Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, у якому просила в порядку розподілу нерухомого майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Позов мотивовано тим, що з 23 липня 2011 року позивач перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. 21 грудня 2013 року в шлюбі сторонами було придбано спірну квартиру [ADDRESS] . Позивач зазначила, що відповідач не бажає здійснити розподіл у позасудовому добровільному порядку спільного майна, набутого під час подружнього життя, тому вона вимушена звертатися до суду за захистом своїх порушених майнових прав. Позивач вказала, що не бажає отримувати від відповідача грошову компенсацію замість своєї частки у квартирі, після фактичного розірвання шлюбних відносин з відповідачем, проживає зі своїм сином окремо за адресою її батьків в [ADDRESS] . 30 червня 2016 року ухвалою судді відкрито провадження у справі (а.с. 17 том 1). 15 липня 2016 року ухвалою суду задоволено заяву позивача і в порядку забезпечення позову накладено арешт на квартиру [ADDRESS] (а.с. 29-30 том 1). Представник відповідача надав до суду заперечення на позов, у якому просив відмовити позивачеві у задоволенні позову, зняти арешт, який накладений ухвалою суду від 15.07.2016 року на квартиру [ADDRESS] та роз`яснити позивачеві право вирішити питання розподілу майна в добровільному позасудовому порядку шляхом укладання договору. Заперечення мотивовано тим, що позивач вводить суд в оману і надає нікчемні докази, які не мають юридичної сили. Представник відповідача у запереченні зазначив, що позивач свідомо замовчує той факт, що на момент подання позовної заяви вже існувало рішення суду від 14.06.2016 року про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили 24.06.2016 року, в якому позивачеві повернуто дошлюбне прізвище " [PERSON] ". На думку представника відповідача, позивачеві слід було подати позовну заяву від свого імені як [PERSON] . Представник відповідача не згоден з твердженням позивача про те, що відповідач не бажає добровільно у позасудовому порядку узгоджувати питання розподілу спільно нажитого майна. Представник зазначив, що 13 травня 2016 року до ЄРДР внесено відомості про вчинення злочину, передбаченого статтею 356 КК України, за фактом незаконного проникнення в квартиру родичів позивача без дозволу власника квартири та заволодіння майном, яке належить. Заявлена сума цивільного позову може дорівнювати оціночній вартості 1/2 частки квартири. На думку представника відповідача слід дочекатися відповідного рішення слідчих та судових органі у кримінальному провадженні, тому на теперішній час поділ майна є неможливим. Представник відповідача зазначив про нечинність технічного паспорта на квартиру, копія якого долучена до матеріалів справи та неналежність звіту про оцінку квартири. На думку представника відповідача копії документів, які додані до позовної заяви, здобуті незаконним шляхом, не відповідають дійсності та не мають юридичної сили. Представник відповідача зазначив, що позивач не навела жодного фактичного доказу про те, із чого формувалася матеріальна складова для придбання квартири, тобто джерело походження коштів, якими є грошові запозичення в окремих осіб та установах банку батьками відповідача. Представник вважає, що до вирішення питання про поділ житла необхідно вирішити питання про поділ боргів. Представник зазначив, що майно, яке є предметом позову, не належить до майна, що набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, а було набуто з інших фінансових джерел, названих вище доходів. Представник у запереченні зазначив, що спірна квартира належить відповідачеві одноособово на праві приватної власності (а.с. 51-60 том 1). Позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач і відповідач 23 липня 2011 року зареєстрували шлюб; прізвище дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON] 30 серпня 2011 року позивач отримала паспорт громадянина України [NUMBER] на ім`я [PERSON] . Від шлюбу та спільного проживання позивач і відповідач мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . 10 березня 2016 року між сторонами припинено сімейні відносини. 14 червня 2016 року рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області у справі № 392/668/16-ц, яке набрало законної сили 12 липня 2016 року, шлюб розірвано. 6 серпня 2016 року позивач отримала паспорт громадянина України [NUMBER] на ім`я [PERSON] . Наведені обставини підтверджуються даними які викладені в документах: копії свідоцтва про шлюб, копії паспорта позивача на ім`я [PERSON] , копії свідоцтва про народження дитини, копії письмових пояснень позивача на адресу начальника служби у справах дітей, копії рішення суду від 14.06.2016 року у справі № 392/668/16-ц та копії паспорта позивача на ім`я [PERSON] (а.с. 5, 6, 13, 43, 44, 61 том 1, а.с. 200 том 2). За час шлюбу, укладеного між позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] , на кошти, які були надані батьками позивача і відповідача, подружжям для проживання сім`ї було придбано спірну квартиру [ADDRESS] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 21 грудня 2013 року. Зазначена обставина підтверджується відомостями, які викладені у документах та показаннях свідків, які допитані в судовому засіданні. Так, відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 21 грудня 2013 року продавець [PERSON] передає за плату у власність, а покупець [PERSON] приймає у власність належну продавцю на праві спільної сумісної власності квартиру [ADDRESS] ; цей договір укладається за згодою дружини покупця [PERSON] , викладеної у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Маловисківського районного нотаріального округу Кіровоградської області Цимбалюком О.М. 21 грудня 2013 року, реєстр № 1509; відповідно до пункту 3 договору продаж вчинено за 95000 гривень, які покупець в сумі 53500 гривень сплатив продавцеві готівкою до підписання цього договору, а решту грошей в сумі 41500 гривень, що на момент укладення договору еквівалентно сумі 5000 доларів США, зобов`язується сплатити продавцеві готівкою до 1 червня 2014 року; предмет договору купівлі-продажу квартири від 21.12.2013 року передано продавцем і прийнято покупцем до підписання цього договору шляхом передачі комплекту ключів від відчужуваної квартири (а.с. 9, 145-146 том 1). 21 грудня 2013 року зареєстровано право власності відповідача [PERSON] на спірну квартиру [ADDRESS] ; підстава державної реєстрації - нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу від 21 грудня 2013 року, що підтверджується відомостями інформаційної довідки (а.с. 9, 156 том 1). 13 червня 2014 року в спірній квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] , а 1 серпня 2014 [INFO] - неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відомостями з домової книги (а.с. 195-196 том 2). 30 липня 2014 року малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , відвідувався вдома в спірній квартирі [ADDRESS] дільничним лікарем [PERSON] , а 31 липня 2014 року, 5 серпня 2014 року, 7 серпня 2014 року та 21 серпня 2014 року - дільничною педіатричною медсестрою [PERSON] (а.с. 163 том 2). З показань свідка [PERSON] у судовому засіданні вбачається, що спірна квартира була придбана на кошти, які в рівних частинах були надані батьками позивача і відповідача. Сім`я Коваленків попросила у неї позичити для сватів дві тисячі доларів. Це було в 2014 році. Свідкові відомо, що [PERSON] до Нового року продав свій вантажний автомобіль «КАМАЗ», тому що в нього не вистачало коштів на квартиру. Попередні власники квартири не знімались з реєстрації до тих пір, доки не була сплачена вся сума коштів за квартиру. З показань свідка [PERSON] у судовому засіданні вбачається, що їй відомо про те, що [PERSON] надав 15 тисяч доларів на придбання спірної квартири. Кошти рахували при ній, перед тим як мали відвезти гроші продавцям квартири. Перед травнем місяцем [PERSON] попрохав її чоловіка поїхати на його машині до Воловоденків, щоб позичити в них 2 тисячі доларів для сватів. Тимченки давали розписку попереднім власникам, що до травня місяця віддадуть кошти в сумі 5 тисяч доларів за квартиру. Свідкові відомо, що кошти на купівлю квартири передали доньці [PERSON] , а її чоловік [PERSON] у той час був біля неї. Дана подія була перед Новим роком. Батько позивача - [PERSON] , 7 вересня 2006 року зареєстрований фізичною особою-підприємцем; у період з 13.05.2011 року до 21.10.2014 року мав дохід у виді надходжень грошових коштів на банківський рахунок в сумі 95326 гривень 80 копійок за надані послуги з перевезень вантажів та отримання товарно-матеріальних цінностей; відповідно до звіту суб`єкта малого підприємництва фізичної особи платника єдиного податку за 2011 рік [PERSON] зазначив обсяг виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) за звітний період в сумі 145000 гривень (а.с. 157-163, 166-167 том 1, а.с. 161 том 2). Батько відповідача - [PERSON] , як продавець за договором купівлі-продажу квартири від 20 лютого 2012 року отримав від покупця [PERSON] грошові кошти в сумі 10968 гривень за належну йому на праві особистої власності 1/2 частки квартири [ADDRESS] ; з належної йому банківської картки в ПАТ КБ "Приватбанк" 3 грудня 2013 року знято готівкові кошти в сумі 4316 гривень та 8560 гривень 60 копійок; станом на 21 квітня 2015 року погашена в повному обсязі кредитна лінія згідно договору № 445550 по рахунку № [NUMBER] , яка 27 травня 2014 року встановлена в розмірі 9000 гривень; громадянин [PERSON] є клієнтом ПАТ "Райффайзен Банк Аваль"; відповідно до виписки з рахунку № [NUMBER] в ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" на даному рахунку клієнта в період з 7 січня 2014 року до 17 грудня 2014 року зафіксовано 46 транзакцій на суму 57496 гривень 02 копійки; в період з 23 жовтня 2013 року по 5 грудня 2013 року [PERSON] у відділеннях ПАТ КБ "Приватбанк" здійснив купівлю валюти на загальну суму 2600 доларів США (а.с. 81, 82, 83, 84, 85-88 том 1, а.с. 75-78, 80 том 2). Таким чином, наведені докази підтверджують, що за час шлюбу, укладеного між позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] , на кошти, які були надані батьками позивача і відповідача, подружжям для проживання сім`ї було придбано спірну квартиру [ADDRESS] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 21 грудня 2013 року. Відповідно до частини 1 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Зазначені правові норми встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Презумпція правового режиму спільного сумісного майна подружжя може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку, однак тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 6 лютого 2018 року в справі № 235/9895/15-ц та від 5 квітня 2018 року в справі № 404/1515/16-ц. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вищенаведені докази суд визнає достовірними та достатніми для висновку про те, що спірна квартира [ADDRESS] набута подружжям за час шлюбу, для проживання у ній сім`ї та на кошти, які надані безповоротно позивачеві і відповідачеві їхніми батьками, а тому суд дійшов висновку про те, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (частина 2 статті 76 ЦПК України). Згідно частин 1 і 2 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 78 ЦПК України). Суд відхиляє такі докази, які надані позивачем: світлокопію довідки Маловисківської міської ради, оскільки зазначений документ не містить вихідного номера і дати видачі (а.с. 7 том 1); свідоцтво про реєстрацію фізичної особи-підприємця [PERSON] та витяг з реєстру платника податків, як такі, що не стосуються предмета доказування (а.с. 164-165 том 1); розписки [PERSON] про передачу грошей, оскільки позивачем не заявлено клопотання про допит даної особи у судовому засіданні як свідки, а відомості, які викладені у розписці оспорює відповідач; довідку Маловисківської міської ради від 22.08.2018 року № 2896 та довідку Маловисківського комунального підприємства "Мала Виска житлово-експлуатаційна дільниця" від 20.04.2016 року № 18, оскільки в цих документах зазначено, що [PERSON] з сином [PERSON] проживає по [ADDRESS] , але ці відомості суперечать твердженням позивача про те, що 10 березня 2016 року між сторонами припинено сімейні відносини і позивач проживає з дитиною окремо; показання свідків [PERSON] і [PERSON] , в частині сум грошових коштів, за яку придбано спірну квартиру, оскільки в цій частині показання свідків не відповідають відомостям, що зазначені у договорі купівлі-продажу квартири. Заперечення відповідача щодо задоволення позову зводяться до того, що на момент придбання спірної квартири відповідач проживав окремо від позивача; спірна квартира придбана на кошти, які особисто належали відповідачеві, а метою придбання спірної квартири було проживання у ній відповідача. Між тим, наведені у запереченні на позов відповідачем обставини, з посиланням на положення статті 57 СК України, не підтверджуються належними і допустимими доказами. Так, на момент придбання спірної квартири, тобто 21 грудня 2013 року, в порядку, визначеному статтею 119 СК України, не було встановлено режим окремого проживання подружжя, а за змістом частини 2 статті 3 СК України подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Тому, суд не має законних підстав для застосування правових наслідків встановлення режиму окремого проживання подружжя у даній справі. Достовірні належні і допустимі докази спростовую доводи відповідача про те, що спірна квартира придбана ним за час шлюбу за кошти, які належали йому особисто та для його одноосібного проживання. На підтвердження цих доводів відповідач посилається на розписку від 30 травня 2014 року, відповідно якій відповідач [PERSON] отримав в борг від [PERSON] на придбання житлової квартири [ADDRESS] грошову суму в загальному розмірі 104000 гривень, з яких 55000 гривень він отримав раніше, а саме 20.12.2013 року готівкою строком на три роки (а.с. 77 том 1, а.с. 73 том 2). Оцінюючи зазначену розписку в сукупності з іншими докази, суд дійшов висновку про те, що відомості, які викладені в розписці, є недостовірними. Як вбачається з нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 21 грудня 2013 року цей договір був укладений відповідачем за письмовою згодою дружини покупця [PERSON] . Продаж спірної квартири вчинено за 95000 гривень, які покупець в сумі 53500 гривень сплатив продавцеві готівкою до підписання цього договору, а решту грошей в сумі 41500 гривень, що на момент укладення договору еквівалентно сумі 5000 доларів США, зобов`язується сплатити продавцеві готівкою до 1 червня 2014 року. Предмет договору купівлі-продажу квартири від 21.12.2013 року передано продавцем і прийнято покупцем до підписання цього договору. З показань свідків [PERSON] і [PERSON] у судовому засіданні вбачається, що спірна квартира придбана за кошти, половина з яких надана батьком позивача [PERSON] ; квартира придбана для проживання подружжя, що додатково підтверджується відомостями про реєстрацію в спірній квартирі позивача, відповідача та малолітньої дитини, а також відвідування медичними працівниками малолітнього [PERSON] , який проживав з батьками в спірній квартирі. Крім того, відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Зазначена правова норма вказує на те, що договір позики є реальним, тобто вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Між тим, у розписці відповідача, яка датована 30 травнем 2014 року, зазначено про позику грошей, частину з яких в сумі 55000 гривень позичальник отримав 20.12.2013 року, що вказує на те, що 30 травня 2014 року грошові кошти в сумі 104000 гривень насправді не були одержані відповідачем від позикодавця. Суд відхиляє письмове пояснення [PERSON] від 17.08.2016 року до заперечення на позов про розподіл майна, оскільки громадянка [PERSON] не була допитана як свідок у судовому засіданні. Оцінюючи в сукупності зібрані у справі докази, суд дійшов висновку про те, що не стосуються предмета доказування такі документи, які надані відповідачем: ухвала слідчого судді від 6.05.2016 року; повідомлення від 24.06.2016 року; щорічна декларація відповідача [PERSON] за 2015 рік; характеристика на відповідача; рішення суду від 23.09.2016 року про стягнення аліментів; повідомлення прокуратури та витяг з ЄРДР; резолютивна частина ухвали слідчого судді від 11.10.2017 року; повідомлення кредитної установи та документи перевірки НАЗК (а.с. 74-75, 76, 132-133, 147, 148 том 1, а.с. 70, 71, 72, 201, 202-215 том 2 ). Таким чином, докази, які надані відповідачем, не спростовують факт придбання спірної квартири позивачем і відповідачем за час шлюбу, для проживання у ній сім`ї та на кошти, які надані безповоротно позивачеві і відповідачеві їхніми батьками. Відомості у технічному паспорті від 22.06.2006 року та у звіті про оцінку спірної квартири, які оспорює відповідач, не спростовують висновок про те, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Таким чином, порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання права власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , у порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Судові витрати слід віднести за рахунок відповідача, відповідно до приписів частини 1 статті 141 ЦПК України. Відповідно до частини 1 статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Як вбачається з матеріалів справи, 9 лютого 2017 року представник відповідача направив до суду скаргу на незаконні дії представника позивача [PERSON] з посиланням на порушення приписів Закону України "Про захист персональних даних" щодо формування інформаційної довідки № 6391194 та використання її позивачем в якості письмового доказу в справі. Скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 5 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно частини 1 статті 32 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" інформація про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, що міститься у Державному реєстрі прав, є відкритою, загальнодоступною та платною, крім випадків, передбачених цим Законом. Для фізичних та юридичних осіб інформація за об`єктом нерухомого майна та суб`єктом речового права надається в електронній формі через офіційний веб-сайт Міністерства юстиції України, за умови ідентифікації такої особи (фізичної або юридичної) з використанням електронного цифрового підпису чи іншого альтернативного засобу ідентифікації особи, або в паперовій формі (частина 2 статті 32 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Відомостями, які мають місце в інформаційній довідці від 13.07.2016 року № 63391194 підтверджується, що довідка з реєстру сформована через веб-сайт за параметрами запиту щодо об`єкта нерухомого майна, який є предметом спору в даній справі (а.с. 197 том 1). Тому, суд не вбачає зі сторони представника порушень чинного законодавства та підстав для постановлення окремої ухвали.

Outcome: approved