Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

До Куйбишевського районного суду Запорізької області 21 вересня 2016 року звернувся [PERSON] із позовом до ТОВ «Україна», в якому з урахуванням уточнених позовних вимог від 15.11.2016 року, зазначив, що 11 березня 2007 року між ним та ТОВ Україна було укладено договір оренди земельної ділянки строком на 10 років, який був зареєстрований 21 червня 2012 року. Примірник договору позивач отримав у 2014 році. В липні 2016 року позивач виявив, що в договорі не досягнуто домовленостей щодо всіх істотних умов, а саме в пункті 14 розділу "Орендна плата" має місце виправлення щодо відсотків умов нарахування орендної плати. Питання щодо внесення в цій частині Договору змін не обговорювалися і ці зміни були внесені в односторонньому порядку. Крім того зазначено, що відповідач ввів в оману позивача і в частині умов і строку передачі земельної ділянки в день підписання договору 11.03.2007 року, що суперечило волі позивача, оскільки земельна ділянка повинна бути передана після державної реєстрації договору. За викладених обставин позивач просить визнати недійсним договір оренди землі, укладений між сторонами. Сторони до суду подали заяви з проханням слухати справу без їх участі.\~ Відповідач у поданій заяві проти позову заперечував, просить у задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки вважає, що виправлення в договорі оренди землі в п.14 щодо розміру орендної плати з 1,5% грошової оцінки землі на 3% є пропозиція орендодавцю про збільшення орендної плати. Зазначений допис не є зміною договору. Збільшення орендної плати не порушує права позивача. Щодо передачі земельної ділянки, то відповідач її використовує з відома власника, який почав отримувати орендну плату після укладання договору. Представник третьої особи - управління Держгеокадастру у Куйбишевському районі Запорізької області в судове засідання не з'явився, причини неявки не повідомив, заперечення проти позову не подав. Виходячи з наведеного, а також положень ч.2 ст.158 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності осіб, які повинні брати участь у справі. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них докази, вважає, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи випливає, що між позивачем [PERSON] та ТОВ «Україна» 11 березня 2007 року був укладений договір оренди земельної ділянки, площею 3,4739 га розташованої на території Благовіщеннської сільської ради Куйбишевського району Запорізької області, що належить позивачу на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ЗП №069452. Договір зареєстрований у відділі держкомзему у Куйбишевському районі Запорізької області 21 червня 2012 року. 11 березня 2007 року сторонами був підписаний акти приймання-передачі вказаної земельної ділянки. Відповідно до ч.1 ст.202 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) правочин це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст.792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. За змістом ст.1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відповідно до ст.93 Земельного кодексу України (далі ЗК України) право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. За змістом ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Разом з тим, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними договорів оренди, позивач [PERSON], вказав, що оспорюваний ним договір оренди землі укладено з порушенням вимог ст.15 Закону України «Про оренду землі». Із роз'яснень, викладених у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» випливає, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. У статті 15 Закону України «Про оренду землі» визначено істотні умови договору, які є обов'язковими під час укладення договору оренди землі. Істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін. Відсутність хоча б однієї з цих істотних умов є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним у розумінні частини другої статті 15 Закону України «Про оренду землі». Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] послався на те, що у спірному договорі оренди землі у розділі орендна плата внесені виправлення, закреслення та дописування без відома позивача. Отже, позивач не заперечує проти наявності у договорі умов про розмір орендної плати, а лише оспорює дії відповідача щодо внесення змін до умов договору, вже після його укладення. В пункті 9 Договору зазначено, що орендна плата вноситься орендарем згідно додатку №2 , який міститься наприкінці підписаного договору. Із додатку №2 випливає, що при укладенні договору сторони передбачили орендну плату як в натуральній та відробітковій формі (зерно, соняшник, надання послуг), так і в грошовій формі в розмірі 46,15 гривень. Тобто, в договорі оренди містяться істотні умови щодо розміру орендної плати, як передбачено ч.1 ст.15 закону України "Про оренду землі". Позивач заперечує щодо внесення до договору оренди змін про те, що «орендна плата складає 3% від нормативної грошової оцінки», що є істотними умовами. Відповідно до пункту 36 Договору зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір розвязується у судовому порядку. Згідно із ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити , що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Зважаючи на вище викладене, суд прийшов до висновку, що позивач [PERSON] у разі заперечення проти підвищення розміру орендної плати ТОВ "Україна" в односторонньому порядку, не позбавлений права звернутися до суду з позовом про визнання недійсними змін внесених до п.14 Договору, за якими розмір орендної плати встановлено на рівні 3% грошової оцінки землі. При цьому визнання недійсними даних змін в договорі у відповідності до ст.217 ЦК України не тягне за собою недійсність всього договору. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, тому суд повинен встановити чи дійсно порушуються права орендодавців у зв'язку з відсутністю в договорах оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також з`ясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі №6-78цс13). Як випливає з матеріалів справи, позивач з 2008 року по 2016 рік включно отримує орендну плату у збільшеному розмірі, ніж було передбачено договором оренди землі під час його укладання сторонами, що підтверджено відомостями про отримання орендної плати. Підписавши текст договору у зазначеній редакції, з часу укладання цього договору, позивач не звертався до відповідача з відповідними заявами щодо уточнення його умов та визнання недійсних змін, а лише продовжував отримувати орендну плату у збільшеному розмірі без заперечень. За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову - визнання недійсним договору оренди землі у звязку із відсутністю у ньому істотних умов, оскільки факт порушення прав позивача укладенням цього договору не вбачається та останнім не доведений. Щодо посилання позивача на те, що діями відповідача його введено в оману щодо розміру орендної плати та строку передачі земельної ділянки, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ст.229 ЦК України). Відповідно до вимог статей 10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доведення цих обставин із боку сторін можливе на підставі доказів, перелічених у ст.57 ЦПК України. Відповідно до ст. 57, ч. 1 ст. 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не знаходить підстав для визнання правочину недійсним, в наслідок вчинення його під впливом обману щодо обставин, які мають істотне значення (ст.230 ЦК України). Позивач не довів належними та допустимими доказами факт введення його в оману щодо істотних обставин за договором оренди земельної ділянки. Натомість, із наданих доказів випливає, що позивач цілком усвідомлював про існування між сторонами орендних правовідносин (розумів природу правочину), що саме він як власник майна (орендодавець) надав іншій особі (орендарю) земельну ділянки в користування, за що отримував орендну плату. Доводи позивача [PERSON] про те, що відповідач без відома позивача самостійно дописав в акті приймання передачі земельної ділянки дату, суд вважає неприйнятними, оскільки на їх підтвердження не надано належних та допустимих доказів. Крім того слід зазначити , що акт прийому-передачі земельної ділянки є невід'ємним додатком до договору оренди землі для державної реєстрації договору, однак відсутність даного акту, його неналежне оформлення або передача земельної ділянки, раніше ніж проведено реєстрації договору оренди землі само по собі не тягне недійсність цього договору. До того ж, пунктом 29 Договору оренди землі саме на орендодавця покладаються обов'язки, після укладення договору, передати земельну ділянку в користування орендарю по акту прийому-передачі. Факт передачі земельної ділянки в користування відповідачу та отримання орендної плати позивачем сторонами не заперечується. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року №6-94цс13, що, згідно ст.3607 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України, однією з обов'язкових умов визнання договору оренди земельних ділянок недійсними є порушення, у зв'язку з його укладенням, прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону у суду немає правових підстав для задоволення позову. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON]

Outcome: dismissed