Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], третіх осіб Буської державної нотаріальної контори, Приватного нотаріуса Буського районного нотаріального округу [PERSON] і уточнивши позовні вимоги просив визнати недійсним договір дарування будинку та земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу [PERSON] 28.09.2007 р., зареєстрований в реєстрі за № 1336. Свої вимоги обгрунтовує тим, що 27.07.2015 року помер [PERSON] - батько [PERSON] До складу спадкового майна [PERSON] входить будинок № 11 по вул. Шашкевича у місті Буськ Львівської області (надалі - будинок) та земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за цією ж адресою (надалі - земельна ділянка). 03.09.2015 р. (в межах шестимісячного строку) Позивач подав до Буської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини по смерті [PERSON] та видачу йому свідоцтва про право на спадщину на будинок та земельну ділянку. Однак, від нотаріуса дізнався про те, що спадкове майно [PERSON] належить [PERSON] на підставі договору дарування будинку та земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу [PERSON] 28.09.2007 р., зареєстрованого в реєстрі за № 1336 (надалі - договір дарування). Згідно договору дарування [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар цегляний житловий будинок № 11 по вул. Шашкевича в м. Буськ Львівської області з приналежною до нього земельною ділянкою для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по вул. Шашкевича, 11 в м. Буськ Львівської області. В договорі дарування зазначено, що житловий будинок належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Буським райвиконкомом 18.08.1978 р. та зареєстрованого у Львівському міжміському бюро технічної інвентаризації від 18.08.1978 р. та записаного в реєстрову книгу за № 970, реєстраційний номер 20051016. Земельна ділянка належить дарувальнику на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, серії ЛВ № 3260, виданого на підставі рішення № 176 Буської міської ради від 11.09.1996 р. та зареєстрованого в Книзі записів державних актів право приватної власності на землю за №581 від 02.06.1997 р. Договір дарування будинку та земельної ділянки порушує право Позивача на прийняття спадщини по смерті [PERSON], оскільки перешкоджає [PERSON] набути у власність, в порядку спадкування, майно належне покійному батькові. Єдиним способом усунути перешкоду у прийнятті спадщини на будинок та земельну ділянку для Позивача є визнання договору дарування недійсним. Оспорюваний договір є недійним, оскільки його зміст суперечить положенням п. 61, 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, в редакції від 09.09.2007 р., затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 № 20/5 (чинної на момент посвідчення договору дарування, чинна з 14.03.2004 р. по 07.03.2012 р.), п. 1.1., 1.3, 1.5., 2.1., 2.2. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 р. № 7/5, в редакції від 30.05.2005 р. (чинне з 18.02.2002 р. по 01.01.2013 р.), ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України (чинна з 20.06.1969 р. по 01.01.2004 р.), ст. 112 ЦК УРСР (чинний з 18.07.1963 р. по 01.01.2004 р.), ст. 66, 71 Закону України «Про нотаріат», в редакції від 06.04.2006 р. (чинній на момент укладення оспорюваного договору). Доказом недійсності договору дарування є наступне: [PERSON], дошлюбне прізвище [PERSON], та [PERSON] подружжя ([PERSON] з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя № 00016385889 від 02.03.2016 р.). Одружилися 19.11.1950 р. і їх шлюб припинився лише 28.06.2001 р. в звязку із смертю [PERSON], згідно ст. 37 Кодексу про шлюб та сім'ю України. Після її смерті відкрилась спадщина. До складу спадкового майна [PERSON] входив будинок № 11 по вул. Шашкевича у місті Буськ Львівської області та земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за цією ж адресою, які належали [PERSON] та її чоловікові [PERSON] на праві спільної сумісної власності, оскільки були набуті за час їхнього перебування у зареєстрованому шлюбі. Будинок подружжя набуло у спільну сумісну власність 18.08.1978 р. (свідоцтво про право власності на житловий будинок, видане Буським райвиконкомом 18.08.1978 р., що зареєстроване у Львівському міжміському бюро технічної інвентаризації від 18.08.1978 р. та записаного в реєстрову книгу за № 970, реєстраційний номер 20051016.). Земельну ділянку подружжя набуло у спільну сумісну власність 02.06.1997 р. (Державний акт на право приватної власності на землю, серії ЛВ № 3260, виданий на підставі рішення № 176 Буської міської ради від 11.09.1996 р. та зареєстрований в Книзі записів державних актів право приватної власності на землю за № 581 від 02.06.1997 р.). Отже, до моменту смерті [PERSON] 28.06.2001 р. будинок та земельна ділянка належали [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, згідно ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України (чинний з 20.06.1969 р. по 01.01.2004 р.) та ст. 112 ЦК УРСР (чинний з 18.07.1963 р. по 01.01.2004 р.). Частки [PERSON] та [PERSON] у спільному майні, належного їм на праві спільної сумісної власності, були рівними, оскільки між ними не було домовленості про інше. 28.09.2007 р. покійний [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса [PERSON] з приводу нотаріального посвідчення договору дарування будинку та земельної ділянки в цілому (1/1 частини). При цьому [PERSON] подав нотаріусу наступні документи: 1. заяву від 28.09.2007 р. про те, що він вдівець з 28.06.2001 р., 2. свідоцтво про смерть (дружини) серії І-СГ № 195811 від 28.09.2007 р.„ 3. свідоцтво про право власності на житловий будинок (м. Буськ, вул. Шашкевича, 11), видане Буським райвиконкомом 18.08.1978 р., зареєстроване у Львівському міжміському бюро технічної інвентаризації від 18.08.1978 р. та записаного в реєстрову книгу за № 970, реєстраційний номер 20051016., 4. державний акт на право приватної власності на землю (м. Буськ, вул. Шашкевича, 11), серії ЛВ № 3260, виданий на підставі рішення № 176 Буської міської ради від 11.09.1996 р., зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 581 від 02.06.1997 р. 5. свій паспорт серія КВ № 425361. У свідоцтві про право власності на житловий будинок та державному акті на право приватної власності на землю власником майна було зазначено лише [PERSON], тобто, правовстановлюючі документи на будинок та земельну ділянку були оформлені лише на одного із подружжя. Із відміток у копії паспорта [PERSON] (сторінка № 10 паспорта) вбачалося, що він був одружений із [PERSON] з 19.11.1950 р. і їх шлюб припинився лише 28.06.2001 р. в звязку із смертю дружини, згідно ст. 37 Кодексу про шлюб та сім'ю України. Отже, вказані документи засвідчували те, що будинок та земельна ділянка були придбанні в період шлюбу, а відтак є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON]. З огляду на факт належності будинку та земельної ділянки на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] для нотаріального посвідчення договору дарування будинку та земельної ділянки [PERSON] на користь [PERSON] нотаріусу була потрібна згода іншого із подружжя, однак, станом на 28.09.2007 р. [PERSON] була покійна. Смерть [PERSON] як співвласника спільного майна подружжя (будинку та земельної ділянки) була перешкодою щодо укладення [PERSON] 28.09.2007 р. договору дарування будинку та земельної ділянки на основі поданих нотаріусу правовстановлюючих документів (свідоцтва про право власності на житловий будинок від 18.08.1978 р. та державного акту на право приватної власності на землю від 11.09.1996 р.) які в сукупності з іншими документами (копія паспорта, свідоцтво про одруження, свідоцтво про смерть) підтверджували належність даного майна не лише [PERSON], а й [PERSON] Смерть [PERSON] як співвласника спільного майна подружжя не мала своїм наслідком припинення її права власності у спільній сумісної власності на користь її чоловіка - [PERSON] Смерть фізичної особи має наслідком лише відкриття спадщини (ст. 525 ЦК України). З метою визначення спадкового майна у складі спільної сумісної власності подружжя здійснюється визначення частки покійної особи у спільному майні подружжя, після визначення якої спільна сумісна власність перетворюється у спільну часткову власність не залежно від того чи єдиним спадкоємцем покійного одного із подружжя є інший із подружжя який його пережив. Без визначення частки померлого у спільному майні подружжя нотаріус не може видати свідоцтво про право на спадщину. А якщо правовстановлюючий документ на спільне майно подружжя оформлений на того із подружжя хто є живим, то нотаріус вимагає згоди у того хто пережив іншого із подружжя на виділ на імя померлого його частки (п. 121 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, в редакції від 17.10.2000 р., затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994 р. № 18/5). Отже, смерть одного із подружжя має своїм наслідком припинення права спільної сумісної власності та виникнення спільної часткової власності з іншим субєктним складом, оскільки зникає один із співвласників майна як субєкт спільної сумісної власності на майно подружжя. Спадкування майна одного із подружжя відбувається в загальному порядку, шляхом вчинення дій, що засвідчують прийняття спадщини або її не прийняття (ст. 549, 553 ЦК УРСР). Спадкування майна одного із подружжя відбувається за заповітом та/або за законом. Права спадкоємців на частку у спільному майні подружжя оформляються шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину, видача якого не обмежена будь-яким строком (ст. 66 Закону України «Про нотаріат», в редакції від 06.04.2006 р., чинній на момент укладення оспорюваного договору, ст. 560, 561 ЦК УРСР та п. 108, 112, 118, 121 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, в редакції від 17.10.2000 р„ затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994 р. № 18/5, п. 205, 206, 210, 211, 223, 224 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, в редакції від 09.09.2007 р., затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 № 20/5. Тобто, якщо померла особа, якій належало право спільної сумісної власності у майні подружжя то після її смерті визначається належна їй частка у такому майні на яку в подальшому видається свідоцтво про право на спадщину як єдиний правовстановлюючий документ на спадкове майно. Однак, як вбачається із змісту наданих [PERSON] нотаріусу документів перед нотаріальним посвідченням оспорюваного договору дарування будинку та земельної ділянки від 28.09.2008 р. частка покійної [PERSON] не була визначена, а також не було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину на частку покійної [PERSON] у спільному майні подружжя, у розмірі 1/2. Разом з тим, для вільного розпорядження належною іншому із подружжя, що залишився живим, часткою у спільному майні подружжя законом передбачено видачу свідоцтва про право на частку у спільному майні подружжя (ст. 71 Закону України «Про нотаріат», в редакції від 06.04.2006 р., чинній на момент укладення оспорюваного договору, п. 128, 130 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, в редакції від 17.10.2000 р., затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994 р. № 18/5), п. 241, 242, 243 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, в редакції від 09.09.2007 р., затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 № 20/5. Однак, при звернені до нотаріуса щодо нотаріального посвідчення договору дарування будинку та земельної ділянки від 28.09.2007 р. у [PERSON] не було свідоцтва про право на частку у спільному майні подружжя, у розмірі 1/2. Отже, на момент укладення оспорюваного договору, [PERSON] не було видано ні свідоцтва про право на спадщину, ні свідоцтва про право на частку у спільному майні подружжя і як наслідок цього за [PERSON] не було зареєстровано право власності на спадкове майно та частку у спільному майні подружжя, відповідно до п. 1.1., 1.3, 1.5., 2.1. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 р. № 7/5, в редакції від 30.05.2005 р., надалі - Положення (чинне з 18.02.2002 р. по 01.01.2013 р.). Дана обставина підтверджується наданою суду приватним нотаріусом [PERSON] по супровідному листі № 72/01-16 від 17.06.2016 р. копією договору дарування та долученими до нього документами. Крім того, дана обставина підтверджується наданою суду Львівським державним нотаріальним архівом спадковою справою № 224/02, що заведена Буською державною нотаріальною конторою 30.07.2002 р. по смерті [PERSON] Відтак, без отримання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину та свідоцтва про право на частку у спільному майні подружжя, а також без реєстрації права власності на 1/2 частину будинку та земельної ділянки як спадкове майно та 1/2 частину будинку та земельної ділянки як частку у майні подружжя реєстратором БТІ покійний [PERSON] не міг вільно розпоряджатися належним йому майном. Відтак, повідомивши нотаріусу про смерть дружини, з якою [PERSON] був одружений з 19.11.1950 р. по 28.06.2001 р., останній повідомив нотаріусу про факт відкриття спадщини покійної [PERSON], до складу якої входила 1/2 частка у будинку та земельної ділянки належних покійній разом із [PERSON] на праві спільної сумісної власності, оскільки правовстановлюючі документи на будинок та земельну ділянку були видані та зареєстровані на імя [PERSON] за час їхнього шлюбу. Однак, нотаріус не звернула на це увагу і не розяснила [PERSON] те, що він не отримав нових (належних) правовстановлюючих документів на будинок та земельну ділянку в звязку із смертю його дружини, які є необхідними для нотаріального посвідчення договору дарування. Отже, приватний нотаріус [PERSON], [PERSON] та [PERSON] діяли недобросовісно, оскільки проігнорували факт належності покійному будинку та земельної ділянки на праві спільної сумісної власності. Під час укладення договору [PERSON] надав нотаріусу заяву про те, що він вдівець в якій не засвідчив, що будинок та земельна ділянка належить йому на праві особистої приватної власності і разом з тим, покійний надав нотаріусу свій паспорт в якому на сторінці № 10 була відмітка про його одруження із [PERSON] з 19.11.1950 р. Відтак, для укладення [PERSON] договору дарування будинку та земельної ділянки в цілому (1/1 частину) останній повинен був надати нотаріусу два правовстановлюючі документи, а саме: свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину будинку та земельної ділянки та свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя на іншу 1/2 частину будинку та земельної ділянки. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов'язаний відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про нотаріат» нотаріус чи інша посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляють у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законові. Відтак, враховуючи не отримання [PERSON] після смерті своєї дружини в порядку спадкування правовстановлюючих документів на частку в будинку та земельній ділянці, у розмірі 1/2 та не отримання [PERSON] правовстановлюючого документа на частку у спільному майні подружжя на будинок та земельну ділянку, у розмірі 1/2, які є предметом оспорюваного договору дарування, нотаріус повинна була відмовити [PERSON] у нотаріальному посвідченні договору дарування. Однак, цього є зробила. Враховуючи вище наведене, а саме: відсутність у [PERSON] на момент укладення оспорюваного договору дарування від 28.09.2007 р. права на розпорядження будинком та земельною ділянкою в цілому, з огляду на відсутність необхідних правовстановлюючих документів, даний договір є недійсним в цілому, оскільки його укладення суперечить закону. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 560 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ст. 561 ЦК УРСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. З ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1,2 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Відповідно до ст. 37 Кодексу про шлюб та сім'ю України щлюб припиняється внаслідок смерті або оголошення в судовому порядку померлим одного з подружжя. Згідно ч. 1,2 ст. 112 ЦК УРСР майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Відповідно до п. 43 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена Наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 № 20/5, в редакції від 09.09.2007 р., (чинній на момент укладення оспорюваного договору дарування) при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, якщо правовстановлювальний документ оформлений на одного із співвласників, нотаріус вимагає письмову згоду інших співвласників. Згода на укладення таких правочинів повинна бути посвідчена нотаріально. Відповідно до п. 44 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена Наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 № 20/5, в редакції від 09.09.2007 р., (чинній на момент укладення оспорюваного договору дарування) договори щодо належного подружжю на праві спільної сумісної власності майна, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також правочини щодо іншого цінного майна можуть бути посвідчені нотаріусом за наявності письмової згоди другого з подружжя. Згода на укладення такого договору повинна бути посвідчена нотаріально. Про наявність згоди другого подружжя зазначається в тексті договору з посиланням на реєстровий номер, за яким ця згода посвідчена, та дату її посвідчення. Відповідно до п. 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена Наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 № 20/5, в редакції від 09.09.2007 р., (чинній на момент укладення оспорюваного договору дарування) договір щодо розпорядження майном, що подається для нотаріального посвідчення, може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з правовстановлювального документа, договору, укладеного між подружжям, свідоцтва про шлюб та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу, за час шлюбу, але на умовах, передбачених шлюбним або іншим договором, укладеним між подружжям, договором дарування або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй (йому) особисто тощо. Про перевірку цих обставин нотаріус робить відмітку на примірнику договору, що залишається в справах державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса, з посиланням на реквізити відповідних документів, якщо ці документи не приєднуються до примірника такого договору. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 20 від 22.12.1995 р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону "Про власність", ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України ... Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Відповідно до ст. 66 Закону України «Про нотаріат» (в редакції від 06.04.2006 р.) на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, державним нотаріусом за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Видача свідоцтва провадиться у строки, встановлені цивільним законодавством України. Відповідно до ст. 560 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу). Відповідно до п. 108 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, в редакції від 17.10.2000 р., затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994 р. № 18/5) на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, державним нотаріусом за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Видача свідоцтва провадиться у строки, встановлені цивільним законодавством України (*). Відомості про видачу свідоцтва про право на спадщину підлягають обов'язковій реєстрації в Єдиному реєстрі заповітів та спадкових справ у порядку, передбаченому Положенням про Єдиний реєстр заповітів та спадкових справ. Відповідно до ст. 561 ЦК УРСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Свідоцтво про право держави на спадщину в усіх випадках видається не раніше як через шість місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до п. 112 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, в редакції від 17.10.2000 р., затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994 р. № 18/5) свідоцтво про право на спадщину видається після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною третьою статті 549, частиною другою статті 551 Цивільного кодексу - не раніше зазначених строків. Відповідно до п. 118 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, в редакції від 17.10.2000 р., затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994 р. № 18/5) державний нотаріус роз'яснює, що свідоцтво про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, повинно бути зареєстровано у відповідному органі. Відповідно до п. 121 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, в редакції від 17.10.2000 р., затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994 р. № 18/5) державний нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні. Якщо у спільному майні подружжя правовстановлюючий документ на таке майно оформлений на того із подружжя, що є живим, державний нотаріус вимагає його (її) письмову згоду на виділ на ім'я померлого його частки в спільному майні. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 71 Закону України «Про нотаріат» (в редакції від 06.04.2006 р.) у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається державним нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з них видається державним нотаріусом за місцем відкриття спадщини. Відповідно до п. 128 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, в редакції від 17.10.2000 р., затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994 р. № 18/5) у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається державним нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видане на половину спільного майна. У повідомленні, яке надсилається спадкоємцям померлого, що прийняли спадщину, зазначається склад спільного майна подружжя, на частку якого другий з подружжя, що є живим, просить видати свідоцтво про право власності, в також роз'яснюється право звернення до суду у випадку оспорювання спадкоємцями майнових вимог того з подружжя, що залишився живим. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з них видається державним нотаріусом за місцем відкриття спадщини. Відповідно до п. 128 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, в редакції від 17.10.2000 р., затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994 р. № 18/5) видаючи свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя, до складу якого входить майно, що підлягає реєстрації, нотаріус роз'яснює про необхідність подати це свідоцтво для реєстрації у відповідний орган. Відповідно до п. 1.1. Положення це Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно визначає порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно в Україні і спрямоване на забезпечення визнання та захисту цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна, активізації інвестиційної діяльності. Згідно п. 1.3. Положення державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) у межах визначених адміністративно- територіальних одиниць. Відповідно до п. 1.5. Положення обов'язковій реєстрації прав підлягає право власності на нерухоме майно фізичних та юридичних осіб, у тому числі іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а також територіальних громад в особі органів місцевого самоврядування та держави в особі органів, уповноважених управляти державним майном. Згідно п. 2.1. Положення для реєстрації виникнення, існування, припинення прав власності на нерухоме майно та оформлення прав власності на нерухоме майно до БТІ разом із заявою про реєстрацію прав власності подаються правовстановлювальні документи (додаток 1), їх копії (нотаріально засвідчені), а також інші документи, що визначені цим Положенням. Відповідно до п. 2, 3 додатку № 1 до Положення до правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на нерухоме майно належать: свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя, що видається нотаріусом та свідоцтво про право на спадщину, видане нотаріусом. Згідно п. 61, 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, в редакції від 09.09.2007 р., затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 № 20/5 (чинної на момент посвідчення договору дарування, чинна з 14.03.2004 р. по 07.03.2012 р.): при нотаріальному посвідченні договорів про відчуження житлового будинку, а також іншого нерухомого майна, що підлягає реєстрації, нотаріус вимагає подання документів, які підтверджують право власності (довірчої власності) на вказане майно, та, у передбачених законодавством випадках, документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно в осіб, які його відчужують. Право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним з таких документів або їх дублікатів: свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майні подружжя. Право власності на земельну ділянку фізичних та юридичних осіб, а також право державної та комунальної власності підтверджуються державним актом (стаття 126 Земельного кодексу України). Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно п.2 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним. Просить визнати недійсним Договір дарування будинку та земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу [PERSON] 28 вересня 2007 р., зареєстрований в реєстрі за № 1336. В судовому засіданні Позивач [PERSON], його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, додаткових поясненнях, просять позов задовольнити. В судовому засіданні Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] проти позову заперечили повністю, просили відмовити у задоволенні такого за безпідставністю. Заперечення обгунтовували тим, що в провадженні Буського районного суду Львівської області знаходиться цивільна справа №440/1434/16-ц за позовом [PERSON] ( в подальшому Позивач) до [PERSON] ( подальшому Відповідач) про визнання недійсним договору дарування будинку та земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу [PERSON] [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 1336. 04.04.2017року позивач подав доповнення до позовної заяви від 01.03.2016 року. 28.02.2017року Буський районний суд Львівської розглянувши цивільну справу №440/267/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] третіх осіб Буської державної нотаріальної контори, Приватного нотаріуса [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини, а саме вступу в управління або володіння спадковим майном позивачем після смерті його матері [PERSON] (спори про спадкове майно), прийняв рішення, яке набрало законної сили 11.03.2017року, в задоволенні позову відмовити. З урахуванням положень статей 55, 124 Конституції України та відповідно до статті З ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду, проте лише за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а юрисдикція судів поширюється не на всі відносини, що виникають у державі, а лише на ті, що мають правовий характер. Глава 4 ЦПК визначає процесуальний статус учасників цивільного процесу, тобто хто є учасником процесу, якими правами користується. Цивільний процес за загальним правилом відкривається у зв'язку з виникненням спору між різними учасниками матеріально правових відносин. У кожній цивільній справі є дві сторони - позивач і відповідач. Позивач це особа, яка звертається до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Позивач виступає як активна сторона, оскільки саме він звертається з вимогою про відкриття цивільної справи з метою захисту своїх прав та інтересів. Слід мати на увазі, що поняття позивача й особи, яка звертається з вимогою про відкриття цивільної справи, не повністю тотожні. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст. 60 ЦПК України), крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності доказів та допустимості засобів доказування (статті 58,59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК (Постанова Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року »Про застосування норм Цивільного процесуального кодексу України при розгляді справ у суді першої інстанції»). Позовна заява позивача від 01.03.2016року, разом з доповненням від 04.04.2017року не містить доказів порушення прав чи законних інтересів позивача. Оскільки, до предмету судового захисту входять саме порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси, то при відсутності юридичної заінтересованості особи, яка звертається до суду, чи при відсутності правового характеру спору у відкритті провадження у справі судам слід відмовити з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 122 ЦПК. У разі неможливості безспірно встановити таку юридичну заінтересованість,на цій стадії процесу та при встановленні її відсутності при розгляді справи по суті провадження у справі підлягає закриттю з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 205 ЦПК, тобто при відсутності в позивача права на пред'явлення позову. Просить встановити відсутність юридичної заінтересованості позивача у справі №440/434/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування будинку та земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом , Буського районного нотаріального округу [PERSON] Н.0.,28.09.2007року та зареєстровано в реєстрі за № 1336. Провадження у справі №440/434/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування будинку та земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом , Буського районного нотаріального округу [PERSON] Н.0..28.09.2007року та зареєстровано в реєстрі за № 1336, закрити, з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 205 ЦПК. Представник третьої особи Буської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, подав лист з проханням справу слухати у його відсутності. Третя особа, приватний нотаріус Буського районного нотаріального округу [PERSON] проти позову заперечила. Заперечення обгрунтовувала тим, що даний договір було посвідчено на підставі правовстановлюючих документів, а саме:Свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок № 11. вул. Шашкевича, м. Буськ Львівська область від 18.08.1998 року, зареєстроване Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації 18.08.1998 року № 970; [PERSON] з реєстру прав власності на нерухоме майно від 27.08.2007 року № 15704931, виданий Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки"; Державний акт на право приватної власності на землю серія ЛВ 3260, виданий Буською міською радою 02.06.1997 року; Копія Свідоцтва про смерть [PERSON]; Заява від імені [PERSON] про те, що він удівець, відповідно до діючої на час укладення договору дарування Інструкції Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 03.03.2004 року № 283/8882 , затвердженої наказом Мінюсту від 03.03.2004 року № 20/5, п.45.із змінами та доповненнями. Шестимісячний термін для прийняття спадщини після померлої 28.06.2001 року [PERSON] минув. Договір дарування посвідчувався 28.09.2007 року, тобто минуло шість років з дня її смерті. Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР застосуванню підлягають норми ЦК УРСР. Згідно ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, незалежно від оформлення права на спадщину. Відповідно до ст.552 ЦК УРСР спадкоємець який вступив у володіння і управління спадковим майном до з'явлення інших спадкоємців, не вправі розпоряджатися спадковим майном поки не мине шість місяців з дня відкриття спадщини або поки не буде одержане ним свідоцтво про право на спадщину. Таким чином одержання свідоцтва про право на спадщину було правом, а не обов'язком, та після 6-ти місяців з дня відкриття спадщини [PERSON] був вправі розпорядитись спадковим майном, так як його право власності було оформлене і відповідно зареєстроване. Таким чином, підстав для відмови [PERSON], як власнику майна, у посвідченні договору дарування не було. Що стосується спадкування. Відповідно до п. 121 Інструкції Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 14.06.1994 року № 18/5 абз.2, якщо у спільному майні подружжя правовстановлюючий документ на таке майно оформлений на того із подружжя, що є живим, державний нотаріус вимагає його (її) письмову згоду на виділ на ім'я померлого його частки в спільному майні. Згідно даної спадкової справи [PERSON] подав заяву про прийняття ним спадщини шляхом фактичного вступу у володіння спадковим майном. Даною заявою [PERSON] не надав згоди на виділ на ім'я померлої 1/2 частки в спільному майні подружжя, і повідомив, що він відмовляється від отримання Свідоцтва на частку в спільному майні подружжя. Інших спадкоємців за даною спадковою справою не було, так як позивач [PERSON] і донька [PERSON] пропустили термін для прийняття спадщини. Спадкова справа була закінчена 16.08.2002 року, після видачі [PERSON] Свідоцтва про право на спадщину за законом на прості іменні акції, як єдиному спадкоємцю. Після закінчення 6-ти місячного терміну з дня відкриття спадщини, в даному випадку минуло шість років з дня відкриття спадщини, а саме. 28.09.2007 року, [PERSON] розпорядився належним йому спадковим майном на власний розсуд, подарувавши його доньці [PERSON] Саме, 30.07.2002 року, коли позивач [PERSON]С подав заяву, якою ствердив, що пропустив термін для прийняття спадщини, йому мало би бути відомо, що власником всього майна з часу відкриття спадщини, тобто з часу смерті матері [PERSON] став його батько [PERSON] і саме тоді він повинен був оскаржувати право власності батька на майно, а не визнавати недійсним договір дарування після 15-ти років з дня виникнення права власності на майно батька та 10-и років з часу розпорядження батьком цим майном. Відповідно до норм ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно ст. 1296 ЦК України, постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про спадкування" від 30.05.2008р.№ 7. п.27. передбачено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину, не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Норми ст. 1297 ЦК України не визначають правових наслідків недотримання спадкоємцями обов'язку отримати свідоцтво про право на спадщину, у вигляді втрати права на спадщину. Згідно правовстановлюючих документів [PERSON] був власником майна, його право власності було зареєстроване. В результаті спадкування зміна власника не відбулась. Таким чином, підстави для визнання договору дарування недійсним відсутні, а [PERSON] є неналежним позивачем по даній справі, а лише зацікавленою особою і не має права на звернення до суду про визнання договору дарування від 28.09.2007 року Р.№1336 недійсним. Вислухавши сторін, їх представників та вивчивши матеріали даної справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно ст.1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов»язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов»язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Оскільки відчуження житлового будинку та земельної ділянки спадкодавець здійснив при житті, то жодних прав і обов»язків по відношенню до відчуженого за життя житлового будинку та земельної ділянки спадкодавець на час смерті не мав і відповідно такі права не могли перейти в порядку спадкування до спадкоємців. Дане майно не входить до складу спадщини. А тому з підстав зазначених в позовній заяві та на підставі наданих суду доказів позов до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed