Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить постановити рішення та надати дозвіл на виготовлення проїзного документу сину [PERSON], [INFO], без заяви про згоду батька [PERSON] та про надання дозволу на виїзд сина за кордон без заяви про згоду батька [PERSON]. Позов обґрунтовує тим, що з 31 травня 2007 року по 02 лютого 2012 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO]. Син проживає з нею та знаходяться на її утриманні. Відповідач участі у вихованні сина не приймає. На даний час вона має можливість вивезти дитину за кордон на відпочинок та оздоровлення. Однак, для закордонних поїздок дітей необхідна згода обох батьків. У зв'язку із неможливістю отримати згоду відповідача [PERSON] на оформлення проїзного документа дитини та на тимчасові виїзди дітей за кордон змушена звернутись до суду. Позивачка та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та пояснили, що єдиними джерелом доходів позивачки є робота за межами України, а саме в Чеській Республіці, де вона має постійне місце проживання, оскільки винаймає житло. Завдяки цьому, у позивачки є можливість у створенні сприятливих умов для повноцінного життя та виховання сина, в тому числі і його відпочинку за кордоном. Зазначають, що відповідач не дає згоди на тимчасові поїздки сина за кордон лише тому, що між позивачкою та її батьками, з одного боку та відповідачем і його батьками, з іншого боку, є тривалі неприязні відносини, які переросли у постійні судові тяганини та звернення у правоохоронні органи з скаргами один на одного. Крім цього, позивачка в суді запропонувала відповідачу, щоб він перший, без її супроводу, але з її згоди, повіз сина на відпочинок та оздоровлення за кордон, а лише після цього, дав їй згоду на тимчасову поїздку разом з нею сина за кордон. В судове засідання 03 березня 2014 року позивач та її представник не з'явилися, однак представник позивача через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Відповідач та його представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечили. Крім цього, відповідач пояснив, що дозволу на тимчасові поїздки сина за кордон, в тому числі і на одноразову поїздку на відпочинок та оздоровлення він не дасть. Також зазначив, що він сам, навіть і за добровільної згоди позивачки (на що остання погодилася) сина на відпочинок і оздоровлення за кордон не повезе, оскільки вважає, що йому за кордоном нічого робити, а відпочити і оздоровитися можна в Україні. Представник Тячівського РВ ГУ ДМС України Закарпатської області в судове засідання не з'явився. Про день та місце розгляду справи був належно повідомлений. Представник третьої особи органу опіки та піклування Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області Гнатюк Н.В. в судовому засіданні проти позову заперечила, оскільки орган опіки та піклування Тячівської райдержадміністрації вважає недоцільним надання дозволу [PERSON] на виготовлення дитячого проїзного документу для малолітнього [PERSON] та його тимчасові виїзди за кордон без згоди батька [PERSON]. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши зібрані по справі докази, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON]. з 31 травня 2007 року по 02 лютого 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від подружнього життя у них народився син [PERSON], [INFO], який проживає з матір'ю, яка займається його вихованням та утриманням (а.с. 3, 4, 9). Також судом встановлено, що позивачка [PERSON] працює у фірмі "AtalinKafFacilitys.r.o." в Чеській Республіці, має там постійне місце прописки та винаймає житло (а.с. 72-76). Згідно висновку № 162 від 26 листопада 2013 року орган опіки та піклування Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області вважає недоцільним надання дозволу [PERSON] на виготовлення дитячого проїзного документу для малолітнього [PERSON] та його тимчасові виїзди за кордон без згоди батька [PERSON]. (а.с.32). У відповідності до абз. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду (ч.2 ст.4 Закону "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України"). Оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). Аналогічні положення викладені в п. 18 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення" від 31 березня 1995 р. N 231. Оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі (п. 5 Постанови Кабінету Міністрів України"Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України" від 27 січня 1995 р. N 57). Відповідно до ч.7, 8 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. За змістом ст.ст. 141, 150, 151, 154, ч.2 ст.157, ч.1 ст.160, СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини - виховання та розвитку дитини, права батьків по захисту дитини, право батьків на визначення місця проживання дитини, на особисте спілкування з дитиною. Відповідно до принципів 4 та 6, викладених в Декларації прав дитини, прийнятою генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, дитина повинна користуватися всіма благами соціального забезпечення, їй належить право на здоровій ріст і розвиток, з цією метою соціальний догляд і охорона мають бути забезпечені, як їй так і матері, неповнолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір'ю. Суд не бере до уваги висновок № 162 від 26 листопада 2013 року органу опіки та піклування Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області про недоцільність надання дозволу [PERSON] на виготовлення дитячого проїзного документу для малолітнього [PERSON] та його тимчасові виїзди за кордон без згоди батька [PERSON]., оскільки останній є не мотивованим. Єдиною мотивацією висновку про недоцільність надання згоди на виготовлення проїзних документів та тимчасовий виїзд дитини за корон є те, що батько малолітнього [PERSON] - [PERSON]. заперечував проти надання дозволу на виїзд сина за кордон, оскільки на його думку він може оздоровлюватися і на території України, а також у зв'язку із його занепокоєнням, а також бабусі з дідусем, щодо неможливості спілкування з дитиною в канікулярний період, у разі його виїзду за кордон. Тобто, при наданні даного висновку, орган опіки та піклування керувався не вищими інтересами дитини, її розвитком та здоров'ям, а лише занепокоєнням батька дитини, дідуся і бабусі, з приводу того, що в період відпочинку і оздоровлення дитини вони не зможуть з нею спілкуватися. Вирішуючи дане питання судом враховано мету поїздки (відпочинок та оздоровлення), та часовий проміжок перебування за кордоном. Крім того, враховано тимчасовий характер виїзду за кордон, що не порушує прав батька дитини, дідуся та бабусі (батьків відповідача) на спілкування з нею та не позбавляє їх права брати участь у вихованні та утриманні дитини. Також, вирішуючи дану справу, суд враховує те, що на думку суду, причиною даного спору стала особиста неприязність позивача та її батьків, з однієї сторони, і відповідача та його батьків, з іншої сторони, між собою, намагання один одному щось доказати, образити один одного, а неповнолітня дитини лише стала заручником в даному конфлікті. За наведених обставин, з метою забезпечення законних прав та вищих інтересів неповнолітньої дитини, створення належних матеріально - побутових та психологічних умов для виховання, утримання та навчання дитини, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з наданням дозволу на виїзд за межі України неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька дитини та дозволу на виготовлення проїзного документа дитини без згоди батька, на період з 20 липня 2014 року по 25 серпня 2014 року. В силу ст. 88 ЦПК України, беручи до уваги те, що позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в сумі 57 гривень 35 копійок.

Outcome: partial