Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-04 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. [PERSON] звернулася до Гайворонського районного суду Кіровоградської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Гайворонський тепловозоремонтний завод", в якому просить стягнути з відповідача ПАТ «Гайворонський тепловозоремонтний завод» на її користь заборгованість із невиплаченої заробітної плати та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 109 108 гривень 22 копійки, а також середній заробіток за час затримки розрахунку на день пред`явлення позову в сумі 28 797 гривень 98 копійок. Крім того, просить стягнути з відповідача у його користь судові витрати у справі. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 17.11.1987 року по 19.11.2020 року вона працювала на посаді бухгалтера "Гайворонський тепловозоремонтний завод". Наказом № 43 від 19.11.2020 року на підставі ст. 38 КЗпП України його було звільнено з роботи із ПрАТ «ГТРЗ» за згодою сторін. Проте в день звільнення їй була невиплачена нарахована заробітна плата за період з серпня 2019 року по листопад 2020 рік та коменсація за невикористану відпустку, що складає 109 108 гривень 22 копійки. З огляду на те, що з вини відповідача позивачу не виплачено заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку, тому позивач просить її стягнути в судовому порядку. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку, який з моменту звільнення та по день подання позову 30.09.2021 року складає 28 797 грн. 98 коп. Позиція відповідача. Відповідач правом подачі відзиву не скористався. Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі. Ухвалою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 05.10.2021 року відкрито провадження у справі та розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позиції учасників справи під час розгляду справи по суті. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у відсутності позивача та її представника, заявлені позовні вимоги підтримує повністю, просить позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Представник відповідача ПАТ «Гайворонський тепловозоремонтний завод» в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча у відповідності до вимог ч.10 ст. 128 ЦПК України був завчасно належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду через надіслання поштового повідомлення за юридичною адресою місцезнаходження відповідача, зафіксованої в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців і громадських формувань. Заяви про розгляд справи за його відсутності відповідач не подавав. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступних висновків. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини. [PERSON] з 17.11.1987 року по 19.11.2020 рік працювала в ПАТ "Гайворонський тепловозоремонтний завод", відповідно до Наказу № 43 від 19.11.2020 року на підставі ст. 38 КЗпП України звільнена з роботи за згодою сторін, що стверджується даними копії трудової книжки Серія [NUMBER] (а.с. 9-10). З довідки, виданої ПАТ «Гайворонський тепловозоремонтний завод», вбачається, що [PERSON] працювала на даному підприємстві з 17.11.1987 року, займала посаду бухгалтера, заборгованість із нарахованої заробітної плати такої станом на 01.12.2020 року становить 109 108 грн. 22 коп., сума до сплати становить 87 524 грн. 71 коп. (а.с. 11). Дані обставини також підтверджуються і даними індивідуальних відомостей про застраховану особу на ім`я [PERSON] з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України (а.с. 14-18). Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Згідно з ч.1 ст. 4, ч.1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України). Надані позивачем докази суд визнає належними та допустимими, достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог. Відповідно до положень статті 43 Конституції України та статті 2 Кодексу законів про працю України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 Кодексу законів про працю України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до частини 1 статті 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до статті 115 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. При цьому, за особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. За положеннями ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до п. 14.1.180 Податкового кодексу України, податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або не грошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу Статтею 168 Податкового кодексу України передбачений порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету. 168.1. Оподаткування доходів, нарахованих (виплачених, наданих) платнику податку податковим агентом. 168.1.1. Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу. 168.1.2. Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету. Відповідно до положень п. 6 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Позивачем доведено, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 17.11.1987 року по 19.11.2020 року, проте при звільненні не отримала всі належні їй виплати. Зокрема позивачем надано довідку про наявність в ПрАТ "ГТРЗ" перед нею заборгованості в розмірі нарахованої 109 108 грн. 22 коп., з урахуванням податків і зборів, що до сплати становить 87 524 грн. 71 коп. Вирішуючи спірні правовідносини, які виникли в даній справі між сторонами, суд вважає доведеною наявність перед позивачем заборгованості із нарахованої заробітної плати, яка становить 109 108 гривень 22 копійки, яка підтверджена даними довідки, долученої до позовної заяви (а.с. 11) і саме ця сума підлягає оподаткуванню при її виплаті в якості заробітної плати. Ураховуючи наведене, позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості із заробітної плати підлягають задоволенню та з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість із заробітної плати в розмірі 109 108 гривень 22 копійки з врахуванням утримання податків та інших обов`язкових платежів. Крім того, відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке ж роз`яснення цієї норми права надав Конституційний Суд України у своєму рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України. У своїй постанові від 30.01.2019 ВП ВС (справа № 910/4518/16) вказала, що за змістом норм статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, яка визначає критерії законності та обґрунтованості рішення, а також ст. 13 «Про судоустрій і статус суддів», при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Судом встановлено, що на момент звільнення, а саме: станом на 19.11.2020 року відповідачем не здійснено повний розрахунок з позивачем. Доказів виплати заробітної плати позивачу відповідач суду не надав. Відповідно до роз`яснень, даних у п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарних місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (установі, організації) менше двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто передують дню звільнення працівника з роботи. Згідно з ч.2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Враховуючи норми закону, час затримки належних позивачу, як звільненій 19.11.2020 року працівнику сум складає період з 20.11.2020 року (наступний день після звільнення) і по день подання позову - 30.09.2021 року. За таких обставин, до стягнення з ПАТ «Гайворонський тепловозоремонтний завод» на користь [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.11.2020 року (наступний день після звільнення) по 30.09.2021 року (день звернення позивача до суду з позовною заявою). При цьому, при розрахунку оплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд виходить з положень «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 зазначеного Положення - середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому, відповідно до п.5 розд. IV порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абз.1 п.8 розді. IV порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень порядку. Такий розрахунок відповідає змісту зазначених вище норм права та практиці їх застосування, зокрема, Постанові Верховного Суду України від 01.03.2017р. у справі №635/2084/16-ц та Постанові Верховного Суду від 02.08.2019р. у справі №755/17855/16-ц. Так, кількість робочих днів за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи (19.11.2020) - вересень 2020 року та жовтень 2020 року - 22 і 21 відповідно, тобто в сумі 43 дні. Розмір її заробітку за ці місяці, згідно інформації з довідки, виданої ПрАТ «ГТРЗ» та індивідуальних відомостей про застраховану особу на ім`я [PERSON] з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України, становить 3181 грн. 82 коп. та 2604 грн. 79 коп. за кожен місяць відповідно (а.с. 11,18). Таким чином, розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] складає: (3181,82+2604,79):43 = 134 грн. 57 коп. При визначенні кількості робочих днів суд виходить із п`ятиденного робочого тижня позивача та даних, викладених у листі Мінсоцполітики України від 29.07.2019 № 1133/0/206-19 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік». Кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні з 20.11.2020 року, дня наступного за днем звільнення, до дня звернення позивача до суду з позовом 214 робочих днів. Зважаючи на це, розмір середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день звернення позивача до суду з позовом становить 28 797 грн. 98 коп. і саме ця сума підлягає до стягнення з відповідача. Суд погоджується із запропонованим позивачем розрахунком середнього заробітку за час затримки розрахунку. Що стосується понесених позивачем витрат на правничу допомогу, то суд зазначає наступне. Відповідно до змісту ч.2ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Відповідно до ч.1ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно вимог п.1 ч.3ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Повноваження адвоката Медвідя В.А. у справі як представника позивача [PERSON] підтверджуються ордером серія ВА № 1020359, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» (а.с. 19). Представником позивача долучено Договір № 04/09 про надання правничої допомоги (а.с.20), детальний опис робіт виконаних адвокатом для надання правничої допомоги від 30.09.2021 року (а.с.21-22), акт № 7/09 приймання-передачі коштів за надання юридичних послуг від 30.09.2021 року, квитанцію до прибуткового касового ордера № 52 від 30.09.2021 року, згідно яких загальна вартість витрат позивача на професійну правничу допомогу складає 3150 грн. (а.с. 23-24). Ураховуючи вимоги ч.4 ст. 137 ЦПК України, суд дійшов висновку, що розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним, враховуючи складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони. Частиною 9 статті 139 ЦПК України встановлено, що обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами. Суд із урахуванням думки сторін, критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, складності та конкретних обставин справи, приходить до висновку, що на користь позивача з відповідача слід стягнути понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3150 грн. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України. Позивачем заявлялись дві позовні вимоги - про стягнення заробітної плати та про стягнення компенсації за затримку розрахунку. Від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі (пункт 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір»), а тому з відповідача в дохід держави підлягає стягненню 908 грн. судового збору за позовну вимогу про стягнення невиплаченої заробітної плати. Крім того, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 908 грн. судового збору за задоволену позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку. Окрім того, суд вважає за необхідне відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати в межах платежу за один місяць.

Outcome: approved