Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-02 00:00:00

У лютому 2019 року позивач звернувся до суду з названим позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 17 серпня 2018 року сталась ДТП. Винним у даній пригоді було визнано водія [PERSON] . На час ДТП останній перебував у трудових відносинах з ФОП [PERSON] . У результаті ДТП автомобілю Renault, державний номерний знак [NUMBER] , було заподіяно матеріальну шкоду в розмірі 294 284,63 грн. На час ДТП цивільно-правова відповідальність водія БАЗ А079.24, державний номерний знак [NUMBER] , була застрахована в ПрАТ АСК «Інго-Україна». Відповідно до умов договору страховою компанією йому було виплачено страхове відшкодування в розмірі 100 000 грн. Шкода в розмірі 194 284,63 грн. залишилась не відшкодованою. Також ним були понесені витрати на проведення автотоварознавчого дослідження в розмірі 2500 грн., витрати на евакуатор 1300 грн., витрати на встановлення скритих дефектів в розмірі 610 грн. На підставі ст.ст. 1166, 1172 ЦК України відповідач має відшкодувати шкоду завдану його працівником. У добровільному порядку відповідач відшкодовувати шкоду відмовляється. Просив суд стягнути з ФОП [PERSON] на його користь на відшкодування матеріальної шкоди 194 284,63 грн.; судові витрати покласти на відповідача. 26 березня 2019 року до суду надійшов відзив на позов. Відповідач вказав, що у звіті наданому позивачем на підтвердження розміру збитку вказаний автомобіль з номерами [NUMBER] , в той час як в ДТП потрапив автомобіль з номерами [NUMBER] . Також у висновку неправильно визначається ринкова вартість автомобіля, оскільки до уваги спеціалістом брались ціни за Renault Scenic, який є дорожчим, в той час як в дтп потрапив автомобіль Renault Megane Scenic. Вважають, що на підтвердження вартості збитку може бути поданий лише висновок експерта, а не висновок спеціаліста. При дослідженні його не було запрошено на огляд автомобіля, тому виявлені пошкодження не можуть бути достовірними. Зазначив, що при виплаті страхового відшкодування ПрАТ АСК «Інго-Україна» було складено ремонтну калькуляцію, відповідно до якою вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля складає 223 598,62 грн., що на 70 686,01 грн. менше ніж у звіті позивача. Вважає, що такі розбіжності не дають можливість встановити дійсний розмір матеріального збитку без проведення експертизи. Зазначив, що в досудовому врегулюванні спору, враховуючи сплачене страхове відшкодування в розмірі 100 000 грн., вартість проданого позивачем автомобіля в розмірі 5000 дол.США, середню ринкову вартість проданого автомобіля в розмірі 10000 дол.США, ним було запропоновано в добровільному порядку відшкодувати 33 920 грн. В цій частині він позовні вимоги визнає. Просив відмовити в задоволенні позову. Позивач [PERSON] подав суду відповідь на відзив. Зазначив, що дійсно оцінювач у своєму звіті допустив помилку в реєстраційному номері транспортного засобу. Як у поданому ним звіті, так і в наданій страховою компанією калькуляцією ремонтних робіт при огляді транспортного засобу вказані одні й ті ж пошкодження, оскільки оцінювач [PERSON] як складав ремонтну калькуляцію для страхової компанії, так і на його замовлення надав звіт про визначення вартості матеріального збитку. Однак, в ремонтній калькуляції не вірно визначено години ремонтно-відновлювальних робіт. Дані розбіжності вплинули на вартість відновлювального ремонту. Просив задоволити позов. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив задоволити позов. У судовому засіданні відповідач та його представник проти позову заперечували. Вважають позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними. Просили відмовити в задоволенні позову. У судове засідання третя особа [PERSON] не з`явилась. Подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності та не заперечувала щодо стягнення матеріальної шкоди на користь позивача [PERSON] . Заслухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 17 серпня 2018 року о 17.40 водій [PERSON] , керуючи автобусом «БАЗ А079.24», д/н [NUMBER] , на 18 км автодороги Київ-Одеса, залежно від швидкості руху та дорожньої обстановки не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «Renault Megane Scenic», д/н [NUMBER] , який рухався попереду в попутному напрямку під керуванням водія [PERSON] , після чого автомобіль «Renault Megane Scenic», д/н [NUMBER] , зіткнувся з автомобілем «Hyundai Accent», д/н [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , яка рухалася попереду в попутному напрямку. В результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а пасажир [PERSON] - тілесні ушкодження, ступінь тяжкості яких не визначався. Своїми діями водій [PERSON] порушив вимоги п. 13.3 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01 березня 2013 року: за ч. 4 статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК. За ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 жовтня 2018 року [PERSON] визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та підданий адміністративному стягненню. Дана постанова набрала законної сили. З матеріалів справи вбачається, що власником автомобіля «Renault Megane Scenic», д/н [NUMBER] , є [PERSON] . Відповідно до звіту №246-18 про розмір вартості матеріального збитку, проведеного ФОП [PERSON] , вартість відновлювального ремонту з врахуванням втрати товарної вартості становить 307 110,88 грн., вартість відновлювального ремонту становить 294 284,63 грн. Відповідно до ремонтної калькуляції №1753236 від 11 вересня 2018 року, проведеного на замовлення ПрАТ АСК «Інго-Україна», вартість ремонту становить 223 598,62 грн. З листа оцінювача ФОП [PERSON] від 01 квітня 2019 року вбачається, що ним був складений звіт №246-18 та дійсного в державному номерному знаку допущено описку: замість [NUMBER] зазначено [NUMBER] . Щодо визначення ринкової вартості автомобіля вказав, що програмним забезпечення ним було здійснено розшифрування VIN-коду автомобіля та встановлено, комплектацію та оснащення даного автомобіля; також програмним забезпеченням ним було визначено, що це є Renault Scenic ІІІ, а не Renault Megane Scenic; звіті вказано, що колісна база оглянутого автомобіля є довга, а Renault Scenic має значно коротшу колісну базу. На підтвердження доводів оцінювач надав суду порівняльні фото та фото пошкодженого автомобіля. Також суд враховує, що до звіту №246-18 були додані фото пошкодженого автомобіля, який має державний номерний знак [NUMBER] . Будь-яких доводів, що підтверджували доводи відповідача про те, що звіт складений оцінювачем щодо іншого автомобіля відповідач суду не надав. Позивач на підтвердження розрахунків, наведених у звіті №246-18, надано суду також Бюлетень Автотоварознавця, випуск № 102 , згідно якого вартість норми години ремонтно-відновлювальних робіт автомобіля Renault та фарбувальних робіт (до семи років експлуатації) становить 250 грн., а не 160 грн. Так відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно із ч. ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. За ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01 березня 2013 року: розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Частиною другою статті 1192 ЦК України передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 20 січня 2016 року розглянув справу № 6 - 2808 цс 15, предметом якої був спір про відшкодування шкоди. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним. Враховуючи надані сторонами пояснення, докази, суд при визначенні розміру завданого збитку приймає до уваги складений ФОП [PERSON] звіт №246-18, оскільки дослідження в ньому проведено більш повно, розгорнуто, правильність проведених нарахувань оцінювач навів в поясненнях, тому суд приходить до висновку, що розмір матеріального збитку, завданого власнику «Renault Megane Scenic», д/н [NUMBER] , становить 294 284,63 грн. Заперечуючи проти розміру збитку, відповідач надав суду лише ремонтну калькуляцію та не спростував доводів спеціаліста щодо описки та визначення ринкової вартості транспортного засобу, не надав доказів на спростування вартості норми години ремонтно-відновлювальних робіт. Відповідач заперечуючи проти розміру збитку не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження власних заперечень, не вказав причини неможливості надати такі докази. Також відсутні докази щодо неповноти, неточності, невідповідності та які б спростовували висновки оцінювача. Посилання відповідача, що позивач зобов`язаний довести розмір збитків та надати суду висновок експерта, суд до уваги не бере, оскільки відповідач також наділений обов`язком на доведення та має право на призначення експертизи. Відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. За правилами ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України встановлюють такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до положень п. 1.12. ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» дорожньо-транспортна пригода - це подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки. Відповідно до вимог ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. За правилами п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. За правилами ст. 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, зокрема, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Відповідно до вимог п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» та вимог п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, заданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст.ст. 440, 450 ЦК України шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Згідно з вимогами п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, заданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди. Встановлено, що на час ДТП цивільно-правова відповідальність водія «БАЗ А079.24», д/н [NUMBER] , була застрахована в ПрАТ АСК «Інго-Україна». За умовами договору страхування [PERSON] отримав страхове відшкодування в розмірі 100 000 грн. Дана обставина визнавалась сторонами при розгляді справи. Згідно з вимогами ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. За правилами ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. За ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. З матеріалів справи встановлено, що на час ДТП [PERSON] працював в ФОП [PERSON] Дана обставина не оспорювалась учасниками при розгляді справи. З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду". За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Обумовлені диспозицією ст. ст. 1187, 1188 ЦК України обставини відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом ( ч. 1 ст. 1172 ЦК України). У такому випадку обов`язок щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, покладається на власника цього джерела підвищеної небезпеки, а не на винного водія (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-108цс13 від 6 листопада 2013 року). Як роз`яснено у п. З Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27 березня 1992 року № 6 з послідуючими змінами, володілець джерела підвищеної небезпеки, не відповідає за шкоду, заподіяну цим джерелом, якщо ( доведене, що воно вибуло з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб, а не з його вини. Особи, які вчинили ці протиправні дії, відшкодовують шкоду за правилами відповідальності володільців джерел підвищеної небезпеки, а коли цьому сприяла винна поведінка володільця (не була забезпечена належна охорона тощо), відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, може бути покладено на особу, що протиправно заволоділа цим джерелом, і на його володільця відповідно до ступеня вини кожного з них. З означеного вбачається, що винна в ДТП особа (водій) відшкодовує шкоду за правилами відповідальності володільця джерела підвищеної небезпеки, тобто, на підставі ч.2 ст. 1187 ЦК України, проте, зазначене не виключає відповідальності власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, винні дії якого сприяли скоєнню ДТП, який повинен відшкодувати заподіяну матеріальну шкоду у відповідності до ч. 4 статті 1187 ЦК України у визначеному судом розмірі. Враховуючи вище наведене, зібрані по справі докази, а також заявлені позивачем позовні вимоги, суд вважає, що матеріали справи не містять тих обставин, що автомобіль вибув з володіння відповідача внаслідок протиправних дій інших осіб, та [PERSON] керував ним під час ДТП не у зв`язку з виконанням своїх посадових обов`язків. Оскільки завдані збитки саме водієм [PERSON] , який працював в ФОП [PERSON] , що визнавалось сторонами при розгляді справи, тому відповідач зобов`язаний у повному обсязі відшкодувати завдані його працівником неправомірними діями збитки. Враховуючи позовні вимоги з відповідача слід стягнути завдану матеріальну шкоду в розмірі 194 284,63 грн. Розподіл судових витрат суд здійснює на підставі ст. 141 ЦПК України. При подачі позову позивачем було сплачено судовий збір за позовні вимоги в розмірі 1942,85 грн. та витрати за проведений звіт в розмірі 2500 грн., які також підлягають стягненню з відповідача. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог.

Outcome: approved