Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

31.07.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства [PERSON] банку «ПриватБанк» в порядку захисту прав споживачів. Позовні вимоги мотивовані тим, що 21.07.2006р. в магазині «Євросеть», що розташований у м. Дніпропетровську, по вул. Петровського, 1, був придбаний мобільний телефон «Нокіа-2650». Для придбання телефону був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк перерахував кошти за придбаний телефон, а він, повинний був повернути банку кошти та сплатити відсотки за користування кредитом. В період 2006-2007р. він здійснював платежі банку, та вважав, що повернув кредит в повному розмірі та сплатив відсотки. З 2007р. по 2015р. банк не вимагав від нього сплати будь-яких коштів за кредитним договором. В 2015 р. він працевлаштувався та ним була отримана зарплатна картка ПАТ «КБ «ПриватБанк» та банк, без будь-яких виконавчих документів та попереджень, зняв з його рахунку кошти, а саме: в березні 2015р. 82 грн., в квітні- 1502 грн., в травні 1237 грн. Як йому пояснив працівник банку, до якого він звернувся, що кошти були списані в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 21.07.2006р., на підставі чого просить стягнути з ПАТ «КБ «ПриватБанк» на його користь безпідставно списані кошти в сумі 1821 грн. В звязку з відсутністю у нього необхідних доказів, а також з метою забезпечення виконання обовязку щодо доведення обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, просить суд витребувати з ПАТ «КБ «ПриватБанк» наступні відомості та документи: - копію кредитного договору від 21.07.2006р., укладеного між ПАТ «КБ «ПриватБанк» (кредитодавець) та [PERSON]; - виписку по особистому рахунку за кредитним договором від 21.07.2006р. з зазначенням сум нарахувань (суми кредиту, відсотків, пені/штрафу, комісії, тощо); - копії документів, на підставі яких були зняті кошти в сумі 2821 грн. з рахунку, який відкритий для отримання заробітної плати. [PERSON] від 18 січня 2016 року позивач збільшив розмір позовних вимог, та зазначав, що за період з квітня 2015 року по січень 2016 року банк за власною ініціативою списав з його рахунку грошові кошти на загальну суму 12667, 46 грн. Просив стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» безпідставно списані гроші в сумі 12667 грн. 46 коп. (а.с. 89-91). В судове засідання позивач зявився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві. Додатково суду пояснив, що починаючи з 2007 року по квітень 2015р. банк не звертався до нього з вимогами про повернення кредиту, про наявність заборгованості та її розмір йому стало відомо після того, як з його рахунку були списані кошти та він самостійно звернувся до банку за поясненнями щодо підстав списання коштів. Вказував, що не надавав банку згоди на списання коштів з його рахунку, який відкритий для отримання заробітної плати, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором 21.07.2006р. Представник відповідача в судове засідання зявився, позовні вимоги не визнав в повному обсязі та просив відмовити в їх задоволенні. Суду пояснив, що 21.07.2006 року між позивачем та банком був укладений кредитний договір. Кредит надавався для придбання мобільного телефону, строком з 21.07.2006р. по 21.05.2007р. Строк дії договору сплинув 21.05.2007р. Позивач не виконав умови договору, не повернув в повному обсязі суму кредиту, не сплатив відсотки та комісію, в звязку з чим за позивачем утворилася заборгованість та банк з 08.04.2015 року почав списувати з рахунку позивача грошові кошти в рахунок погашення заборгованості. Підтвердив, що банк не звертався до суду з позовом про стягнення з позивача заборгованості за кредитом та на цей час не існує виконавчих документів про стягнення цієї заборгованості. Також підтвердив, що між банком та позивачем не укладалося будь-яких угод щодо зміни строку повернення кредиту або погашення заборгованості. Письмової згоди на автоматичне списання коштів зі свого рахунку позивач не надавав, але, на думку представника банку така згода позивача не потрібна, оскільки право банка списувати кошти з рахунку позивача передбачено умовами кредитування, з якими позивач був ознайомлений при укладанні договору. Вважає що строк позовної давності застосовується тільки як строк, на протязі якого сторона можу звернутися до суду, та не застосовується до автоматичного списання коштів в рахунок погашення простроченої заборгованості. Крім того, від представника відповідача надійшли письмові заперечення в яких зазначалося, що здійснення погашення заборгованості позичальником з 08.04.2015 року за вказаним кредитним договором є перериванням строку позовної давності. Суд заслухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 21.07.2006р. між позивачем (Позичальник) та відповідачем ([PERSON]) укладений кредитний договір по програмі експрес-розстрочка, відповідно до умов якого [PERSON] надає Позичальнику строковий кредит у сумі 1678,38 грн. на строк 10 місяців. Строк з 21.07.2006р. по 21.05.2007р. включно, з умовами сплати за користування Кредитом відсотків у розмірі 1,0% на місяць, на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 26,85 грн. та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 152,58грн. в обмін на зобовязання Позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії в зазначені в [PERSON] та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) строки. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з «5» по «10» число кожного місяця Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 204,19 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії а також інших витрат згідно з Умовами. Позичальник зобовязується повернути суму кредиту, відсотків, винагороди відповідно до Заяви та Умов. Позичальник доручає Банку без додаткового узгодження, перерахувати кредитні кошти в день надання кредиту: в сумі 1525,8 грн. на поточний рахунок №…. з призначенням платежу «Перерахування коштів згідно з рахунком-фактурою №ЗУ-3013 від 21.07.2006р.»; в сумі 152,58 грн. на поточний рахунок №…. з призначенням платежу «Сплата одноразової винагороди за надання фінансового інструменту за кредитним договором №DNR0RX15090480 від 21.07.2006р.». Укладання кредитного договору підтверджується підписаною позивачем [PERSON] позичальника №DNR0RX15090480 від 21.07.2006р., в якій також зазначено, що позичальник згодний, що ця Заява разом запропонованими Приватбанком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» (СТАНДАРТ), тарифами складає між ним та банком кредитно-заставний договір (а.с.56). В силу ст. ст. 11, 509, 629 ЦК України, зобовязання виникають, зокрема із договору, та договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Банк перерахував кредитні кошти на рахунок отримувача продавця товару, а позивач отримав Мобільний телефон NOKIA 6125 (silver blaсk), вартістю 1525,80 грн. (в т.ч. ПДВ) що підтверджується Видатковою накладною №ЗУ-2099 від 21.07.2006р. (а.с.57). Обставини щодо надання відповідачем позивачеві кредиту на придбання мобільного телефону та отримання позивачем мобільного телефону також визнається сторонами та не потребує доказуванню в силу ч.1 ст. 61 ЦПК України згідно з якою, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Таким чином, відповідач виконав свої обовязки щодо надання кредитних коштів позивачеві та перерахування їх в рахунок сплати за придбання товару - мобільного телефону. В силу ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказів повернення суми кредиту позивачем, сплати відсотків та комісії в період з 21.01.2006р. (дата отримання кредиту) по 07.04.2015р. суду не надано. Відсутність перерахувань позивачем коштів за кредитним договором №DNR0RX15090480 від 21.07.2006р. за період 21.01.2006р. (дата отримання кредиту) по 07.04.2015р. також підтверджується Розрахунком заборгованості за договором, наданим відповідачем, де станом на 31.03.2015р. за позивачем рахується: заборгованість за кредитом в сумі 1678 грн. 38 коп.; заборгованість за відсотками в сумі 16794 грн. 31 коп.; пеня за порушення строків розрахунків в сумі 38680 грн. 78 коп., заборгованість за комісією в сумі 241 грн. 65 коп. (а.с.51-54). Відповідно до Банковської виписки з картки позивача з його рахунку відповідачем було списано: 08.04.2015р. 81 грн. 60 коп.; 22.05.2015р. 406 грн.39 коп.; 29.05.2015р. 278 грн. 84 коп.; 05.06.2015р. 552 грн. 45 коп.; 12.06.2015р. 135 грн. 05 коп.; 22.06.2015р. 449 грн. 84 коп.; 26.06.2015р. 227 грн. 25 коп.; 07.07.2015р. 405 грн. 52 коп.; 16.07.2015р. 271 грн. 29 коп.; 22.07.2015р. 151 грн. 00 коп.; 31.07.2015р. 233 грн. 96 коп.; 07.08.2015р. 795 грн. 14 коп.; 07.08.2015р. 135 грн. 84 коп.; 17.08.2015р. 139 грн. 02 коп.; 21.08.2015р. 406 грн. 39 коп.; 31.08.2015р. 247 грн. 86 коп.; 07.09.2015р. 968 грн. 54 коп.; 19.09.2015р. 139 грн. 02 коп.; 22.09.2015р. 449 грн. 84 коп.; 30.09.2015р. 313 грн. 00 коп.; 07.10.2015р. 937 грн. 64 коп.; 16.10.2015р. 152 грн. 92 коп.; 22.10.2015р. 463 грн. 91 коп.; 06.11.2015р. 817 грн. 92 коп.; 16.11.2015р. 139 грн. 02 коп.; 20.11.2015р. 507 грн. 23 коп.; 30.11.2015р. 250 грн. 24 коп.; 07.12.2015р. 783 грн. 17 коп.; 17.12.2015р. 139 грн. 02 коп.; 22.12.2015р. 498 грн. 63 коп.; 29.12.2015р. 251 грн. 43 коп.; 06.01.2016р. 938 грн. 49 коп., а всього 12667 грн. 46 коп. з зазначенням операції «автоматичне погашення простроченої заборгованості» (а.с. 92-103). Зазначене списання коштів проводилося відповідачем за відсутністю судового рішення про стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором, що визнали сторони в судовому засідання, тому в силу ч.1 ст. 61 ЦПК України ця обставина не підлягає доказуванню. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011р. за N 15-рп/2011, положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року N 1023-XII з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Оскільки відповідач надавав позивачеві кошти на придбання товару (мобільного телефону) для його особистих потреб, безпосередньо не повязаних з підприємницької діяльністю, то укладений між сторонами Кредитний договір №DNR0RX15090480 від 21.07.2006р. є договором споживчого кредиту, в розумінні пунктів 22, 23 статті 1 Закону України "Про захист прав споживачів" та на правовідносини, які виникли між сторонами за цим договором, розповсюджуються положення Закону України "Про захист прав споживачів". Відповідно до абзацу першого ч.11 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", якщо кредитодавець у позасудовому порядку або до судового провадження звертається з вимогою про повернення споживчого кредиту або погашення іншого боргового зобов'язання споживача, кредитодавець не може у будь-який спосіб вимагати будь-якої плати або винагороди від споживача за таке звернення. Пунктом 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. У разі неналежного виконання позичальником зобовязання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України під час розгляду справи № 6-103 цс 14 (Постанова ВСУ від 24 вересня 2014 року) та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права в силу ст. 360-7 ЦПК України. Оскільки умовами Кредитного договору №DNR0RX15090480 від 21.07.2006р. передбачено сплата періодичними, щомісячними платежами в розмірі 204,19 грн. для погашення заборгованості за кредитом (яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії а також інших витрат), який відповідач мав здійснювати в період з «5» по «10» число кожного місяця, зі сплатою остаточного платежу до 21.05.2007 р. включно (закінчення строку кредиту) на протязі десяті місяців, то перебіг строку давності щодо кожного чергового платежу починається з 11 серпня 2006р., 11 вересня 2006р., 11 жовтня 2006 року, 11 листопада 2006р., 11 грудня 2006р., 11 січня 2007р., 11 лютого 2007р., 11 березня 2007року, 11 квітня 2007р., 11 травня 2007р., 22.05.2007р., відповідно трирічний строк позовної давності до чергових платежів спливає: 10 серпня 2009р., 10 вересня 2009р., 10 жовтня 2009 року, 10 листопада 2009р., 10 грудня 2009р., 10 січня 2010р., 10 лютого 2010р., 10 березня 2010року, 10 квітня 2010р., 10 травня 2010р., 21.05.2010р. Як встановлено судом, банк з 08.04.2015р. почав списання грошових коштів з банківської картки позивача в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DNR0RX15090480 від 21.07.2006р., тобто після спливу строку позовної давності до всіх чергових платежів, при цьому банк не звертався до суду та не мав рішення суду про стягнення з позивача на користь банка заборгованості за зазначеним кредитним договором. Отже, банк здійснив позасудове повернення кредиту, строк позовної давності якого сплинув, що прямо заборонено пунктом 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Статтею 41\~ Конституції України, нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", Цивільного кодексу України 2004 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого май на будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Враховуючи, що в силу Закону «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється в позасудовому порядку вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув; відносно позивача не ухвалювалося рішення суду про стягнення з нього на користь банку заборгованості за кредитним договором; позивач не надавав свою згоду на списання його грошових коштів в рахунок погашення кредиту, строк давності якого минув, то у відповідача відсутні підстави для автоматичного списання грошових коштів, які є власністю позивача тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Суд відхиляє доводи представника відповідача про переривання перебігу строку позовної давності через здійснення погашення заборгованості 08.04.2015 року за вказаним кредитним договором, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Отже із аналізу зазначеної нормі випливає, що для переривання строк позовної давності необхідно дві умови: вчинення безпосередньо особою дій, які відповідають її волі та свідчать про визнання боргу та ці дії мають бути вчинені в межах строку позовної давності. Як встановлено судом, дії по погашенню заборгованості за кредитним договором були здійсненні відповідачем без узгодження з позивачем, шляхом автоматичного списання грошових коштів позивача та після спливу строку позовної давності, тому ствердження представника відповідача про переривання строку позовної давності є безпідставними. Також суд відхиляє доводи представника відповідача що строк позовної давності застосовується тільки, як строк на протязі якого сторона можу звернутися до суду, та не застосовується до автоматичного списання коштів в рахунок погашення простроченої заборгованості. Так, відповідно до Правової позиції Верховного Суду України, яка викладені в Постанові від 20 листопада 2013 року по справі 6-126цс13, пункт 7 частини 11 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному звязку з самою частиною 11 статті 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Отже положення пункту 7 частини 11 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються виключно до позасудового порядку повернення споживчого кредиту. Необґрунтованим є посилання представника відповідача на п. 2.2. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), як на узгодження з позивачем списання коштів в погашення заборгованості, з огляду на наступне. Згідно з п. 2.2 . Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), позичальник доручає Банку, без додаткового узгодження, здійснювати списання та перерахування кредитних коштів з кредитного рахунку на користь ТСП та Банку на рахунки зазначені у [PERSON]. Водночас, відповідно до ч.3 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Оскільки положення пункту 7 частини 11 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» носять імперативний характер та не можуть бути змінені а ні умовами договору, а ні актами банку, то Положення п. 2.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) не розповсюджуються на списання заборгованості, строк давності якої минув. Доказів, що між сторонами досягнуто згоди на списання з рахунку позивача заборгованості, давності якої минув, сторонами не надано. Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач в силу ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору, а його позов задоволено в повному обсязі, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн.

Outcome: approved