Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-21 00:00:00

У серпні 2019 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська Факторингова компанія розвитку» (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), треті особи: Публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь» (далі - третя особа 1), приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заєць Інна Олександрівна (далі - третя особа 2), у якому просив суд визнати недійсним Договір № В-25/16 про відступлення права вимоги за кредитним договором №6-03.2-1 від 16.06.2007 року, укладений 18.11.2016 року між відповідачем 1 та відповідачем 2; визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, укладений 18.11.2016 року між відповідачем 1 та відповідачем 2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16 червня 2007 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» та [PERSON] укладено кредитний договір №6-03.2-1. В якості забезпечення виконання зобов`язань позивача перед банком, 16 червня 2007 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» та [PERSON] укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Томаєвою М.Ю., зареєстрований в реєстрі за №307. 11 серпня 2016 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ТОВ «Фінансова установа «Європейська Факторингова компанія розвитку» укладено Договір № 211357/42 про відступлення права вимоги за кредитним договором №6-03.2-1 від 16.06.2007 року та Договір про відступлення права вимоги за Договором іпотеки від 16.06.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дрозд Н. В. за реєстровим № 1014. 18 листопада 2016 року між ТОВ «Фінансова установа «Європейська Факторингова компанія розвитку» та [PERSON] укладено Договір № В-25/16 про відступлення права вимоги за кредитним договором №6-03.2-1 від 16.06.2007 року та Договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 16.06.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О. та зареєстрований в реєстрі за №1547. Позивач вважає Договір № В-25/16 від 18.11.2016 року та Договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 18.11.2016 року недійсними, з огляду на наступні обставини. З укладенням договорів про відступлення права вимоги за Кредитним договором №6-03.2-1 від 16.06.2007 року та Договором іпотеки від 16.06.2007 року відбулася заміна кредитодавця ТОВ «Фінансова установа «Європейська Факторингова компанія розвитку», яке є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу [PERSON] , яка не може надавати фінансові послуги. Отже, відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа. Отже, з огляду на ч. 1 ст. 203 ЦК України, Договір № В-25/16 від 18.11.2016 року та Договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 18.11.2016 року підлягають визнанню недійсними відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України. У відзиві на позовну заяву представник відповідача 1 зазначила, що у правовідносинах, що виникли, [PERSON] після переходу до неї права вимоги, не виступає кредитодавцем в розумінні положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України, оскільки не має відповідного дозволу на здійснення кредитних операцій. Відбулась зміна саме не кредитодавця, а кредитора, без переходу прав, якими наділені виключно банки та інші фінансові установи, оскільки до неї перешли права вимоги відносно стягнення заборгованості у розмірі зазначеному в Договорі відступлення. Перехід права вимоги до відповідача 2 від відповідача 1 не є правом на надання фінансової послуги, а перехід права вимоги відбувається лише щодо повернення грошових коштів, без нарахування будь-яких відсотків або ж надання інших фінансових послуг. Таким чином, підстави для задоволення позову відсутні. У поясненнях представник третьої особи 1 вказала, що банк повністю заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах законодавства. У відзиві на позовну заяву представник відповідача 2 зазначив, що у правовідносинах, що виникли, відбулась зміна саме не кредитодавця, а кредитора, без переходу прав, якими наділені виключно банки та інші фінансові установи, оскільки до неї перешли права вимоги відносно стягнення заборгованості у розмірі зазначеному в Договорі відступлення. Отже, представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог, а також стягнути з позивача на користь відповідача 2 понесені судові витрати у сумі 3 500,00 грн. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача 1 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Відповідач 2 у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Треті особи у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Згідно положень ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Ухвалою суду від 16.08.2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача 1, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 16 червня 2007 року між Акціонерним банком «Київська Русь» та [PERSON] укладено Кредитний договір №6-03.2-1, за умовами якого кредитодавець надав позичальнику споживчий кредит у сумі 350 000,00 доларів США, що станом на 16.06.2007 року становить 1 767 500,00 грн., згідно офіційного курсу НБУ, строком з 16 червня 2007 року по 15 червня 2012 року. Зазначеним договором встановлено порядок погашення кредиту, визначено відсоткову ставку за користування кредитними коштами, фіксовану плату за надання кредиту, а також закріплені права та обов`язки сторін (а.с. 7-9). В якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 16 червня 2007 року між Акціонерним банком «Київська Русь» та [PERSON] укладено Договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Томаєвою М.Ю. та зареєстрований в реєстрі за №307. Предметом іпотеки за вказаним договором виступили земельна ділянка площею 0,1120 га з кадастровим номером 3220881300:04:001:0162, розташована в Бориспільському районі Київської області Вишенівської сільської ради садове товариство «Вишеньки-2», яка належить [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №595487, виданого 03 травня 2007 року Бориспільським районним відділом земельних ресурсів на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.03.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Кузьміченко А.П. за реєстровим №1085; садовий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , який належить [PERSON] на підставі Свідоцтва №1716 про право власності на нерухоме майно, виданого 17.05.2007 року Вишеньківською сільською радою (а.с. 10-14). 11 серпня 2016 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ТОВ «Фінансова установа «Європейська Факторингова компанія розвитку» укладено Договір № 211357/42 про відступлення права вимоги за кредитним договором №6-03.2-1 від 16.06.2007 року та Договір про відступлення права вимоги за Договором іпотеки від 16.06.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дрозд Н. В. за реєстровим № 1014. 18 листопада 2016 року між ТОВ «Фінансова установа «Європейська Факторингова компанія розвитку» та [PERSON] укладено Договір про відступлення права вимоги № В-25/16, за умовами якого кредитор відступив (передав) новому кредитору, а новий кредитор набув право вимоги за Кредитним договором №6-03.2-1 від 16.06.2007 року та сплатив кредитору грошові кошти у визначеному розмірі (а.с. 18-22). Станом на дату укладення сторонами цього договору загальний розмір заборгованості боржника перед кредитором складає 2 044 275,44 грн. (п. 2.2. вказаного Договору). Крім того, як передбачено п.п. 3.3. та 3.4. Договору про відступлення права вимоги № В-25/16, сторони укладають Акт заміни кредитора у зобов`язанні (відступлення права вимоги) (Додаток 2) в день укладення цього договору. Для підтвердження наявності та дійсності права вимоги, що відступається за цим договором, кредитор передає новому кредитору документацію в порядку та строки, що передбачені цим договором, за Актом приймання-передачі документації, який є невід`ємною частиною цього договору. 18 листопада 2016 року між ТОВ «Фінансова установа «Європейська Факторингова компанія розвитку» та [PERSON] укладено Договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, за умовами якого іпотекодержатель передав (відступив), а новий іпотекодержатель одержав (набув) належні іпотекодержателю права в зобов`язанні за Договором іпотеки від 16.06.2007 року, що укладений між АБ «Київська Русь» та [PERSON] . Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О. та зареєстрований в реєстрі за №1547 (а.с. 26-28). За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з п. 2 ч. 2 ст.16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав. Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Положеннями ч. 1, 2, 3, 5 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Перевіривши обставини укладення оскаржуваного договору, суд приходить до наступних висновків. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Згідно ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса - вони базуються на заміні кредитора у зобов`язанні (відступленні права вимоги). Виходячи з того, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст, суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов`язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків. Такий висновок повністю узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 30 січня 2018 року у справі №910/7038/17. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як роз`яснив Верховний суд у своїй постанові від 16 квітня 2019 року у справі № 916/144/17, аналіз статей 512, 1077 Цивільного кодексу України свідчить про те, що цивільне право розмежовує правочини, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: договори з відступлення права вимоги (договори цесії) та договори факторингу. Зазначені правочини не є аналогічними та різняться за певними критеріями: за предметом договорів, за формою вчинення договорів, за суб`єктним складом правочинів, за метою їх укладення. Щодо розмежування за предметом договору слід зазначити, що під час цесії може бути відступлене право як грошової, такі не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Предметом договору факторингу згідно зі статтею 1078 Цивільного кодексу України може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги). При розмежуванні зазначених договорів за формою їх вчинення слід враховувати, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 Цивільного кодексу України). Оскільки факторинг згідно з пунктом 3 частини 1 статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" є кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Відмінність зазначених договорів за суб`єктним складом полягає в тому, що відповідно до статей 2, 512 - 518 Цивільного кодексу України за договором відступлення права вимоги учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа. Тому, відсутні правові підстави визнавати оскаржувані договори недійсними у зв`язку з тим, що [PERSON] не має відповідного дозволу на здійснення кредитних операцій, так як у судовому засіданні встановлено факт набуття права вимоги фізичною особою на підставі компенсації частини отриманого від права вимоги. Таким чином, за своєю правовою природою оспорювані договори від 18.11.2016 року є договорами відступлення права вимоги, за якими Закон не передбачає обмежень стосовно статусу особи, якій може бути здійснено таке відступлення. Враховуючи дану обставину, норми Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» на які посилався позивач та на які в даному випадку не розповсюджуються на спірні правовідносини, не дають підстави для задоволення позову. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.11 своєї постанови «Про судове рішення у цивільних справах», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч.1, 2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Окрім того Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 13.05.1980 року в справі «Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05. 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Враховуючи ту обставину, що при укладенні договорів не було порушено вимоги закону та, відповідно, прав позивача, підстав для визнання їх недійсним не вбачає. Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Положеннями ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, підстави стягувати з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати відсутні. Щодо вимоги відповідача [PERSON] про стягнення з [PERSON] витрат на правову допомогу, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В той же час, ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. З метою отримання професійної правничої допомоги [PERSON] уклала з адвокатом Семашко Д.М. Договір про надання правової допомоги адвокатом від 18.07.2019 р. (а.с. 110-111). Згідно з умовами п. 1.1. Договору, клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачені даним договором. Відповідно до пункту 4.1. Договору, для початку виконання робіт клієнт сплачує адвокату аванс у розмірі 3 500,00 грн. Фактичне здійснення оплати підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №310 від 18.07.2019 року (а.с. 113). На виконання вимог ч. 3 ст. 137 ЦПК України представник [PERSON] надав акт виконаних робіт на наданих послуг (а.с. 114). Таким чином, [PERSON] понесла витрати на правову допомогу у загальному розмірі 3 500,00 грн., що документально підтверджено у ході розгляду справи. За умовами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Беручи до уваги вимоги ч.ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з позивача на користь відповідача 2 кошти судових витрат на правову допомогу у розмірі 3 500,00 грн. На думку суду, такий розмір витрат є обґрунтованим, враховуючи поведінку сторони відповідача 2 під час розгляду справи, підготовку представника до її розгляду та значення даної справи для [PERSON] . Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. На підставі викладено та

Outcome: approved