Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-19 00:00:00

ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» звернувся до суду з позовною заявою про примусове виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON], неповнолітньої [PERSON]. Позовні вимоги ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» мотивовані тим, що 23 липня 2008 р. між ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником якого є ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № 6671097. Відповідно до умов кредитного договору позивач забов'язався надати [PERSON] кредит у розмірі 70 000 доларів США, а відповідач використати кредит за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом та повернути банку кредит частинами у розмірах, в порядку та в строки, визначені кредитним договором. З метою забезпечення виконання забов'язань за кредитним договором, між банком та [PERSON] був укладений договір іпотеки №6671158 від 23.07.2008 р., згідно з яким [PERSON] передано в іпотеку житловий будинок [ADDRESS], реєстраційний №18264998, загальною площею 106,5 кв.м., житловою площею 59,9 кв.м.. 15.08.2008 р. відповідачем [PERSON] складена заяву, що на момент укладання іпотечного договору, малолітніх та неповнолітніх дітей, які мають право на користування будинком не має, а також малолітні та неповнолітні діти у цій квартирі не проживають. В порушення взятих на себе договірних зобов'язань відповідач [PERSON] ігнорувала умови кредитного договору та за наслідком чого 25 серпня 2010 р. приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] здійснено Виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №7198, яким запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог позивача до відповідача [PERSON] за кредитним договором в розмірі 73 905,78 доларів США та 7 584,23 грн.. Зазначений Виконавчий напис 30 серпня 2010 р. було пред'явлено на виконання до відділу державної виконавчої служби Петровського районного управління юстиції у м. Донецьку, яким винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №21571512. В ході виконання зазначеного виконавчого провадження державним виконавцем було описано та арештовано предмет іпотеки. Однак, [PERSON] заважає подальшому проведенню виконавчих дій та організації проведення торгів для продажу предмету іпотеки, перешкоджаючи доступ до нього. Згідно з п. 7.4 договору іпотеки, без попереднього письмового погодження іпотекодержателя, іпотекодавець не має права реєструвати третіх осіб на житловій площі, що входить до складу предмета іпотеки. [PERSON] в порушенні умови вищевказаного пункту договору іпотеки та без попередження та дозволу позивача прописані в спірному будинку: батько [PERSON], мати [PERSON] та дочка [PERSON]. Невиконання відповідачами вимог позивача про виселення зі спірного будинку перешкоджає його реалізації, внаслідок чого порушується право позивача на звернення стягнення на предмет іпотеки. З наведених підстав позивач просить суд примусово виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON], неповнолітню [PERSON] та стягнути з відповідача [PERSON] судові витрати. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги щодо примусового виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON], неповнолітню [PERSON], просив задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги ПАТ «ПУМБ» про виселення, не визнав, просив відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні пояснив, що 1978 р. він зі своєю дружиною [PERSON] на виділеній земельній ділянці, побудував житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В 1980 р. він отримав свідоцтво про право власності на спірний будинок. З часу побудування житлового будинку та по теперішній час він зі своєю сім'єю мешкає в цьому будинку. Іншого житла в його сім'ї не має. Він та його дружина є пенсіонерами. Разом з ними в будинку мешкали дочка [PERSON] та онука [PERSON], [INFO]. В січні 2013 р. по пошті він отримав вимоги про виселення з будинку. Про існування договору іпотеки укладеного між ПАТ «ПУМБ» та його дочкою [PERSON], ані йому ані його дружині раніше відомо не було. Після отримання вимог про виселення, з розмови з дочкою йому стало відомо про існування кредитного договору та договору іпотеки. [PERSON] зізналася, що 23 липня 2008 р., коли вона запросила його та його дружину до нотаріуса, щоб вони надали згоду на реструктуризацію боргу за кредитом, вона їх обдурила та приховала факт оформлення договору купівлі-продажу будинку, згідно якого він продав будинок дочці. Договір купівлі-продажу він прочитав лише в січні 2013 р., коли забрав договір у дочки. Тобто [PERSON] шляхом обману та зловживання довірою заволоділа спірним будинком. На теперішній час він не знає, де знаходиться його дочка - [PERSON], а він проживає у спірному будинку з дружиною і неповнолітньою онукою - [PERSON] - [INFO] і іншого житла його сім'я не має. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги ПАТ «ПУМБ» про виселення, не визнала, дала аналогічні пояснення, просить відмовити у задоволенні позову про виселення, так як їх сім'я іншого житла не має і з нею проживає з моменту народження неповнолітня онука [PERSON]- [INFO] . Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась за невідомою суду причини, про дату та час слухання справи повідомлена належним чином. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Петровської районної у м. Донецьку ради Чепікова Я.В. в судове засідання не з'явилася, надала заяву в якій просить розгляд справи проводити у її відсутність, позовні вимоги не підтримала, оскільки в спірній квартирі мешкає малолітня дитина [PERSON], [INFO], яка іншого житла не має, дозволу на реалізацію майна боржника [PERSON], яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], в якій мешкає малолітня дитина орган опіки та піклування Петровської районної у м. Донецьку ради не надає, реалізація квартири приведе до порушення прав дитини. Представник Третьої особи відділу державної виконавчої служби Петровського районного управління юстиції у м. Донецьку в судове засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність. Прокурор Ледвіна О.В. в судовому засіданні позовні вимоги не підтримала, просила відмовити у їх задоволенні. Суд, заслухавши пояснення прокурора, сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» про примусове виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON], неповнолітньої [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 23 липня 2008 р. між ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником якого є ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір №6671097. Відповідно до умов кредитного договору позивач надав [PERSON] грошові кошти в сумі 70 000 доларів США. (а.с. 16-23) Суд також встановив, що на забезпечення виконання цього договору кредиту у той же день 23 липня 2008 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір іпотеки № 6671158, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу, і предметом цієї іпотеки є нерухоме майно житловий будинок [ADDRESS], реєстраційний №18264998, загальною площею 106,5 кв.м., житловою площею 59,9 кв.м., який згідно із договором іпотеки належить на праві приватної власності [PERSON]. (а.с.7-15) Судом встановлено, що відповідач [PERSON] мала заборгованість з виплати кредиту за договором кредиту від 23 липня 2008 року, в звязку з чим внаслідок невиконання позичальником умов кредитного договору 25 серпня 2010 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу, був вчинений виконавчий напис про звернення стягнення на нерухоме майно на вищезазначений будинок. Ці обставини підтверджуються копією виконавчого напису (а.с.34). Відповідно до статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом 1 місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Суд встановив, що в звязку з предьявленям виконавчого напису до виконання стягвачем - державним виконавцем відділу ДВС Петровського РУЮ в м. Донецьку 10.09.2010 року було відкрите виконавче провадження за цим виконавчим написом. Але, відповідно до домової книги та довідки комітета мікрорайону «Тихий», в Петровському районі м. Донецька від 28 квітня 2014 року, за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON] і неповнолітня [PERSON], [INFO] , яка мешкає за даною адресою з моменту народження. Спірні правовідносини, що склалися між сторонами регулюються нормами Конституції України, Сімейного кодексу України , Законом України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 р. № 2401 -ПІ, Законом України "Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей" від 02.06.2005 р. №2623-VI та Іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до вимог статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Одночасно Конституцією встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 р. № 2401-III (далі - Закон № 2401-III). Відповідно до ст. 1 Закону № 2401 -III дитина - особа віком до 18 років (повноліття). якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше. Згідно із ст. 5 Закону № 2401-III основні засади охорони дитинства та державну політику у цій сфері визначає Верховна Рада України шляхом затвердження відповідних загальнодержавних програм. Місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до їх компетенції, визначеної законом, забезпечують: проведення державної політики у сфері охорони дитинства, розроблення і здійснення галузевих та регіональних програм поліпшення становища дітей, вирішення інших питань у цій сфері; розвиток мережі навчальних закладів, закладів охорони здоров'я, соціального захисту, а також позашкільних навчальних закладів, діяльність яких спрямована на організацію дозвілля. відпочинку і оздоровлення дітей, зміцнення їх матеріально-технічної бази: вирішення; питань щодо встановлення опіки і піклування, створення інших передбачених законодавством умов для виховання дітей, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, хвороби батьків чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, а також для захисту особистих і майнових прав та інтересів дітей. Статтею 18 Закону № 2401-III передбачено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Захист прав та інтересів дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна передбачений ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб І безпритульних дітей" від 02.06.2005 р. X" 2623-VI. Відповідно до вказаної статті держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом Інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти. необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Частиною 4 ст. 177 Сімейного кодексу України визначено, що дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло. Відповідно до частини 10 названої статті Сімейного кодексу України порядок провадження органами опіки та піклування визначеної законом діяльності, пов'язаної із захистом майнових прав дитини, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Такий Порядок затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 р. № 866 (далі - далі - Порядок № 866). Згідно пункту 67 Порядку № 866 провадження органами опіки та піклування визначеної законом діяльності, пов'язаної із захистом майнових прав дитини дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина надається районною, районною у м. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної в місті ради за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права а житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей. Відповідно до п. 7 ч. 5 ст- 177 Сімейного кодексу України органи опіки та піклування можуть відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса щодо накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, якщо ними встановлено, що вчинення правочину призведе до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини. Згідно статті 177 Сімейного кодексу України, а саме. п. 7 ч. 2, відповідно до якого реалізація вказаної вище квартири призведе до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини. Крім того, згідно Закону України « Про мораторій на стягування майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави зі ст.4 Закону України «Про заставу» та або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України ( позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті та за умови, що : таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника, майнового поручителя, яке перебуває в іпотеці за умови, що у позичальника або у майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно. З урахуванням викладеного, суд вважає, позовні вимоги про виселення та зняття з реєстраційного обліку мешканців житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS], а саме: [PERSON], [PERSON], [PERSON], неповнолітньої [PERSON], [INFO] не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed