Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

11.06.2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ФГ "Атей" про розірвання договору оренди земельної ділянки. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 903838, виданого 19.10.2007 року Первомайською районною державною адміністрацією Миколаївської області, позивачу на праві власності належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 4825484600:02:000:0481, площею 3,82 га, яка розташована на території Лисогірської сільської ради Первомайського району Миколаївської області. 20.10.2015 року між ним та відповідачем укладено договір оренди належної йому земельної ділянки. В подальшому вказаний договір оренди був зареєстрований на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 30230209 від 29.06.2016 року 15:18:45, державним реєстратором виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області Курочкіною І.С. Відповідно до умов даного договору позивачем було передано в строкове платне користування відповідачу земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 4825484600:02:000:0481, площею 3,82 га, яка розташована на території Лисогірської сільської ради Первомайського району Миколаївської області. Згідно п. 3.1 умов вказаного договору оренди землі орендна плата вноситься орендарем у розмірі 3,5% від вартості земельної ділянки. Таким чином сторони договору домовились, що орендодавець отримує 4731,93 грн. На неодноразову вимогу позивача розрахуватись з ним згідно договору оренди земельної ділянки за 2016, 2017, 2018 роки, відповідач відмовляється виконувати свої зобов`язання. Отже, за вказаний період позивачу мало бути нарахована та виплачена орендна плата 4731,93 грн. х 3 = 14195,79 грн. Посилаючись на те, що відповідачем істотно порушено умови укладеного між ними договору оренди землі, допущено систематичну несплату орендної плати та наявність заборгованості по орендній платі за 2016-2018 роки в розмірі 14195,79 грн., позивач просив розірвати вищевказаний договір оренди землі від 20.10.2015 року та стягнути на його користь з відповідача судові витрати. 08.07.2019 року на адресу суду надійшов відзив ФГ "Атей" на позовну заяву [PERSON] про розірвання договору оренди земельної ділянки, в обгрунтування якого представник відповідача вказав, що дійсно між сторонами по справі 20.10.2015 року було укладено договір оренди належної позивачу земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 3,82 га, яка розташована на території Лисогірської сільської ради Первомайського району Миколаївської області. Вказаний договір оренди земельної ділянки було зареєстровано у встановленому діючим законодавством порядку у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 15155149 від 21.06.2016 року. Відповідно до розділу "Строк дії договору"вказаний договір укладено на 49 років. Орендна плата обумовлена у розмірі не менше 3,5% від вартості земельної ділянки. Станом на момент укладання договору орендна плата за вирахуванням податків складала 4731,93 грн. Змін стосовно розміру орендної плати у вказаний договір оренди земельної ділянки не вносилось. Так, ще до підписання та реєстрації вказаного договору оренди між сторонами існувала домовленість про продаж позивачем голові ФГ "Атей" [PERSON] вказаної земельної ділянки після зняття мораторію на продаж земель сільськогосподарського призначення. Для підтвердження намірів, 15.10.2013 року позивач отримав від [PERSON] , який відповідно до наказу №1 від 22.01.2002 року призначений загальними зборами ФГ "Атей" на посаду голови фермерського господарства з 22.01.2002 року, в рахунок орендної плати 50000 грн., що підтверджується копією розписки доданої до відзову. Однак, мораторій на продаж земель сільськогосподарського призначення законодавчо знято не було, сторони 20.10.2015 року уклали вказаний договір оренди земельної ділянки строком на 49 років, який пройшов державну реєстрацію і набув чинності 21.06.2016 року. Сторони домовились, що орендар буде сплачувати орендну плату орендодавцю після як в рахунок орендної плати буде погашена сума, отримана позивачем, як оплата вартості земельної ділянки. Після реєстрації договору, відповідач 18.08.2016 року на прохання позивача, додатково сплатив йому ще 4561,91 грн., оскільки останній знаходився в скрутному матеріальному становищі. Таким чином відповідач виплатив позивачу 54561,91 грн. Після того позивач жодного разу за виплатою орендної плати не звертався, тому що знав, що отримав її наперед. Приймаючи до уваги обумовлений сторонами розмір орендної плати - 4731,93 грн., позивач отримав орендну плату за одинадцять років в повному обсязі (4731,93 х 11 = 52051,23 грн.), і навіть має заборгованість перед орендарем в сумі 2510,68 грн. Тому, оскільки відсутня заборгованість орендаря по виплаті орендної плати, тому і відсутня несплата орендної плати як підстава розірвання договору. Крім того, виплата орендної плати за майбутній період договором не заборонена, тобто, сторони не обмежені в праві як просити наперед орендну плату. так і виплачувати її за майбутні періоди. Враховуючи зазначене, відсутність вимоги позивача про стягнення заборгованості з виплати орендної плати за договором оренди, а отже і підстав для його розірвання, відповідач просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, вважає його безпідставним та необґрунтованим. Пояснив, що 15.10.2013 року та 18.08.2016 року відповідач передав позивачу 50000 грн. і 4561,91 грн. відповідно в рахунок орендної плати за користування належною йому земельною ділянкою наперед, а тому вважає, що позивач належним чином виконав свої обов`язки орендаря по внесенню орендної плати. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до слідуючого висновку. Так, відповідно до вимог статті 124 ЗК України передача землі в оренду здійснюється на підставі цивільно-правової угоди. Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про оренду землі», відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Згідно зі ст. 13, 15 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається в письмовій формі. Змістом цього договору є права та обов`язки сторін договору, щодо використання земельної ділянки, визначення розміру орендної плати, порядок і умови її сплати, припинення договору та відшкодування збитків. Як встановлено у судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 3,82 га з кадастровим номером 4825484600:02:000:0481, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах території Лисогірської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії ЯЕ № 903838 від 19.10.2007 року, виданого на підставі розпорядження Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області від 16.08.2007 р. № 321-р (а.с. 49). 20.10.2015 року між сторонами укладено договір оренди належної позивачу земельної ділянки площею 3,82 га з кадастровим номером 4825484600:02:000:0481, відповідно до якого [PERSON] надав вказану земельну ділянку у строкове платне користування ФГ "Атей" строком на 49 років (а. с. 11-17). 21.06.2016 року вказаний договір оренди землі зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 3023029 від 29.06.2016 року, що підтверджується копією інформації з вказаних реєстрів від 06.06.2019 року за № 169430672 (а. с. 18-20). Відповідно до п.п. 2.1, 3.1, 3.2, 3.6 договору оренди земельної ділянки від 20.10.2015 року договір укладено терміном на 49 років і набуває чинності з моменту його державної реєстрації, тобто з 21.06.2016 року по 21.06.2065 року. Орендна плата вноситься орендарем не пізніше першого грудня кожного року у розмірі 3,5% від вартості земельної ділянки (нормативної грошової оцінки земельної ділянки), яка діяла на момент укладення договору і яка становила 17996,16 грн. У разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0,3% від суми простроченого платежу. Звертаючись до суду з позовом у червні 2019 року позивач посилався на те, що за період оренди з 2016 по 2019 роки відповідачем не здійснено жодних платежів в рахунок орендної плати за користування належною йому земельною ділянкою. Згідно п. 3.1 вказаного договору оренди земельної ділянки розмір орендної плати повинен складати: за 2016 рік - 4731,93 грн., за 2017 рік - 4731,93 грн., за 2018 рік - 4731,93 грн. Положеннями ст.ст. 24 і 25 Закону України «Про оренду землі» передбачені права та обов`язки орендодавця та орендаря, зокрема, орендодавець зобов`язаний своєчасно вносити орендну плату в розмірі та строки обумовлені договором. За змістом ст. 21 Закону України «Про оренду землі», розмір та умови орендної плати, що зазначені в договорі оренди, не можуть суперечити чинному на час укладення договору оренди законодавству. Відповідно до положень статті 22 Закону України «Про оренду землі» (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю) формах. Проте, на спростування тверджень позивача про несплату йому орендної плати за період з 2016 по 2018 роки відповідачем надано розписку від 15.10.2013 року та видатковий касовий ордер від 18.08.2016 року, з яких вбачається, що позивачем отримано від відповідача 54561,91 грн. в рахунок орендної плати за за одинадцять років (а. с. 47-48). Суд вважає, що сплата орендарем орендної плати наперед не суперечить ні умовам договору оренди, який не містить з цього приводу заборони, ні актам цивільного законодавства ст.ст. 531,762 ЦК, ст. 93 ЗК, ст. 21 Закону України «Про оренду землі». За таких обставин, суд приходить до переконання про відсутність заборгованості по орендній платі за договором від 20.10.2015 року за 2016-2018 роки, а тому не може прийняти доводи позивача про існування такої заборгованості. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 31 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором. Положеннями статті 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України. У статті 141 ЗК України серед підстав припинення права користування земельною ділянкою, зокрема в пункті «д» частини першої цієї статті передбачено систематичну несплату земельного податку або орендної плати. Встановивши, що відповідачем сплачено позивачу у рахунок орендної плати за договором оренди землі від 20.10.2015 року 54561,91 грн., суд приходить до висновку про відсутність підстав для розірвання договору оренди у відповідності до статей 24, 25, 32 Закону України «Про оренду землі». За такого, суд приходить до переконання про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Оскільки, судом відмовлено у задоволенні позову у повному обсязі, то у відповідності до ст. 141 ЦПК України не підлягає задоволенню і вимога про стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат.

Outcome: dismissed