Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Державного підприємства «СЕТАМ» (далі - відповідач 1), Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державно виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - відповідач 2), Публічного акціонерного товариства «Банк «Українській капітал» (далі - відповідач 3) про визнання недійсними прилюдних торгів, протоколу проведення торгів та акту державного виконавця, витребування майна. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25.01.2008 року між ПАТ «Банк «Український капітал» та відповідачем було укладено кредитний договір №04свкл-08, відповідно до умов якого ПАТ «Банк «Український капітал» надав позивачу грошові кошти у розмірі 1280000,00 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 14,5% річних до 23.03.2013 року. Позивач зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути кредитні кошти зі сплатою відсотків. В подальшому, між позивачем та відповідачем 3 було укладено низку додаткових угод та договорів про внесення змін та доповнень до кредитного договору. В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 31.01.2008 року між позивачем та банком був укладений договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно, а саме: нежилі приміщення з № 1 по №15 групи приміщень № 86 (в літ. А) загальною 296 кв.м., які розташовані у будинку [ADDRESS], приміщення передаються в іпотеку разом з усіма складовими частинами та майбутніми змінами, які можуть статися в приміщенні, з усіма інженерними мережами, комунікаціями та спорудами, які знаходяться в приміщенні (газові, електричні, теплові, каналізаційні). 15.02.2008 року між позивачем та банком був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коваленко Н.Є. та зареєстрований в реєстрі за № 352, відповідно до якого позичальником передано у іпотеку нерухоме майно, а саме:нежилі приміщення за № 1 по № 7, №111 групи приміщень № 83, площею 72,5 кв.м., МЗК пл. 4,35 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS]; нежилі приміщення в літ. А, загальною площею 87,55 кв.м., в тому числі з №1 по №8 IV групи приміщень №83а, площею 83,20 кв.м., МСК пл. 4,35 кв.м., які знаходяться за адресою: [ADDRESS]. 25.01.2008 року між позивачем та банком був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом київського міського нотаріального округу Коваленко Н.Є. та зареєстрований в реєстрі за №179, відповідно до якого позичальником було передано у іпотеку нерухоме майно: нежилі приміщення з № 1 по №7 групи приміщень №58 (в літ. А) загальною 236,10 кв.м., які знаходяться за адресою: [ADDRESS]. 09.11.2006 року між позивачем та банком був укладений кредитний договір №66свкл-06, відповідно до умов якого банк надав позивачу грошові кошти у розмірі 845000,00 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 15% річних до 08.11.2010 року. В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 28.11.2006 року між позивачем та банком був укладений договір іпотеки, предметом якого нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення, яке розташоване в будинку [ADDRESS]. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року по №753/17748/15-ц позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Банк Український капітал» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено в обсязі - в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №04свкл-08 від 25.01.2008 року стягнуто з відповідача заборгованість у розмірі 856748,02 доларів США з яких: 765836,53 доларів США - прострочена заборгованість по кредиту; 90911,49 доларів США - прострочена заборгованість по процентах. 04.05.2016 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було відкрито виконавче провадження №51003751 з виконання зазначеного рішення суду. 06 січня 2017 року реалізувалось шляхом проведення електронних торгів нежиле приміщення, яке належить позивачу (в літ. А) загальною площею 182,30 кв.м., що розташоване в [ADDRESS]. Відповідно до протоколу №226100 проведення електронних торгів, 06 січня 2017 року торги з реалізації вищевказаного приміщення не відбулися у зв'язку з відсутністю допущенних учасників торгів. Предмет іпотеки було придбано ПАТ «Банк «Український капітал» за початковою ціною 5934810,00 грн., на підставі заяви від ПАТ «Банк «Український капітал» про придбання предмету іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна. Постановою Верховного Суду України від 13 березня 2017 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду і кримінальних справ від 077 липня 2016 року було скасовано, справу направлену на новий розгляд до суду першої інстанції. Позивач вважає, що торги із реалізації майна позивача у зв'язку із виконанням рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року були проведені із порушенням чинного законодавства, крім того в зв'язку із скасуванням зазначеного рішення суду відсутні підстави для розпорядження спірною нерухомістю. Тому, позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд визнати недійсними електронні торги від 06 січня 2017 року з реалізації нерухомого майна - нежилого приміщення (в літ. А), загальною площею 182,30 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS]; визнати недійсним протокол №226100 проведення електронних торгів від 06 січня 2017 року з реалізації нежилого приміщення (в літ. А), загальною площею 182,30 що розташоване за адресою: [ADDRESS]; визнати недійсним акт № 51003751/8 державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, а саме нежилого приміщення (в літ. А), загальною площею 182,30 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] від 13 січня 2017 року; витребувати нежиле приміщення (в літ. А), загальною площею 182,30 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] з чужого володіння у Публічного акціонерного товариства «Банк «Український капітал» на користь позивача, та стягнути судові витрати. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача 2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Представник відповідача 3 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі, підтримав письмові заперечення. Представник відповідача 1 у судове засідання не з'явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, надавши суду письмові заперечення та просив розглядати справу за його відсутності Суд, заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі виходячи із таких підстав. Судом встановлено, що 25.01.2008 року між ВАТ «Банк «Український капітал» та позивачем було укладено кредитний договір №04свкл-08, відповідно до умов якого ПАТ «Банк «Український капітал» надав позивачу грошові кошти у розмірі 1280000,00 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 14,5% річних до 23.03.2013 року (а.с. 6-9). Додатково між позивачем та відповідачем 3 було укладено низку додаткових угод та договорів про внесення змін та доповнень до кредитного договору. 09.11.2006 року між ВАТ «Банк «Український капітал» та позивачем був укладений кредитний договір №66свкл-06, відповідно до умов якого банк надав позивачу грошові кошти у розмірі 845000,00 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 15% річних до 08.11.2010 року (а.с. 10-14). В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 28.11.2006 року між позивачем та банком був укладений договір іпотеки, предметом якого нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення, яке розташоване в будинку [ADDRESS] (а.с. 164-166). Відповідно довідки-характеристики від 23.11.2006 року, виданої Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, нежиле приміщення за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 06.06.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коваленко Н.Є. (а.с 168). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року по №753/17748/15-ц позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Банк Український капітал» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено в обсязі - в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №04свкл-08 від 25.01.2008 року стягнуто з відповідача заборгованість у розмірі 856748,02 доларів США з яких: 765836,53 доларів США - прострочена заборгованість по кредиту; 90911,49 доларів США - прострочена заборгованість по процентах (а.с. 15-19). 04.05.2016 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було відкрито виконавче провадження №51003751 з виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року (а.с. 20-21). Відповідно протоколу №226100 проведення електронних торгів, 06 січня 2017 року торги з реалізації нежилого приміщення, яке належить позивачу (в літ. А) загальною площею 182,30 кв.м., що розташоване в [ADDRESS], за стартовою ціною 5934810,00 грн., не відбулися у зв'язку з відсутністю допущених учасників торгів (а.с. 22). Відповідно до висновку ТОВ «Українська експертна група» від 08.11.2016 року про вартість майна, нерухоме майно - нежиле приміщення (в літ. А) загальною площею 182,30 кв.м., що розташоване в [ADDRESS], становить 5934810,00 грн (а.с. 27). Відповідно акту №51003751/8 державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 13.01.2017 року предмет іпотеки було придбано ПАТ «Банк «Український капітал» за початковою ціною 5934810,00 грн., на підставі заяви ПАТ «Банк «Український капітал» від 10.01.2017 року про придбання предмету іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна (а.с. 23-24, 230-231). Постановою Верховного Суду України від 13 березня 2017 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду і кримінальних справ від 077 липня 2016 року було скасовано, справу направлену на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 242). Позивач вважає, що торги із реалізації майна позивача у зв'язку із виконанням рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року були проведені із порушенням чинного законодавства, крім того в зв'язку із скасуванням зазначеного рішення суду відсутні підстави для розпорядження спірною нерухомістю. У відповідності до ч. 1 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Відповідно до ч.1 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в ч.8 ст. 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах. Порядок реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів регулюється Тимчасовим порядком реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженим наказом Міністерства юстиції України 16 квітня 2014 року № 656/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 квітня 2014 року за № 427/25204. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові № 3-112гс14 від 23.09.2014 року прилюдні торги є спеціальною процедурою продажу майна, за результатами якої власником майна стає покупець, який у ході торгів запропонував за нього найвищу ціну (пункт 2.2 Тимчасового положення). Тимчасовим положенням передбачено вимоги щодо проведення таких торгів, а саме: по-перше, правила, які визначають процедуру підготовки, проведення торгів (опублікування інформаційного повідомлення певного змісту про реалізацію нерухомого майна; направлення письмового повідомлення державному виконавцю, стягувачу та боржнику про дату, час, місце проведення прилюдних торгів, а також стартову ціну реалізації майна) (розділ 3) по-друге, правила, які регулюють сам порядок проведення торгів (розділ 4), і по-третє, ті правила, які стосуються оформлення кінцевих результатів торгів (розділ 6). Таким чином, виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає у продажу майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак, є правочином. Цей висновок узгоджується і з нормами статей 650, 655 та частини 4 статті 656 ЦК України, що відносять до договорів купівлі-продажу процедуру прилюдних торгів, результатом яких є видача нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів на підставі складеного та затвердженого в установленому порядку акта державного виконавця про проведені торги (розділ 6 Тимчасового положення, стаття 34 Закону України "Про нотаріат"). Отже, відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, встановлених частинами 1-3 та 6 статті 203 ЦК України (частина 1 статті 215 цього Кодексу). Разом із тим слід зазначити, що оскільки за змістом частини 1 статті 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених саме Тимчасовим положенням. За умовами п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України. Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у справі №6-238цс16 від 04.02.2015р., Верховний Суд України дійшов висновку про те, що якщо виконавчі дії вчиняються на підставі судового рішення про стягнення заборгованості та за відсутності судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, то вони регулюються загальними загальними нормами Закону України "Про виконавче провадження", а не нормами спеціального Закону України "Про іпотеку". Відповідно ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» не реалізоване на електронних торгах нерухоме майно виставляється на повторні електронні торги за ціною, що становить 85 відсотків, а рухоме майно - 75 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону. У разі повторної нереалізації майна нерухоме майно виставляється на треті електронні торги за ціною, що становить 70 відсотків, а рухоме майно - 50 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону. У разі нереалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. У разі якщо стягувач протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця письмово не заявив про своє бажання залишити за собою нереалізоване майно, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові. За відсутності у боржника іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, виконавчий документ повертається стягувачу без виконання. У разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов'язаний протягом 10 робочих днів з дня надходження від виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати виконавчого провадження, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягуються виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові. Майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно. Відтак, нежиле приміщення літ. А по [ADDRESS], оскільки воно не є забезпеченням за кредитним договором № 04свкл-08, то дане нерухоме майно, з дотриманням порядку ст.ст. 48, 50, мало б бути реалізоване відповідно до вимог ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження». Постановою Верховного Суду України від 13 березня 2017 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду і кримінальних справ від 077 липня 2016 року було скасовано, справу направлену на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 242). Таким чином, враховуючи, що електронні торги з реалізації нерухомого майна - нежилого приміщення (в літ. А) загальною площею 182,30 кв.м., що розташоване в [ADDRESS], яке підлягало примусовій реалізації на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року, скасовано Постановою Верховного Суду України від 13 березня 2017 року, крім того, було проведено з порушенням норм чинного законодавства, то такі електронні торги слід визнати недійсними, тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині. Оскільки суд прийшов до висновку, що електронні торги з реалізації нерухомого майна - нежилого приміщення (в літ. А) загальною площею 182,30 кв.м., що розташоване в [ADDRESS], вчинені з порушенням норм чинного законодавства та визанні недійсними, суд вважає за необхідне також визнати недійсним протокол №226100 проведення електронних торгів від 06.01.2017 року з реалізації нежитлового приміщення (в літ. А), загальною площею 182,30 кв.м., що розташоване за адресою : [ADDRESS] та акт №51003751/8 від 13.01.2017 року державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, а саме : нежитлового приміщення (в літ. А), загальною площею 182,30 кв.м., що розташоване за адресою : [ADDRESS]. Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч.1 ст.216 ЦК України). Відповідно до статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Постанова Пленуму Верховного Суду України N 5 від 07.02.2014 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» в пункті 19 роз'яснює, що застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред'явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність витребування із незаконного володіння Публічного акціонерного товариства «Банк «Українській капітал» нежитлове приміщення (в літ. А), загальною площею 182,30 кв.м., що розташоване за адресою : [ADDRESS] на користь [PERSON]. Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідачами суду не надано жодних належних та допустимих доказів у підтвердження заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судового засідання. Враховуючи вищевикладене, даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам у їх сукупності, беручи до уваги, що нерухоме майно - нежиле приміщення (в літ. А) загальною площею 182,30 кв.м., що розташоване в [ADDRESS], підлягало примусовій реалізації на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року, скасовано Постановою Верховного Суду України від 13 березня 2017 року, то електронні торги визнаються недійсними, а відповідно і протокол №226100 проведення електронних торгів від 06.01.2017 року та акт №51003751/8 від 13.01.2017 року державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, а саме : нежитлового приміщення (в літ. А), загальною площею 182,30 кв.м., що розташоване за адресою : [ADDRESS], з урахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені останнім, в розмірі 10240,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved