Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-05 00:00:00

[PERSON] 14 січня 2015 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Позивач в своєму позові і з представником в ході судового засідання посилалися на те, що 05 грудня 2008 року позивачка уклала шлюб з відповідачем [PERSON], сімейні стосунки не склалися, в сім'ї стали виникати непорозуміння, сварки, конфлікти, почалися складнощі, сім'я розпалась, рішенням суду від 14 липня 2014 року цей шлюб було розірвало, дитина залишилася мешкати з матір'ю. Позивач і відповідач мають спільного неповнолітнього сина [PERSON] - [INFO]. З листопада 20103 року відповідач покинув позивачку з сином, не мешкають разом, мешкає окремо, але ще під час їх спільного мешкання відповідач застосовував фізичне і психологічне насильство до позивачки в присутності їх сина, після розлучення наполягав на спілкуванні з цією дитиною без присутності матері. Позивачка не заперечувала проти таких зустрічей, але після них син став панічно боятися свого батька, а в подальшому в дитини розвилося захворювання - невроз нав'язливих рухів. Відповідач не приймає належної участі у вихованні та утриманні дитини, син боїться батька, належного спілкування в них немає. Всі необхідні умови для спілкування і виховання дитини в батька є: має постійне місце роботи і мешкання, зі станом здоров'я дитини ознайомлений, але зараз позбавлення батьківських прав відповідача стосовно їх сина захистить їх дитину, забезпечить належну реалізацію прав і свобод їх сина. У відповідача з вказаною дитиною не склалися теплі, добрі, турботливі відносини, орган опіки та піклування не підтримує її вимоги. Просили суд ухвалити рішення про позбавлення батьківських прав відповідача відносно їх сина [PERSON], задовольнивши позовну заяву в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що він дійсно є батьком [PERSON], їх з позивачкою спільного сина, після розлучення вони з бувшою дружиною домовилися, що син буде мешкати з матір'ю, так і було, [PERSON] (мати дитини) перешкоджала йому в спілкуванні з дитиною, говорила про нього не правдиві і образливі речі, добрі стосунки не склалися, вона заперечувала проти спілкування відповідача з дитиною. За його позовом йому вже надавалася рішенням суду можливість спілкування з сином і рішення набрало законної сили. Всі необхідні умови для спілкування і виховання дитини в нього є: має постійне місце роботи і мешкання, зі станом здоров'я дитини ознайомлений, категорично заперечує проти позбавлення його батьківських прав стосовно сина, у нього з вказаною дитиною були теплі, добрі, турботливі відносини, орган опіки та піклування його підтримує. Він як батько по закону має право на виховання та утримання своєї дитини. Позовні вимоги вважає безпідставними і не законними, просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи органу опіки та піклування Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради проти позовних вимог заперечував, підтримавши висновок органу опіки та піклування про не можливість задоволення цього позову. Вважають вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Прокурор в судовому засіданні погодився з позицією та думкою відповідача та представника третьої особи і просив в задоволенні позовних вимог відмовити. Вислухавши пояснення позивача і її представника, відповідача, представника третьої особи, прокурора, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені й добуті докази, суд вважає позовну заяву не обгрунтованою і не підлягаючою задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом в судовому засіданні встановлено, що 05 грудня 2008 року сторони [PERSON] і [PERSON] уклали шлюб, сімейні стосунки не склалися, в сім'ї стали виникати непорозуміння, сварки, конфлікти, почалися складнощі, сім'я розпалась, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 липня 2014 року цей шлюб було розірвано. Позивач і відповідач мають спільного неповнолітнього сина [PERSON] - [INFO], після розлучення батьків дитина залишилася мешкати з матір'ю (позивачем). З листопада 20103 року сторони не мешкають разом, відповідач мешкає окремо, але, зі слів позивачки, ще під час їх спільного мешкання відповідач застосовував фізичне і психологічне насильство до позивачки в присутності їх сина, після розлучення наполягав на спілкуванні з цією дитиною без присутності матері. Позивачка не заперечувала проти таких зустрічей, але після них син став панічно боятися свого батька, а в подальшому в дитини розвилося захворювання - невроз нав'язливих рухів. Відповідач, на думку позивача, не приймає належної участі у вихованні та утриманні дитини, син боїться батька, належного спілкування в них немає. Всі необхідні умови для спілкування і виховання дитини в батька є: має постійне місце роботи і мешкання, зі станом здоров'я дитини ознайомлений, але зараз, на думку позивача, позбавлення батьківських прав відповідача стосовно їх сина захистить їх дитину, забезпечить належну реалізацію прав і свобод їх сина. У відповідача з вказаною дитиною не склалися теплі, добрі, турботливі відносини, орган опіки та піклування не підтримує її вимоги. Через перешкоди позивачки в спілкуванні батька з дитиною виник конфлікт і відповідач звертався з позовом до суду про усунення перешкод в спілкуванні з сином, визначення порядку і часу спілкування з сином і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2014 року вказаний позов в було задоволено, рішення набрало законної сили, але на цей час не виконується. Питання батьківських прав відповідача, на думку позиваки, не вирішене, є спір стосовно виховання та утримання дитини, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і [PERSON] звернулася з позовом до суду про позбавлення відповідача батьківських прав. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: " 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…". Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правовідносини, які виникли між сторонами, урегульовані нормами Сімейного кодексу (СК) України. У відповідності до частин 2-4 статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Зі змісту положень ч. 4 ст. 155 СК України випливає, що ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ч. 2 ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. В свою чергу ч. 3 ст. 157 Сімейного кодексу України зобов'язує того із батьків, з ким проживає дитина, не чинити перешкод тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та надати можливості брати участь у її вихованні. Ч. 4 ст. 157 Сімейного кодексу України передбачено, що "батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини". Відповідно до положень ст. 157 Сімейного кодексу України "Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні". Відповідно до висновку № 5-38-55 від 27 лютого 2015 року виконком Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради вважає недоцільним позбавити відповідача батьківських прав у відношенні неповнолітнього сина [PERSON]. Вказане підтримав в судовому засіданні представник вказаного органу і прокурор. В силу п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Так, згідно ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав у тому випадку, якщо вони не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має зокрема другий з батьків та сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Втім, факт наявності обставин, що зумовлюють позбавлення відповідача батьківських прав згідно п. п. 1, 3, 5, 6 ст. 164 СК України, у спірних правовідносинах не вбачається, позивач на їх існування не посилалася. Доводи позивача щодо невиконання батьківських обов'язків, передбачених законом та моральними засадами суспільства, зокрема, спілкування з дитиною та обов'язок брати участь у її вихованні та утриманні, не можуть бути прийняті до уваги як такі, що не підтверджені належними доказами, та спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується. Оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, з'ясувавши обставини справи, ставлення відповідача до дитини, враховуючи інтереси [PERSON], [INFO], та виходячи з того, що позбавлення батьківських прав, які надані батькам як до досягнення дитиною повноліття так і після цього і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків та нехтують ними щодо дитини, при цьому, приймаючи до уваги те, що позивачем не наведено достатніх доказів на підтвердження умисної винної поведінки відповідача або свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов'язками, суд не може погодитись з викладеними у позові доводами, у зв'язку із чим доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Відповідач цікавиться сином, бореться за свої батьківські права в тому числі і запереченнями проти позову про позбавлення його батьківських прав; його батьки і родичі спілкуються з позивачкою і родинний зв'язок підтримується. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду в справі про адміністратвине правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Суду не надано доказів того, що неправомірними діями відповідача позивачу було завдано ушкодження здоров'я, майнової шкоди та прямих збитків чи інше, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідача і підлягають відновленню чи повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню, а ні повністю, а ні частково. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов'язання або незаконні дії стосовно позивача чи сина по вихованню дитини, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов'язань або неправомірності дій відносно неї чи дитини є припущенням. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позовну [PERSON] про позбавлення батьківських прав відмовити. Таким чином позовні вимоги про позбавлення батьківських прав в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і в їх задоволенні слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed