Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, яким просив усунути порушення прав власника шляхом виселення відповідача з будинку [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що позивач є власником вказаного нерухомого майна. Відповідач зареєстрований, однак не проживає у вказаному будинку без будь-яких правових на те підстав. Враховуючи положення ст. 274 ЦПК України розгляд справи проводився в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Судовий розгляд цієї справи здійснено на підставі наявних у суду матеріалів, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає правилам, встановленим реченням другим ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні її фактичні обставини і відповідно ним правовідносини. Позивач є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 25.10.2006 року (а.с. 4). В подальшому, відповідно до рішення виконавчого комітету Буківської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 20.11.2008 року вулицю "Рад" в с. Буки перейменовано на вулицю "Транзитна" (а.с. 7). Крім цього, відповідно до довідки виконавчого комітету Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 11.09.2019 року №462 адреса: [ADDRESS] , змінена на адресу: [ADDRESS] (а.с. 8). Відповідно до довідки виконавчого комітету Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області №463 від 11.09.2019 року відповідач дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак не проживає за вказаною адресою (а.с. 9). В період з 18.01.2011 року по 3.09.2019 року дочка позивача, [PERSON] та відповідач, [PERSON] , перебували у шлюбі, що підтверджується рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 3.09.2019 року (а.с. 5-6). Житловий будинок [ADDRESS] не поділений на квартири, а тому реєстрація місця проживання як позивача, так і відповідача здійснена саме у житловому будинку. Правовідносини, що склались між сторонами, врегульовані положеннями наступних норм матеріального права. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання ( ч. ч. 1, ст. ст. 15-16 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 391 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ч. 2 ст. 386 ЦК України). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1 - 4 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до положень ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що "виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети". Відповідач відзиву на позов не подав, свого ставлення до позовних вимог не висловив. Проаналізував фактичні обставини справи та норми закону, якими врегульовані спірні правовідносини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 109 ЖК України примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду в разі якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно. Суду не надано жодних належних доказів про досудове врегулювання спору між сторонами. Крім цього, судом встановлено, що відповідач у спірному житловому приміщенні не проживає, а за таких підстав заявник не має права ставити питання про виселення з нього відповідача. Посилаючись на те, що відповідач вселився у спірну квартиру і набув право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом, суду не надано жодних доказів щодо встановлення такого сервітуту та його змісту. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed