Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-07 00:00:00

Позивачка, звернувшись до суду з даним позовом, просить позбавити [PERSON] , [INFO], останнє постійне місце проживання: [INFO], батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 1500,00 грн. в місяць до досягнення повноліття дитиною. Рішення в частині стягнення суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання. В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що 21.12.2013 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб. Від подружнього життя у них народився син [PERSON], [INFO], батьком якого є відповідач, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серія 1-НМ №295035 від 26.08.2015 року. Протягом останніх двох років відповідач самоусунувся від виховання сина і ніхто йому не чинить перешкод у виконанні ним свого батьківського обов'язку. В листопаді 2015 року чоловік забрав всі свої особисті речі, залишив сім'ю і виїхав з м. Долина, куди - їй не відомо. Протягом цього часу відповідач жодного разу не приїжджав, не спілкувався з сином, не цікавився і не цікавиться життям, здоров'ям дитини, фізичним розвитком сина, не бачить, як він зростає, не має жодної уяви про нього, тобто доля сина відповідачу взагалі байдужа. У свою чергу син не пам'ятає батька, не згадує про нього, не має ніяких родинних почуттів до нього. Утримує та виховує дитину сама. Питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача стосовно їхньої малолітньої дитини розглядалося органами опіки та піклування, де було прийняте рішення про доцільність позбавити [PERSON] батьківських прав щодо сина [PERSON], що буде відповідати інтересам дитини. Вважає, що відповідач зобов'язаний приймати участь в утриманні сина. Він працездатний, може працювати і отримувати відповідний дохід і стягнення аліментів з відповідача слід проводити в твердій грошовій сумі в розмірі 1500,00 грн. в місяць. У свою чергу, вона не отримує будь-якого доходу, так являється лікарем - інтерном контрактної форми навчання Івано-Франківського національного медичного університету. Позивач в судове засідання не прибула, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задоволити. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчить оголошення в газеті "Галичина" №7-8 (5354-5355) від 25.01.2018 року, в судове засідання повторно не прибув. Представник органу опіки та піклування Долинської РДА [PERSON] в судове засідання не з"явилась, однак подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і дату судового розгляду, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як відповідач не з"явився на судовий розгляд справи, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов або заяви про розгляд справи у його відсутності не надали, а представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до п.1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо ж дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як регламентує п.1 ст.18 цієї ж Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У ч.ч. 2, 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 року (з наступними змінами та доповненнями) передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч. 1 ст. 12 вказаного вище закону виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. 2ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд встановив, що [PERSON] та [PERSON], які зареєстрували шлюб 21.12.2013 року, є батьками малолітнього [PERSON], [INFO], що стверджується свідоцтвом про народження серії І-НМ№ 295035 від 26.08.2015 року (а.с.5, 6). Згідно матеріалів справи та акту обстеження матеріально-побутових умов та сімейних обставин від 31.10.2017 року встановлено, що відповідач не проживає з позивачкою та дитиною з 2015 року, і з цього часу не спілкується з сином, не цікавиться його розвитком, станом здоров'я, не надає жодної матеріальної допомоги (а.с. 7). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Долинської РДА від 13.11.2017 року, позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно його малолітнього сина [PERSON], [INFO], є доцільним і відповідає інтересам дитини, оскільки він протягом двох років жодного разу не приїжджав до дитини, матеріально не підтримував, участі у вихованні не брав. Згідно\~ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, окреме проживання їх від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до\~ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно\~ст. 164 СУ України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до вимог п.15 постанови Пленуму ВСУ №3 від 30.03.2007 року, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного та об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Відповідно до абзацу 2 п. 16 вказаної постанови Пленуму, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Таким чином суд встановив, що відповідач, як батько дитини, повністю ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не цікавиться життям, потребами, його фізичним та духовним розвитком, не виявляє батьківської турботи та не забезпечує їх матеріально. При таких обставинах, з метою захисту інтересів малолітнього [PERSON] та враховуючи висновок органу опіки та піклування Долинської РДА суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в частині позбавлення батьківських прав [PERSON]. Відповідно до ч.1ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до\~ст.182 Сімейного Кодексу України\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров"я та матеріальне становище дитини; стан здоров»я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно довідки № 144, виданої 18 лютого 2016 року Івано-Франківським мидичним університетом, [PERSON] навчається в інтернатурі за спеціальністю акушерство і гінекологія на умовах контракту з 01.08.2015 року по 30.06.2018 рік та не отримує жодних доходів. [PERSON] є чоловіком працездатного віку. Відомостей про незадовільний стан його здоров'я відповідачем суду не надано. Крім того, суду не наведено доказів на підтвердження того, що у нього є інші діти, окрім [PERSON], а також не надано доказів на підтвердження того, що на його утриманні перебувають непрацездатні особи. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з [PERSON] на користь повивачки аліменти на утримання малолітнього сина у твердій грошовій сумі у розмірі 1500,00 грн щомісячно, з наступною індексацією відповідно до закону, починаючи з дня звернення до суду з позовом і до досягнення дитиною повноліття. У справах про стягнення аліментів суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місць (п. 1 ч. 1 ст 430 ЦПК України). У відповідності до вимог\~ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути сплачений останньою при зверненні до суду судовий збір у сумі 640,0 грн згідно квитанції. На підставі викладеного, ст. 9 Конвенції про права дитини, ст.ст.11, 12 Закону України "Про охорону дитинства" \~ст.ст.\~141, 150, 155, 164, 165, 166, 180, 182, 184, 191 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved