичною особою, має самостійний баланс та має право укладати цивільно-правові угоди. Як передбачено п. 7.9 Статуту ЦПТО №3 об`єкти права власності: навчально-виробничі, побутові, культурно-освітні, оздоровчі, спортивні будівлі та споруди, житло, комунікації, обладнання, засоби навчання, транспортні засоби та інше майно центру є державною власністю, що закріплена Міністерством освіти і науки України за центром і перебуває в оперативному управління останнього. На балансі ЦПТО №3 перебуває гуртожиток, розташований за адресою: [ADDRESS] , призначений для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. В зазначеному гуртожитку 15.09.2008 року зареєстрований та на цей час проживає громадянин [PERSON] , [INFO] . Згідно з інформацією ЦПТО№3 підставою проживання [PERSON] в гуртожитку є договір №26 від 01.09.2018, укладений між ЦПТО№3 та останнім. [PERSON] є мешканцем та користувачем кімнати [ADDRESS] . Вказана кімната була виділена йому для проживання як молодому спеціалісту (викладачу ЦПТО №3) у вересні 2008 року відповідно до ордеру на житло [ADDRESS] . На підставі цього ордеру 15.09.2008 року ВГІРФО Московського РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області було зареєстроване його місце проживання (а.с. 78, 79, 88). Кімната у гуртожитку виділялась площею 18 кв.м із того розрахунку, що він одружений, має сім`ю, у [INFO] у нього народилась дитина - син [PERSON] , [INFO] , місце проживання якого теж зареєстровано у цій кімнаті гуртожитку. Неповнолітня дитина разом з матір`ю, дружиною відповідача, постійно проживають з ним у спірній кімнаті гуртожитку. Іншого житла він не має, нерухомістю не володіє (а.с. 80, 84-85). З 28.04.2009 року відповідач перебуває на квартирному обліку у Харківській міській раді (а.с. 113, 114). Трудові стосунки з ЦПТО №3 він припинив у 2012 році, що підтверджується наказом директора № 41-к від 30.03.2012 р. «Про звільнення працівників», згідно з яким [PERSON] було звільнено з займаної посади за п.1 ст. 36 КЗпП України (угода сторін) 30.03.2012 р. (а.с.44). За домовленістю з керівництвом позивача та укладеними угодами, відповідач продовжував проживати разом із сім`єю у гуртожитку. Комунальні послуги сплачував вчасно і у повному обсязі, заборгованості по сплаті за проживання не має. Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р. У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Дотримання порядку надання жилої площі у гуртожитку впливає на правовий статус осіб, які в них проживають. Визнання вселення незаконним тягне за собою виселення без надання іншого житла відповідно до статтей 116, 132 Житлового кодексу УРСР. Особа, яка вселилася до житлового приміщення гуртожитку без до тримання встановленого порядку, не набуває право користування таким житлом. Згідно пункту 17 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208, громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вправі вселити в займані приміщення своїх неповнолітніх дітей. Вселення інших членів сім`ї в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету і комітету комсомолу підприємства, установи, організації та письмової згоди членів сім`ї громадян, які проживають разом із ним. Згідно із частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Зазначений правовий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 521/10070/14, провадження № 61-78св17. Законність вселення відповідача [PERSON] у 2008 році у гуртожиток за адресою: [ADDRESS] позивачем не оспорюється, [PERSON] мешкає у гуртожитку понад 10 років. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що право користування відповідача вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії, передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції. При цьому виселення відповідача із спірної житлової кімнати є невиправданим втручанням у його право на повагу до житла. На підставі вище викладеного, суд вважає необхідним у задоволенні позовної заяви Харківської місцевої прокуратури №4, в інтересах держави в особі: Державного професійно-технічного навчального закладу «Центр професійно-технічної освіти №3 м. Харкова», до [PERSON] , треті особи - Міністерство освіти і науки України, Московський районний відділ у м. Харкові Головного управління ДМС у Харківській області, про визнання таким, що не має права проживати у гуртожитку, виселення та зняття з реєстрації відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed