Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-23 00:00:00

24 червня 2014 року до суду звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, в якому прохала прийняти рішення, яким позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO]. У судовому засіданні прокурор позов підтримала, прохала задовольнити. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, прохала позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з»явився, належним чином повідомлений, про причини неявки суд не повідомив, в матеріалах справи наявна заява відповідача, в якій останній вказує, що дає згоду на позбавлення його батьківських прав (а.с. 4). Від представника служби у справах дітей виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, у своїй заяві представник позов підтримав, прохав задовольнити. Згідно ст. 169 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу по суті у відсутність сторін на підставі наявних по справі доказів. Відповідно ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], від якого [INFO] в них народився син - [PERSON] ( при народженні дитини батько не заперечував, що син отримає прізвище матері), згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 26.09.2007 року, виданого Отябрським відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції. Шлюб між сторонами розірвано, згідно свідоцтво про розірвання шлюбу, серія [NUMBER] від 25.08.2010 р. Рішенням 23.07.2010 року Октябрського районного суду м. Полтави з [PERSON] на користь позивача стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку. Станом на 01.05.2014 року заборгованість по аліментах становить 19 200,00 грн. згідно довідки виданої Октябрським ВДВС за вих. 22562 від 29.04.2014 року. Фактично сина [PERSON] утримує та виховує сама позивач, батько дитини [PERSON], матеріально сину не допомагає, участі у його вихованні, утриманні, взагалі не приймає, не цікавиться життям сина, своїх батьківських обов»язків не виконує. Відповідно до нотаріально посвідченої заяви приватним нотаріусом [PERSON], серії ВТТ № 256276, 18 квітня 2014 року [PERSON] надав згоду на позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина - [PERSON]. Обов'язки батьків щодо дитини закріпленні в ст. ст. 150, 180 Сімейного Кодексу України, зокрема: батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов'язанні забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов'язанні поважати дитину; батьки зобов'язанні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Виходячи з вищезазначеного, суд приходить до висновку, що відповідач свідомо, протягом тривалого часу не виконує належним чином своїх обов'язків по відношенню до своєї дитини. Виходячи з вищевикладеного, суд встановив, що своїми діями відповідач порушує принцип № 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, записано : "Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення". В ч.2 ст. 3 Конвенції про права дитини, що діє на Україні з 27 вересня 1991 року вказано: "Держави-учасники зобов'язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обов'язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи". Відповідно до ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року №2402 зазначено, що "Кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України". Статтею 11 цього ж Закону вказано, що "Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини." Згідно статті 12 цього Закону вказано, що "Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров"я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці". Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов"язків по вихованню дитини. Відповідно до п.4.2 ст.166 СК України передбачено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов»язку щодо утримання дитини. Виходячи з вищевказаного, діючи в інтересах дитини, суд вважає можливим задовольнити позов. На підставі викладеного,

Outcome: approved