Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

Позиція позивача та відповідача, процесуальні дії, вчинені по справі. Хорольська міська рада Лубенського району Полтавської області (далі - позивач), звернувшись в суд з даним позовом просила стягнути з фізичної особи [PERSON] (далі - відповідач) безпідставно збережені (заощаджені) кошти 109 466 грн. 09 коп. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням 74 сесії Хорольської міської рад 6 скликання від 23.10.2015 р. № 414 « Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину [PERSON] » (з змінами внесеними рішенням 8 сесії міської ради 7 скликання від 25.03.2016 року №223) [PERSON] , як фізичній особі було надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,70 га для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості в [ADDRESS] . На земельній ділянці знаходиться нерухоме майно (нежитлові приміщення), яке належить [PERSON] на праві приватної власності. Відповідно до листа відділу у Хорольському районі ГУ Держгеокадастру в Полтавській області від 26.09.2019р. №967/116-19 гр-н [PERSON] звернувся до відділу з заявою про державну реєстрацію земельної ділянки, що розташована за адресою [ADDRESS] площею 0,6303га. Земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 532491010050:00:007:0469 із цільовим використанням 11.02 - для розміщення та експлуатації підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості . Отже Відповідач набув у власність нерухоме майно (нежитлові приміщення) і у зв`язку з цим одночасно вступив у фактичне володіння і користування земельною ділянкою площею 0,6303га в [ADDRESS] на якій розташовані його будівлі. Відповідач не має прав на безоплатне одержання у володіння і користування вказаної земельної ділянки. В цьому випадку згідно 206 ЗК України, ст.14 ПК України передача прав володіння і користування земельною ділянкою повинна здійснюватись виключно за плату, що має вноситися на користь позивача на підставі договору оренди земельної ділянки. 16 березня 2020 року Хорольським районним судом Полтавської області відкрито провадження у справі за позовом Хорольської міської ради Полтавської області до [PERSON] про стягнення безпідставно збережених ( заощаджених) коштів, призначено підготовче судове засідання з викликом сторін по справі. Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (п.п.14.1.136 п. 14.1. ст. 14 ПК України). Відсутність договору оренди земельної ділянки має фактичним наслідком набуття відповідачем володіння і користування земельною ділянкою без відповідної грошової компенсації. Тобто, - наразі має місце збереження (заощадження) відповідачем належних до сплати позивачеві коштів за період 01.01.2017 по 01.01.2020 року у розмірі 109 466 грн 09 коп (сто дев`ять тисяч чотириста шістдесят шість гривень 09 копійок) у вигляді орендної плати, котра згідно встановлених законодавчих приписів нараховується на цю земельну ділянку (розрахунок додається). Розрахунок зроблено на підставі витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 05.11.2019р. №2061/0/206-19 . Відповідач у порушення статей 125, 126 Земельного кодексу України без укладення договору оренди користувався земельною ділянкою для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості по [ADDRESS] площею 0, 6303 га в період з 01.01.2017 по 01.01.2020 року, та не сплачував коштів за її використання, чим безпідставно зберіг (заощадив) у себе майно - кошти, котрі у вигляді орендної плати, що нараховується за володіння і користування земельною ділянкою по [ADDRESS] площею 0, 6303 га та мали надійти до бюджету Хорольської міської ради (власника земельної ділянки) в сумі 109 466 грн 09 коп (сто дев`ять тисяч чотириста шістдесят шість гривень 09 копійок) 07.04.2020 року відповідачем подано до суду відзив на позов з додатками. 08.05.2019 року позивачем подано відповідь на відзив. В подальшому розгляд справи неодноразово відкладався за клопотанням сторін. 21.12.2020 року закрито провадження у справі № 548/433/20 за позовом Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області до [PERSON] про стягнення безпідставно збережених (заощаджених) коштів за володіння та користування земельною ділянкою по [ADDRESS] у частині позовних вимог щодо стягнення безпідставно збережених (заощаджених) коштів за період з 01.01.2017 по 01.01.2019 рік та закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду по суті. 21.12.2020 року замінено первісного позивача Хорольську міську раду Полтавської області її право наступником Хорольською міською радою Лубенського району Полтавської області. В судове засідання представник позивача Бибик В.В. не з"явився, але подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, зазначивши, що позов підтримує з підстав зазначених у ньому, просив його задовольнити в повному обсязі. В судове засідання відповідач та його представник не з"явився, але подав до суду заяву про розгляд справи у його відустність та відстуність відповідача. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 3ст. 211 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється,що відповідає положенням ч. 2ст. 247 ЦПК України. Врахувавши позицію позивача, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку відповідача, викладену у письмовій заяві, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Фактичні обставини, встановлені судом. Рішенням 74 сесії Хорольської міської рад 6 скликання від 23.10.2015 р. № 414 « Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину [PERSON] » (з змінами внесеними рішенням 8 сесії міської ради 7 скликання від 25.03.2016 року №223) [PERSON] , як фізичній особі було надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,70 га для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості в [ADDRESS] (копії рішень додаються). На земельній ділянці знаходиться нерухоме майно (нежитлові приміщення), яке належить [PERSON] на праві приватної власності. (витяг з реєстру додається). Відповідно до листа відділу у Хорольському районі ГУ Держгеокадастру в Полтавській області від 26.09.2019р. №967/116-19 гр-н [PERSON] звернувся до відділу з заявою про державну реєстрацію земельної ділянки, що розташована за адресою [ADDRESS] площею 0,6303га. Земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 532491010050:00:007:0469 із цільовим використанням 11.02 - для розміщення та експлуатації підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (копія листа додається). Отже Відповідач набув у власність нерухоме майно (нежитлові приміщення) і у зв`язку з цим одночасно вступив у фактичне володіння і користування земельною ділянкою площею 0,6303га в [ADDRESS] на якій розташовані його будівлі. Відповідач не має прав на безоплатне одержання у володіння і користування вказаної земельної ділянки. В цьому випадку згідно 206 ЗК України, ст.14 ПК України передача прав володіння і користування земельною ділянкою повинна здійснюватись виключно за плату, що має вноситися на користь позивача на підставі договору оренди земельної ділянки. Відповідач у порушення статей 125, 126 Земельного кодексу України без укладення договору оренди користувався земельною ділянкою для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості по [ADDRESS] площею 0, 6303 га . Юридичними підставами позову є ст.ст. 1212-1214 ЦК України. Тобто між позивачем та відповідачем виникли зобов`язання в силу яких позивач (Хорольська міська рада Лубенського району Полтавської області ), як власник майна в праві вимагати, а відповідач, котрий власником майна не є, але зберіг його у себе без достатніх правових підстав, зобов`язаний відшкодувати позивачеві вартість цього майна. Відповідач [PERSON] на протязі всього оскаржуваного періоду ухилявся від укладання договору на дану земельну ділянку. На даний час він також ухиляється від укладання договору на дану земельну ділянку міської ради та не проводить сплату за неї. Норми права, застосовані судом, оцінка суду. Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За вимогами ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Частиною 6 цієї статті передбачено, що якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. Відповідно до частини 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Як вбачається із доповіді Венеціанської комісії "Про верховенство права" складовими верховенства права є обов`язковість зрозумілості, ясності та передбачуваності положень закону та обов`язковість реалізації владних повноважень відповідно до закону, справедливо та розумно. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню (пункт 4.1. рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004). Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Правовий механізм переходу права на землю пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, визначено ст. 377 Цивільного кодексу України. Виходячи зі змісту зазначеної статті закону, норма щодо переходу права на земельну ділянку у разі переходу права на будинок, будівлю і споруду може бути застосована у випадках, якщо земельна ділянка перебуває у власності або у користуванні колишнього власника будівлі. Як вбачається із положень ст. 120 Земельного кодексу України та 377 Цивільного кодексу України, виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи користування земельною ділянкою. Відповідно до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Водночас, за змістом ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Частиною 2 ст. 152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно зі ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землі є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. За приписами ст. 14.1.147 Податкового кодексу України плата за землю обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Податковим кодексом України визначено, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є обов`язковим платежем, а його розмір визначається на підставі законодавчих актів, тобто є регульованою ціною (ст.ст. 14.1.125, 14.1.136, 288.5). Відповідно до вимог ст. 21 Закону України «Про оренду землі» та п.14.1.136 Податкового кодексу України орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. За приписами ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. В порушення вищевказаних норм, в період часу з 01.01.2019 року по 01.01.2020 рік договір оренди земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , площею 0,6303 га. не укладався, орендна плата за її використання відповідачем не сплачувалася, що не заперечується сторонами по справі. Згідно з ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. З аналізу змісту норм статей 1212-1214 ЦК України, випливає, що зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (кондикційне зобов`язання) виникає за одночасної наявності трьох умов: 1) відбувається набуття чи збереження майна; 2) правові підстави для набуття чи збереження майна відсутні; 3) набуття чи збереження здійснюється за рахунок іншої особи. Набуті відповідачем нежитлові будівлі будучи згідно статті 181 ЦК України нерухомим майном (об`єктом, розташованим на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення) є органічно і нерозривно пов`язаною з цією земельною ділянкою. Тому визнання за відповідачем права власності на будівлі автоматично призвело до фактичного набуття відповідачем і майнових прав володіння і користування земельною ділянкою, на якій розташована ця будівля. Відсутність укладеного договору оренди земельної ділянки має фактичним наслідком набуття відповідачем володіння і користування чужою земельною ділянкою без відповідної грошової компенсації. В результаті відбулося збереження (заощадження) відповідачем належних до сплати за таке володіння і користування коштів у вигляді орендної плати. Передача прав володіння і користування земельною ділянкою згідно статті 206 ЗК України, п.п.14.1.136п.14.1. ст.14 ПК України здійснюється за плату, що має вноситися на користь позивача на підставі договору оренди земельної ділянки. Правові підстави для одержання відповідачем прав володіння і користування земельною ділянкою безоплатно в даному випадку відсутні. Так само відсутні правові підстави для не нарахування, несплати орендної плати за землю тощо. Встановлено, що власником відповідної земельної ділянки на час подачі позову до суду була Хорольська міська рада Полтавської області в особі позивача, на даний час це правонаступник Хорольська міська рада Лубенського району Полтавської області. Згідност.206 ЗК України, п.п.14.1.136 п.14.1. ст.14 ПК України власником майна фактично збереженого відповідачем (коштів у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою) також є Хорольська міська рада Лубенського району Полтавської області в особі позивача. Таким чином, збереження (заощадження) відповідачем коштів у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою призвело до збільшення (накопичення) цих коштів у відповідача за рахунок їх неодержання позивачем. Кваліфікація спірних правовідносин як зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави означає необхідність застосування норм передбачених статтями 1212-1214 ЦК України правових наслідків дій/бездіяльності відповідача у в вигляді збереження (заощадження) у себе відповідних сум орендної плати. За допомогою цих норм навіть за відсутності ознак делікту, тобто при умові правомірної поведінки відповідача у спірних правовідносинах, досягається відновлення справедливої рівноваги між правами та охоронюваними законом інтересами сторін спору, що випливають з принципу платності користування землею. На відміну від зобов`язань, які виникають із завдання шкоди, для стягнення безпідставно збереженого майна (коштів) за п.4 ч.3 ст.1212 Цивільного кодексу України вина не має значення, оскільки незалежно від наявності вини в поведінці відповідача, сам факт несплати відповідачем орендної плати за користування земельною ділянкою, свідчить про втрату позивачем майна, яке у спірних правовідносинах підпадає під визначення "виправданого очікування" відповідно до загальновизнаної практики Європейського суду з прав людини. Так, пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини «Федоренко проти України» від 03.06.2006 визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. У даних правовідносинах неотриманні позивачем кошти від оренди землі підпадають під визначення Європейським судом з прав людини «виправданого очікування» щодо отримання можливості ефективного використання права комунальної власності Хорольської міської ради. До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Такий висновок суду повністю узгоджується з правовою позицією Великої палати Верховного суду Верховного Суду, викладеною у постанові від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц (провадження №14-77цс18) Крім того, Велика палата ВС у вказаній постанові зазначила, що фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212ЦК України (п.82 Постанови). Отже, [PERSON] (набувач), не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, збільшено вартість власного майна, а позивачем (потерпілим) втрачено належне їй майно (кошти від орендної плати), тобто, має місце факт безпідставного збереження саме орендної плати відповідачем за рахунок позивача. Беручи до уваги, що відповідач користувався вказаною земельною ділянкою без достатньої правової підстави, відповідно до положень статей 1212-1214 Цивільного кодексу України [PERSON] повинен повернути Хорольській міській раді Лубенського району кошти, які він зберіг у вигляді несплаченої орендної плати з вирахуванням фактично сплачених коштів (земельного податку) у розмірі 36488,69 грн. за період з 01.01.2019 року по 01.01.2020 рік . Відповідно до витягу № 2061/206-19 від 05.11.2019 року з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, грошова оцінка земельної ділянки площею 6303 кв. метра станом на 2019 рік становить 1216289,91 грн. Ставка орендної плати згідно рішення 64 сесії Хорольської міської ради 6 скликання від 20.01.2015 року № 10 становить 3%. При цьому суд вважає, що твердження відповідача, про відсутність в матеріалах справи витягу із нормативно-грошової оцінки землі як підстави у відмові в задоволенні позову є безпідставним, так як нормативно-грошова оцінака земельної ділянки врахована позивачем при обрахунку вартості безпідставно збереженого мана. Судом перевірено правильність нарахування збитків, суд також враховує , що ці збитки обраховані уповноваженим органом виходячи із розміру нормативно грошової оцінки землі прийнятою у відповідності до вимог чинного законодавства, з урахуванням відповідних коефіцієнтів інфляції, з урахуванням 3% процентної ставки, яка є мінімальною, відповідно до вимог Закону України «Про оренду землі». При цьому, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Також, Європейський суд з прав людини зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України). Суд констатує, що відповідач, у випадку встановлення обставин, які перешкоджали йому використовувати земельну ділянку яка закріплена за придбаною ним нежитловою будівлею, для зазначених у вищевказаній заяві цілей, не був позбавлений можливості звернутися до позивача із заявою про поділ земельної ділянки, чи відмовитися від використання тієї частини земельної ділянки, яка знаходиться за межами розташування нежитлової будівлі належної відповідачу. Як встановлено в судовому засідання відповідач таких дій не вчиняв. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача за період з 01.01.2019 року по 01.01.2020 рік у сумі 36488,69 грн. підтверджуються доданими до матеріалів справи доказами, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial