Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія ЕТАЛОН про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. Позовні вимоги мотивовано тим, що 30 вересня 2016 року позивачка [PERSON] уклала з відповідачем [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» договір фінансового лізингу № 004760 з метою придбання транспортного засобу автомобіля «Mazda 3 Hatchback Touring 1.5». Того ж дня позивачка на виконання умов укладеного договору фінансового лізингу сплатила відповідачеві 51\~500 грн., що підтверджується квитанцією від 30 вересня 2016 року № ПН101, виданою Дарницьким відділенням Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк». Згодом позивачка ознайомилася з оспорюваним договором і зрозуміла, що його умови є невигідними для неї як для споживача, при цьому наявний істотний дисбаланс договірних прав та обовязків сторін. Крім того, позивачка під час пошуку інформації про ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» в мережі Інтернет дізналася про те, що останній в порушення вимог законодавства, надає фінансові послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів без набуття статусу фінансової установи та отримання відповідної ліцензії. Це підтверджується відсутністю інформації про ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» в Державному реєстрі фінансових установ. Відповідач не маючи ліцензії на право здійснення діяльності з надання фінансових послуг уклав із позивачкою договір фінансового лізингу, який не був нотаріально посвідчений, чим порушив її права як споживача, такий містить несправедливі умови, в звязку з чим підлягає визнанню недійсним, у тому числі з підстав, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів». У зв'язку з наведеним позивачка звернулася до суду із даним позовом та просить визнати оспорюваний договір недійсним, стягнути з відповідача на її користь сплачені нею кошти за договором в сумі 51500 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 3000 грн. Відповідачем [PERSON] з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія ЕТАЛОН подано до суду письмове заперечення проти позову, згідно якого відповідач позовні вимоги не визнає та вказує, що договір фінансового лізингу № 004760 від 30 вересня 2016 року вчинений у письмовій формі відповідно до ч.1 ст.6 Закону України "Про фінансовий лізинг", підписаний [PERSON] добровільно на кожному аркуші зазначеного договору, в якому передбачені усі істотні умови, а тому не може бути визнаний недійсним, оскільки відсутні підстави недійсності правочину передбачені ст. 215 Цивільного кодексу України. Комісія за організацію в сумі 51 500,00 грн., що сплачена Позивачем відповідно до умов договору відноситься до інших витрат, що безпосередньо повязані з виконанням Договору лізингу. Такі витрати передбачено ст. 16 Закону України Про фінансовий лізинг. Лізингоодержувач погодився з усіма умовами Договору під час його підписання і здійснив оплату Комісії за організацію саме за послугу з організації та оформлення Договору при його укладанні, що визначено умовами Договору. Вказує, що в укладеному між сторонами договорі не містяться несправедливі умови, а тому твердження позивача про наявність таких умов у Договорі є необгрунтованим та такими, що не відповідають дійсності. Зазначені у Договорі права та обов'язки сторін, їх кількість не суперечить положенням ст.ст. 10,11 Закону України «Про фінансовий лізинг», де визначено загальні права та обов'язки лізингодавця і Лізингоодержувача. Пункти 12.12,, 12.13 Договору є справедливою умовою та не суперечать п.4, ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Всі договори фінансового лізингу, укладені без наявності ліцензії до 07.06.2017 року є дійсними відповідно до положень Постанови КМУ від 07.12.2016 року №913. Відносини, повязані з лізингом, врегульовано спеціальними нормами права, які в силу закону підлягають застосуванню з врахуванням лише загальних положень щодо договорів купівлі-продажу, найму (оренди) та прокату, якими не передбачено обовязкової нотаріальної форми. При укладенні Договору жодна із сторін нотаріального посвідчення такого не вимагала. Укладений договір фінансового лізингу просить визнати дійсним, а позовну заяву позивачки залишити без задоволення. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи в судове засідання не зявилися, однак представник позивача подав до суду письмову заяву про розгляд справи у їхню з позивачкою відсутність, позовні вимоги підтримують та просять суд такі задоволити. Представник відповідача будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи в судове засідання також не зявився, згідно прохальної частини поданого заперечення просить справу розглянути у його відсутність. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення щодо позовних вимог, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено сторонами 30 вересня 2016 року [PERSON] уклала з [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» договір фінансового лізингу № 004760 з додатками, з метою придбання транспортного засобу автомобіля «Mazda 3 Hatchback Touring 1.5». Відповідно до п. 1.1 Договору, Лізингодавець зобовязується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (надалі - Предмет Лізингу, визначений у п. 3.1 цього Договору), а Лізингоодержувач зобовязується прийняти Предмет Лізингу та сплачувати Лізингові та інші платежі згідно з умовами цього Договору. На виконання умов укладеного договору фінансового лізингу 30 вересня 2016 року позивачка сплатила відповідачеві 51\~500 грн., що підтверджується квитанцією від 30 вересня 2016 року № ПН101, виданою Дарницьким відділенням Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк». Відповідно до 3.1. оспорюваного договору Предметом Лізингу є автомобіль «Mazda 3 Hatchback Touring 1.5». Згідно з додатками № 1 та № 2 до оспорюваного договору вартість предмета лізингу становить 515 000 грн., авансовий платіж 50 % (257\~500 грн.), сума лізингу 257\~500 грн., викупна вартість 7 725 грн., відсоткова ставка 12,5 %, комісія 5 %, щомісячний платіж 6 468,97 грн., комісія за передачу предмета лізингу 15\~450 грн. Загальні правові та економічні засади фінансового лізингу визначені Законом України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до частини першої статті 1 названого вище Закону фінансовий лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі) (ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг»). Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Статтею 806 ЦК України визначено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Виходячи з аналізу вищенаведених норм законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору найму (оренди) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, яка міститься у постанові від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2766цс15, яка згідно зі статтею 360-7 Цивільного процесуального кодексу України є обов'язковою для всіх судів України. Отже, виходячи з вищенаведеного, договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб, укладений за участю фізичної особи, підлягає нотаріальному посвідченню у силу приписів статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», статей 799, 806 ЦК України. У разі недодержання цієї вимоги такий договір вважатиметься нікчемним з огляду на приписи частини першої статті 220 ЦК України. Аналогічної правової позиції притримується і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалах від 26 грудня 2012 року в справі № 6-42357св12, від 07 березня 2014 року в справі № 6-4086ск14, від 06 квітня 2016 року в справі № 6-37315ск15. Таким чином, укладений між сторонами договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору найму (оренди) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Оскільки на порушення вимог статті 799 ЦК України такий договір нотаріально не посвідчений, то згідно зі статтею 220 ЦК України він є нікчемним, а отже, з вказаного договору правові наслідки наступати не можуть, що відповідає вимогам частини першої статті 216 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України). За правилами статті 236 ЦК України нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення. Оспорюваний договір порушує права позивачки як споживача, оскільки містить несправедливі умови, в звязку з чим такий підлягає визнанню недійсним, у тому числі з підстав, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів». Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання договору (чи його умов) недійсним. Так, за змістом частини пятої цієї норми якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Визначення поняття «несправедливі умови договору» міститься у частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» це умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. (Узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеній в постанові від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2766цс15). Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Дані законодавчі приписи відображені і у положеннях Хартії захисту споживачів, схваленої Резолюцією Консультативної [PERSON] Європи від 17 травня 1973 року № 543, якою, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача. У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики однаковою мірою повинна застосовуватися до тих із них, що виникають як за межами контрактних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виконання укладеного контракту (пункти 9, 13, 14 преамбули зазначеної Директиви). Несправедливими є наступні умови оспорюваного договору. Як вбачається з пункту 6.8. оспорюваного договору, лізингодавець звільняється від відповідальності стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця як власника предмета лізингу щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам або майну, що пов'язано з володінням, експлуатацією, транспортуванням та ін. предмета лізингу. Однак, у той же час відповідно до пункту 10.3. оспорюваного договору страхування предмета лізингу здійснюється за рахунок лізингоодержувача, але на користь лізингодавця. За приписами частини другої статті 6, частини другої статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» до істотних умов договору лізингу відноситься, зокрема, розмір лізингових платежів. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним. У даному ж випадку умовами оспорюваного договору передбачені такі лізингові платежі: перший лізинговий платіж, який складається із: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору; авансу ціни предмета лізингу; комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу (пп. 8.2.1. п. 8.2. оспорюваного договору); другий лізинговий платіж, який складається із: періодичних лізингових платежів; відшкодування частини вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплати комісії за супроводження договору (пп. 8.2.3. п. 8.2. оспорюваного договору). Таким чином, як вбачається із наведених договірних умов, складові першого лізингового платежу «комісійна винагорода лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору» та «аванс ціни предмета лізингу» виходять за межі переліку таких платежів, передбачених законом. Несправедливими є також умови оспорюваного договору щодо: можливості зміни вартості предмета лізингу й імперативний обов'язок лізингоодержувача єдиноразово доплатити різницю (пункт 5.4. оспорюваного договору). Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці й призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору. Розділом 12 оспорюваного договору встановлена відповідальність лізингоодержувача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов оспорюваного договору, і водночас фактично відсутня така відповідальність лізингодавця перед лізингоодержувачем, що створює значну перевагу у правах лізингодавця над правами та обовязками лізингоодержувача. Так, пунктами 12.2. - 12.12. оспорюваного договору встановлена відповідальність лізингоодержувача у вигляді сплати пені та штрафу, відшкодування збитків, розірвання лізингодавцем договору в односторонньому порядку, повернення предмета лізингу. При цьому адекватного захисту прав лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем умовами оспорюваного договору не передбачено. Отже, положення розділу 12 оспорюваного договору є несправедливими, оскільки встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише лізингоодержувача, усувають відповідальність лізингодавця, не надають право лізингоодержувачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на лізингоодержувача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають лізингодавцю право не повертати суму комісії за організацію договору у випадку дострокового розірвання договору лізингоодержувачем. Оспорюваним договором передбачено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, проте таке право не передбачається для лізингоодержувача. В оспорюваному договорі взагалі не обумовлені умови, які б надавали право лізингоодержувачу у випадку невиконання його умов лізингодавцем розірвати договір з ініціативи лізингоодержувача та ставити питання щодо відшкодування шкоди. Також в оспорюваному договорі не враховано вимоги статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» та статті 768 ЦК України, які надають лізингоодержувачу в період строку гарантії при виявленні недоліків, що перешкоджають її використанню, право на зменшення розміру плати за користування річчю. Таким чином, оспорюваним договором значно розширені права лізингодавця та звужені його обов'язки, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів». Вищенаведені умови оспорюваного договору, якими повністю виключені права лізингоодержувача стосовно лізингодавця у разі невиконання чи неналежного виконання ним зобов'язань, включення в умови оспорюваного договору здійснення оплати лізингоодержувачем у разі порушення зобов'язань зі сторони лізингодавця є несправедливими для лізингоодержувача в силу положень частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому відповідно до частини пятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягають визнанню недійсними. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Згідно з розясненнями, що наведені в пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків\~\~його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Враховуючи, що оспорюваний договір не був нотаріально посвідчений, такий виходячи з приписів статті 220 ЦК України є нікчемним, вимога позивачки про стягнення із відповідача на її користь сплачених нею на виконання даного договору грошових коштів підлягає до задоволення. Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно квитанції від 30 вересня 2016 року № ПН101 позивачка сплатила за оспорюваним договором 51\~500 грн., які відповідно до частини першої статті 216 ЦК України підлягають стягненню з відповідача. Згідно із частиною 1\~статті 360-7 ЦПК України\~рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Як вбачається із правової позиції Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі № 6-2766цс15, згідно пункту 4 частини першої\~статті 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг"\~діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1\~статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг"). Відповідно до частини першої\~статті 227 ЦК України\~правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до частини другої\~статті 806 ЦК України\~до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до\~статті 628 ЦК України. Згідно\~статті 799 ЦК України\~договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої\~статті 220 ЦК України\~у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що договір фінансового лізингу №004760 від 30 вересня 2016 року є таким, що містить несправедливі умови щодо споживача (позивачки по справі), в матеріалах справи відсутні відомості про те, чи відповідач має право на здійснення фінансових послуг (наявність відповідної ліцензії), вказаний договір не є нотаріально посвідченим, а тому підлягає визнанню недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину, а саме - повернення позивачці сплаченої нею суми платежу за вказаним договором у розмірі 51\~500 грн. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. У відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно з\~ст.79 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу. Позивачка [PERSON] просить стягнути з відповідача на її користь витрати на правову допомогу в розмірі 3000 гривень, які вона сплатила адвокату [PERSON] На підтвердження витрат позивачка надала договір про надання правової допомоги №13Ц/17 від 27.02.2017 року та розрахункову квитанцію 13Ц/17 від 27.02.2017 року про сплату 3000 гривень. Таким чином вимога позивачки про відшкодування витрат на правову допомогу підлягає задоволенню. Крім цього, згідно п.7 ч.1\~ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивачка звільнена від сплати судового збору за заявлені нею дві вимоги, що випливають із порушення її прав, як споживача. Відповідно до ч.3\~ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У звязку з цим із відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір у розмірі 1280 гривень.

Outcome: approved