Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-22 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, [PERSON] управління ПФУ у Львівській області, Державної казначейської служби України у Львівській області, третіх осіб УДВС ГУЮ у Л\\о про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, посилаючись на те, що внаслідок неправомірних дій відповідача ГУ МВСУ у Л\\о , що полягали у невиплаті йому належного розміру грошового забезпечення на момент звільнення з органів внутрішніх справ з посади старшого оперуповноваженого відділу Державної служби боротьби з економічною злочинністю Сокальського районного відділу УМВСУ у Львівській області, чим порушено його конституційні права. Просить суд стягнути з [PERSON] управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області 37\~000 грн. матеріальної шкоди та 1\~000\~000,00 моральної шкоди. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився, подав клопотання про проведення розгляду справи без його участі та підтримання ним позовних вимог у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з мотивів викладених у письмовому запереченні. Просить суд відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] управління Пенсійного фонду України у Львівській області у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з мотивів викладених у запереченні. Просить суд відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача Державної казначейської служби України та третьої особи Управління ДВС ГУЮ у Львівській області в судове засідання не з»явився, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи, наслідки неявки. Відповідно до ст.169 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обовязки та взаємовідносини сторін. Заслухавши думку представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з \~наступних підстав. Судом встановлено, що наказом управління МВС України у Львівській області №442 о/с від 22.12.2006 року [PERSON] звільнено з посади старшого оперуповноваженого відділення Державної служби боротьби з економічною злочинністю Сокальського районного відділу УМВС України. З 26.12.2006року позивачу призначена пенсія за вислугу років у розмірі 592,40 грн. Постановою колегії суддів Вищого адміністративного суду України № К-44801/12 від 29.10.2012 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Постанову Сокальського районного суду Львівської області від 16 червня 2008 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суд від 30.03.2009 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення. Позов [PERSON] до [PERSON] управління Пенсійного фонду України в Львівській області, [PERSON] управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про проведення перерахунку призначеної пенсії задовольнити частково. Визнати незаконними дії [PERSON] управління МВС України у Львівській області щодо нарахування [PERSON] \~пенсії у заниженому розмірі без врахування отримуваних ним додаткових видів грошового забезпечення та перерахунок та виплату [PERSON] у відповідності до ч.3 ст.43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», в редакції Закону від 04.04.2006 року з розміру грошового забезпечення за останньою посадою перед звільненням з урахуванням усіх надбавок з часу призначення йому пенсії за вислугу років. Ухвалою ВАС України від 23.04.2013 відмовлено [PERSON] у винесенні додаткового судового рішення та роз'яснення постанови Вищого адміністративного суду України від 29 жовтня 2012 року у справі за позовом [PERSON] до головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про проведення перерахунку призначеної пенсії. На виконання судового рішення та постанови про відкриття виконавчого провадження від 04.12.2012 ВП №35419406 управлінням пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області проведено перерахунок пенсії [PERSON] з розміру грошового забезпечення за останньою штатною посадою перед звільненням з урахуванням усіх надбавок з часу призначення йому пенсії за вислугу років. Про зазначене повідомлено державного виконавця листом головного управління від 11.12.2012 №7956/07-28. Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Відповідач - ГУМВС України у Львівській області як державна установа, що фінансується за рахунок коштів Державного бюджету є розпорядником бюджетних коштів. Розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами. Зобов'язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених Бюджетним кодексом України та законом про Державний бюджет України, яе вважаються бюджетними зобов'язаннями і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов'язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов'язань не здійснюються. Згідно пунктів 20, 24 частини 1 ст. 116 Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 року № 2456-VI взяття зобов'язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом чи законом про Державний бюджет України та нецільове використання бюджетних коштів є порушеннями бюджетного законодавства. Відповідно до ст.119 Бюджетного кодексу України, нецільове використання бюджетних коштів є їх витрачання на цілі, що не відповідають:бюджетним призначенням, встановленим законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет);напрямам використання бюджетних коштів, визначеним у паспорті бюджетної програми (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі) або в порядку використання бюджетних коштів;бюджетним асигнуванням (розпису бюджету, кошторису, плану використання бюджетних коштів). Безпідставними є доводи позивача про порушення відповідачем положень ст.ст. 19, 24 Конституції України, т.я., позивачем [PERSON] не наведено фактів недотримання ГУМВС України у Львівській області принципу рівності конституційних прав і свобод громадян України по відношенню до нього. Постановою Кабінету Міністрів України від 02.11.2006 року №1522 затверджено Порядок передачі органам Пенсійного фонду України функцій з призначення і виплати пенсій деяким категоріям громадян. Відповідно до ст. 99 Закону України від 19.12.2006 р. №489-V «Про Державний бюджет України на 2007» визначено, що військовослужбовцям, особам начальницького і рядового складу, які мають право на пенсійне забезпечення на умовах Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», пенсії призначаються (перераховуються) органами Пенсійного фонду України. Як випливає із судової практики Вищого адміністративного суду України, суд може визнати дії відповідача законними чи незаконними та вразі незаконності їхніх дій - зобов'язати провести нарахування/перерахування та виплату належних сум відповідно до закону, а не ухвалювати рішення про стягнення конкретних сум. Згідно ст. 23 ЦК України Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). Як убачається із п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень, а також у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Чинним законодавством України встановлений певний порядок відшкодування моральної шкоди незалежно від вини органу державної влади. Згідно з ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.05.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Згідно з абз. 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 травня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювачів, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювачів та вини останніх в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відтак, [PERSON] не навів жодних доказів щодо характеру, глибини та тривалості страждань. Це питання, відповідно до Інструкції про призначення та проведення судових експертиз і Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 53 від 08.10.1998 p., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03.11.1998 р. за № 705/3145, повинно визначатись шляхом проведення комплексної психолого-психіатричної експертизи, якою визначається наявність моральної шкоди та можливий розмір грошової компенсації за завдані страждання. Відповідно до чинного законодавства, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Тобто, якщо ст. 66 ЦПК України (Висновок експерта) передбачений висновок експерта, який містить докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом, то його не можуть замінити голослівні твердження позивача або власноручний розрахунок матеріальних збитків позивача, без належних підтверджень та ін. Недотримання всіх вказаних норм процесуального права може бути підставою для скасування судового рішення відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 309 ЦПК України. Необхідність проведення такої експертизи, зокрема, підтверджується і п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 p., де зазначено наступне: "розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану". Однак, позивач не надав суду висновку такої експертизи, яка б обумовлювала зазначений позивачем розмір грошової компенсації. Із аналізу норм цивільного законодавства випливає, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Окрім цього, протиправна поведінка особи, яка завдала моральної шкоди, може полягати у: завданні каліцтва або іншого ушкодження здоров'я; протиправної поведінки щодо членів сім'ї чи близьких родичів потерпілого; знищенні чи пошкодженні майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи, але як вже було зазначено, позивач не навів в заяві фактів таких протиправних діянь відповідача. Також, обов'язковою підставою для деліктної відповідальності за завдання моральної шкоди є встановлення причинного зв'язку між шкодою і протиправною поведінкою особи, якого в даному випадку не існує. Моральна шкода відшкодовується лише за наявності вини особи, яка завдала шкоди. Враховуючи наведене, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Зазначимо, що згідно чинного законодавства, протиправна поведінка особи, яка завдала моральної шкоди, може полягати у: завданні каліцтва або іншого ушкодження здоров'я; протиправної поведінки щодо членів сім'ї чи близьких родичів потерпілого; знищенні чи пошкодженні майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи, але як вже було зазначено, позивач не навів в позовній заяві фактів таких протиправних діянь відповідача. Також, обов'язковою підставою для деліктної відповідальності за завдання моральної шкоди є встановлення причинного зв'язку між шкодою і протиправною поведінкою особи, якого в даному випадку не існує. Моральна шкода відшкодовується лише за наявності вини особи, яка завдала шкоди. Як визначено в ст. 1166 ЦК України "завдана шкода відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала". Так само, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992 р. зазначено: «розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи». У ч. 1 ст. 1176 ЦК України міститься виключний перелік органів державної влади, а також виключний перелік їх незаконних рішень, дій чи бездіяльності, що спричинили завдання шкоди. Підлягає відшкодуванню тільки шкода, завдана фізичній особі внаслідок: незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. При цьому, право на відшкодування шкоди у сфері правосуддя виникає виключно за наявності наступних підстав: постановлення судом виправдувального вироку, скасування незаконного вироку суду, закриття кримінальної справи органом попереднього (досудового) слідства, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення. Тобто право на відшкодування виникає лише у разі повної реабілітації особи. Згідно п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» № 9 від 01.11.1996 p.: «суди мають суворо додержувати передбаченого ст. 56 Конституції права особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою відповідно до ст. 62 Конституції лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного». Крім того, відповідно до ст. 56 Конституції України, завдана шкода відшкодовується не безпосередньо органами державної влади, а за рахунок державного бюджету. Як вже зазначалось вище, згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992 p.: «розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи». Однак, позивачем не ставиться питання про визнання дій посадових осіб ГУМВС України у Львівській області не правомірними. Щодо виконання судового рішення проведення перерахунку пенсіі [PERSON],то [PERSON] управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області вищезазначене судове рішення виконано. Кабінетом Міністрів України з метою реалізації пункту 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" 03.09.2014 р. прийнято постанову №440, якою затверджено Порядок погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою . Відповідно до Порядку виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, установа, організація або юридична особа, які видані або ухвалені до 01.01.2013 p., подаються заявником до органів державної виконавчої служби для здійснення їх обліку, інвентаризації та подальшої передачі органам, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, для погашення заборгованості. Пунктом 20 Порядку визначено, що погашення заборгованості здійснюється Казначейством в межах бюджетних асигнувань, визначених законом про Державний бюджет України на відповідний рік, за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду на підставі рішень, поданих органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, згідно з Порядком виконання рішень про стягнення коштів державних та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 р. № 845. Як встановлено п.3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства з попереднім інформуванням Мінфіну та у порядку черговості надходження виконавчих документів. Тобто, обов'язок щодо забезпечення коштів по виплаті пенсій за судовими рішеннями покладено на органи Казначейства. Органи Пенсійного фонду України здійснюють виплату пенсій лише в межах видатків, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України. Сума стягнення матеріальної шкоди в розмірі 37 000 грн., обрахована [PERSON], не береться судом до уваги, оскільки така не грунтується на жодних документах, немає будть-яких нормативних чи документальних обгрунтувань такого розрахунку. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, оскільки позивачем не доведено причинний зв'язок між заподіяною йому матеріальною та моральною шкодою та неправомірними діями відповідача, не доведено розміру матеріальної та моральної шкоди, а також не доведено вини відповідача у її заподіянні, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Outcome: dismissed