Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-21 00:00:00

З 01 вересня 1999 року позивач прийнята на роботу Мурованокуриловецьке районне територіальне медичне об'єднання (з 01 серпня 2000 року - Мурованокуриловецька центральна районна лікарня, з 03 вересня 2012 року - комунальна установа «Мурованокуриловецька центральна районна лікарня», а з 02 січня 2014 року - комунальна установа «Мурованокуриловецька лікарня планового лікування») на посаду медичної сестри, а з 01 лютого 2000 року - переведена на посаду медичної сестри - анестезиста. Наказом головного лікаря Комунальної установи «Мурованокуриловецька лікарня планового лікування» № 127 від 22 грудня 2016 року позивача звільнено із займаної посади з 23 грудня 2016 року на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за невиконання службових обов'язків. Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, [PERSON] 19 січня 2017 року звернулася до суду з відповідним позовом і просить визнати незаконним та скасувати наказ по Комунальній установі «Мурованокуриловецька лікарня планового лікування» № 127 від 22 грудня 2016 року «Про дисциплінарне стягнення та звільнення» в частині її звільнення, поновити її на роботі на посаді медсестри - анестезиста відділення екстреної невідкладної медичної допомоги, стягнути з КУ «Мурованокуриловецька лікарня планового лікування» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 грудня 2016 року до дня поновлення на посаді та моральну шкоду у розмірі 10 тисяч гривень. Судове рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць просить допустити до негайного виконання. [PERSON] у судовому засіданні позовну вимогу підтримала у заявленому розмірі. Представник позивача [PERSON] суду пояснив, що за роки роботи в Мурованокуриловецькій лікарні [PERSON] неодноразово була заохочена за сумлінне виконання своїх службових обов'язків та професіоналізм в роботі, її професійна придатність підтверджена посвідченням про присвоєння вищої кваліфікаційної категорії зі спеціальності «сестринська справа операційна», а професійний рівень відзначений за результатами Вінницького обласного конкурсу «Краща за фахом» у 2016 році. Жодних заходів дисциплінарного впливу за невиконання без поважних причин посадових обов'язків за час роботи до неї не застосовувалось, свої посадові обов'язки виконувала належним чином та розуміла відповідальність за їх невиконання. Наказом головного лікаря № 127 від 22 грудня 2016 року [PERSON] звільнено із займаної посади медсестри - анестезиста на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за неналежне виконання службових обов'язків. Вважає таке звільнення незаконним та таким, що проведене з порушенням вимог трудового законодавства та суттєво порушує конституційні права [PERSON] на працю. Зокрема, відповідач проігнорував вимоги п. 3 ст. 40 КЗпП України щодо того, що з цієї підстави працівник може бути звільнений лише у випадку, коли до нього раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Крім того, цим наказом відповідач звинуватив [PERSON] у неналежному виконанні службових обов'язків, що привело до важких ускладнень перебігу хвороби пацієнта. Однак, по сьогоднішній день вина [PERSON] не доведена. Рішення про вину [PERSON] відповідач обґрунтовує висновками службового розслідування, яке жодним чином не містить належних доказів її винуватості. Зокрема, відповідно до цих висновків, не можливо встановити, в який час настали ускладнення у пацієнта і хто з медичних сестер у цьому винен. За таких обставин вважає звільнення незаконним, а тому відповідно до ст. 235 КЗпП України [PERSON] має бути поновлена на роботі і їй має бути виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім того, незаконні дії відповідача призвели до моральних страждань через несправедливість і безпідставні звинувачення, [PERSON] втратила душевний спокій та засоби для забезпечення належного рівня життя собі та своїй сім'ї, зокрема, двом малолітнім дітям, постійно перебуває у роздратованому стані, що негативно відображається на її здоров'ї. Враховуючи ці обставини і положення ст. 237-1 КЗпП України відповідач має компенсувати [PERSON] моральну шкоду, яку вона оцінила у 10 тисяч гривень. Відповідаючи на запитання учасників судового розгляду позивач пояснила, що приступила до виконання своїх обов'язків медсестри-анестезиста з 8-ої години 16 грудня до 8-ої години 17 грудня 2016 року. Про важкий стан дитини вона довідалася від медсестри, що передавала їй зміну. За період своєї зміни вона постійно візуально перевіряла роботу системи внутрішньовенного катетера. Заміряла температуру тіла у дитини, доповідала лікарю, допомагала лікарям-консультантам підключити ще один катетер на нижній правій кінцівці, заповнювала необхідні медичні документи, виконувала інші свої обов'язки. Потреби у перевірці роботи катетера не було, оскільки ліки поступали з необхідною періодичністю, а саме місце фіксації катетера було забинтоване ще медсестрою-анестезистом з попередньої зміни. Своєї провини в настанні наслідків, що призвели до ампутації руки у пацієнта не визнає, заперечує категорично факт переміщення катетера. Представник відповідача Литвинюк Михайло Іванович в судовому засіданні позов не визнав, але виклад пояснень поклав на головного лікаря КУ «Мурованокуриловецька ЛПЛ». У судових дебатах представник відповідача Литвинюк М.І. зазначив: У грудні 2016 року у відділення екстреної невідкладної медичної допомоги КУ «Мурованокуриловецька ЛПЛ» поступила хвора малолітня дитина. Всі медичні маніпуляції виконувались двома черговими медичними сестрами, зокрема, і [PERSON] Внаслідок халатного ставлення до виконання своїх обов'язків позивачем, дитина втратила руку. 16 січня 2017 року, не приходячи до тями, дитина померла у ВОДКЛ. Такий кричущий випадок не міг бути залишений керівником лікувальної установи без уваги. Тим більше, позивач не визнавала і не визнає своєї вини. Однак, було проведено службове розслідування, зокрема, були опитані лікарі та медичні сестри відділення, які чергували 16 та 17 грудня 2016 року, запрошувались фахівці з Вінницької обласної дитячої клінічної лікарні, і за його результатами було встановлено халатне ставлення медичних працівників, зокрема, позивача, до виконання своїх обов'язків. Лікарня вже втратила довіру серед населення через таких медичних працівників як позивач, тому було прийнято єдине правильне рішення про звільнення [PERSON] із займаної посади за п. 3 ст. 40 КЗпП України. Вважає верхом цинізму вимагати відшкодування моральної шкоди в цій ситуації. Залучений до участі у справі як третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача головний лікар КУ «Мурованокуриловецька ЛПЛ» позов не визнав і пояснив: 16 грудня 2016 року о 8-ій годині на оперативній нараді від лікаря анестезіолога [PERSON] йому стало відомо про важко хвору малолітню дитину, яка поступила до лікарні о пів на четверту того дня. З приводу стану пацієнта спочатку було скликано консиліум, а на ньому - прийнято рішення викликати лікарів-консультантів з Вінницької обласної дитячої клінічної лікарні (ВОДКЛ). Консультанти оглянули дитину, підключили до апарата штучної вентиляції легень, призначили лікування, але залишили її в Мурованокуриловецькій ЛПЛ до стабілізації стану, що дозволив би транспортування. Весь цей час черговою медсестрою відділення була [PERSON] 17 грудня 2016 року, зі слів лікаря [PERSON], стан дитини покращився і знову були викликані спеціалісти з ВОДКЛ для вирішення питання про транспортування дитини до ВОДКЛ. Приблизно о 12 годині лікарі-консультанти зафіксували, що у дитини кисть правої руки, до якої було підключено катетер внутрішньовенний, була синьо-багрового кольору. Тоді ж було встановлено, що причиною такого стану руки у дитини стало порушення кровообігу, яке могло бути спричинене, зокрема, неправильним встановленням катетера внутрішньовенного або ж тугою пов'язкою, накладеною поверх катетера. Ця травма призвела до того, що 18 грудня 2016 року дитині було ампутовано руку. Спеціалісти ВОДКЛ та судово-медичні експерти стверджують, що незворотні наслідки травми руки пацієнта могли настати не раніше як за 6-8 годин до виявлення, тобто вночі з 16 на 17 грудня або вранці 17 грудня 2016 року. Оскільки [PERSON] не визнала своєї вини у спричиненні пацієнту ушкоджень, які призвели до ампутації частини кінцівки, але службовим розслідуванням встановлено, що вона могла бути причетною до спричинення таких ушкоджень, що [PERSON] не виконала свої прямі обов'язки по спостереженню за змінами стану хворого і контролю за роботою катетера і т.п., а також враховуючи положення ч. 3 ст. 149 КЗпП України про те, що при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, він прийняв рішення про звільнення [PERSON] із займаної посади. Заявив, що, можливо, він і не правильно вказав п. 3 ст. 40 КЗпП України як підставу для звільнення, але обґрунтування причини не дозволило йому залишити позивача на посаді. Просив в позові відмовити. За клопотанням сторони відповідача в судовому засіданні були допитані як свідки начальник відділу лікувально-профілактичної допомоги дитячому населенню Департаменту охорони здоров'я Вінницької обласної державної адміністрації [PERSON], мати малолітнього пацієнта [PERSON], лікарі анестезіологи відділення невідкладної (екстреної) медичної допомоги КУ «Мурованокуриловецька ЛПЛ» [PERSON] та [PERSON], медсестра [PERSON] та молодша медична сестра [PERSON]. Так, свідок [PERSON] суду пояснила, що 17 грудня 2016 року їй стало відомо про те, що з КУ «Мурованокуриловецька ЛПЛ» до ВОДКЛ транспортовано малолітню дитину у важкому стані. При огляді дитини було встановлено, зокрема, що у правій верхній кінцівці пацієнта було порушено кровообіг, через що колір шкіри був синьо-багряним. Серед іншого, лікарями-спеціалістами було озвучено версію про те, що під час лікування дитини в КУ «Мурованокуриловецька ЛПЛ» їй було неправильно встановлено або зафіксовано катетер внутрішньовенний, а також, що було застосовано бинтування руки пацієнта в місці введення катетера до лангети, що не застосовується у сучасній медицині уже біля двадцяти років. Ступінь порушення кровообігу було визначено як важкий, тобто такий, що тривав не менше як 6-ть - 8-м годин. 18 грудня 2016 року некроз кисті правої руки у пацієнта, не дивлячись на лікування, почав розповсюджуватися вище, а тому було прийнято рішення про ампутацію руки в ділянці передпліччя. Допитана як свідок [PERSON] суду пояснила, що звечора 15 грудня 2016 року у її малолітньої дочки [PERSON] була підвищена температура тіла, і, оскільки вона не спадала, вночі вони виїхали до районної лікарні. По дорозі вони потрапили в ДТП, а тому вимушені були викликати швидку допомогу. У приймальне відділення лікарні вони потрапили близько 2-ої години 16 грудня, але лікар до них приходив. Хвилин через 30-40 дитині поклали градусник (температура була 40,5). Спочатку їх відправили у дитяче відділення, а потім (приблизно о пів на четверту) дитину перевели у відділення невідкладної (екстреної) медичної допомоги. Що відбувалося у відділенні вона не знає, оскільки її не впускали всередину, а лише запросили в ординаторську, коли вже були лікарі-консультанти з ВОДКЛ. Тоді вона дізналася, що дочка підключена до апарату ШВЛ і зрозуміла, що її стан важкий, але більше їй ніхто нічого не пояснював. Так само, коли 17 грудня 2016 року дитину забирали у ВОДКЛ, їй не дали можливості побачити дитину (вона була накрита) і погодилися взяти із собою в реанімобіль лише за умови, що вона не буде розкривати дитину. Наступного дня у ВОДКЛ їй повідомили, що необхідно ампутувати руку, оскільки через неправильне підключення і фіксування катетера внутрішньовенного, в кінцівці порушився кругообіг і що тривало таке 5-6 годин. Крім того, лікарі у Вінниці їй повідомили, що катетер відразу було підключено до тильної сторони кисті руки дитини (іншого сліду введення катетера на руці не було). Свідок [PERSON] повідомив, що він був черговим лікарем-анестезіологом відділення невідкладної (екстреної) медичної допомоги в ніч на 16 грудня 2016 року аж до 16-ої години. Біля 4-ої години у важкому стані без свідомості поступив пацієнт - дитина [PERSON]. Було проведено внутрішньовенні інфузії, але, оскільки у дитини були судоми, верхня кінцівка, до якої було підключено катетер, було зафіксовано до лангети. Про стан дитини він доповів головному лікарю на оперативній нараді, було скликано консиліум і прийнято рішення викликати лікарів-консультантів із ВОДКЛ. Після їх приїзду дитину було переведено на штучну вентиляцію легень. 17 грудня 2016 року вранці черговий лікар [PERSON] повідомив, що стан дитини покращився і можна викликати спеціалістів з ВОДКЛ для транспортування дитини до спеціалізованого лікувального закладу. Приблизно о 12 годині лікарі-консультанти зафіксували, що у дитини кисть правої руки, до якої було підключено катетер внутрішньовенний, була синьо-багрового кольору. Вважає, що до такого стану руки могли призвести як неправильне підключення чи фіксування медичною сестрою катетера, так і незалежні від неї процеси, що відбувалися в організмі хворої. Однак, обов'язок медсестри спостерігати за змінами хворого і регулярно відображати це у відповідній документації, чого позивач не зробила. Висловився, що [PERSON] і раніше допускала в роботі неакуратність, невчасність, а також ствердив, що до неї ніколи не застосовувалися дисциплінарні стягнення. Свідок [PERSON] суду пояснив: Він заступив на чергування біля 16-ої години 16 грудня 2016 року. На той момент у лікарні, зокрема у відділенні невідкладної (екстреної) медичної допомоги, працювали лікарі-консультанти з Вінницької обласної дитячої клінічної лікарні. Від них та від свого колеги - лікаря-анестезіолога [PERSON] йому стало відомо про пацієнта - малолітню [PERSON] та про те, що дитина перебуває у важкому стані, який не дозволяє її транспортувати в обласну лікарню. Вінницькі спеціалісти розписали лікування хворій з 13-ої години 16 грудня до 13-ої години 17 грудня 2016 року, пробувши в лікарні до 18-ої години. Він, поклавшись на їх кваліфікацію і досвід, не оглядав хвору, а тому не може ствердити, де було підключено катетер внутрішньовенний і чи переносився він в інше місце. Одночасно він періодично перевіряв як вводяться ліки. Приблизно о 20 год 30 хв медсестра [PERSON] повідомила йому, що температура тіла у дитини піднялася до 41,5, а тому він прийняв ввести, крім інших, ще й ліки, що знижують температуру. 16 грудня і до ранку 17 грудня з ним чергувала медсестра [PERSON], а зранку 17 грудня 2016 року до обов'язків медсестри-анестезиста заступила [PERSON], а лікаря-анестезіолога - [PERSON] Він залишався у відділенні приблизно до 12-ої години дня, оскільки викликав, а потім чекав на лікарів-консультантів з Вінниці. [PERSON] охарактеризував її як досвідченого, грамотного і виконавчого спеціаліста, чуйну і уважну людину, ніколи не мав претензій до її роботи і знає, що вона не мала ніколи дисциплінарних стягнень. Свідок [PERSON] пояснила, що вона чергувала разом з [PERSON], але на сусідньому посту. Стверджує, що [PERSON] не залишала хвору дитину, періодично дивилися за введенням ліків. При ній [PERSON] не переносила катетер, а сама вона не бачила, в якому місця він був введений. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона також чергувала 16 і в ніч на 17 грудня 2016 року. [PERSON] просила її допомоги у догляді за хворою дитиною, зокрема, вона допомагала перестеляти пеленку. Заявляє, що не бачила, в якому місці на верхній кінцівці було підключено катетер, оскільки майже вся рука була забинтована. Стверджує, що слідів підтікання ліків під правою верхньою кінцівкою не було. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши надані сторонами письмові докази, прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного: Судом встановлено, що позивач із 01 вересня 1999 року працювала у Мурованокуриловецькому районному територіальному медичному об'єднанні та його правонаступників (з 02 січня 2014 року - комунальна установа «Мурованокуриловецька лікарня планового лікування») на посаді медичної сестри-анестезиста відділення екстреної невідкладної медичної допомоги (а.с. 11) і мала вищу категорію за спеціальністю «сестринська справа операційна», підтверджену до 14 листопада 2017 року (а.с. 27). Наказом головного лікаря КУ «Мурованокуриловецька лікарня планового лікування» № 127 від 22 грудня 2016 року (а.с. 10) на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України та проведеного службового розслідування по факту неналежного виконання службових обов'язків працівниками відділення екстреної невідкладної медичної допомоги, що призвело до важких ускладнень перебігу хвороби пацієнта, [PERSON] із 23 грудня 2016 року звільнено із займаної посади. Такі обставини доведені належними доказами і не оспорюються сторонами. Основний Закону України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов'язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1 і 3). Складовою цього обов'язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (частина четверта статті 13, частини перша, друга, сьома статті 43 Конституції України). Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5? КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Так, підстави припинення трудового договору перелічені у ст. 36 КЗпП України, вони встановлюються також і деякими іншими нормами, як це передбачено ст. 7 КЗпП України. Зокрема, пунктом 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України передбачено як підставу припинення трудового договору його розірвання з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При оформленні звільнення з такої підстави на п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України не посилаються, оскільки є спеціальні норми, що дозволяють таким суб'єктам розірвати трудовий договір (статті 40, 41 КЗпП України). Власник позбавлений права на свій розсуд розірвати трудовий договір, укладений на невизначений час. Власник вправі зі своєї ініціативи звільнити працівника тільки за умови, що є підстави, з якими закон пов'язує виникнення у нього права на розірвання трудового договору. І лише за наявності права на звільнення працівника власник реалізує його на власний розсуд: він вправі звільнити працівника або не звільнити (за винятком випадків, коли із відповідних норм законодавства випливає обов'язок власника звільнити працівника). Право на свій розсуд вирішувати питання про розірвання трудового договору за наявності встановленої законом підстави залишається за власником навіть після того, як він запросив і одержав від виборного органу первинної профспілкової організації дозвіл на звільнення працівника. Так, пункт 3 ст. 40 КЗпП України надає право власникові розірвати трудовий договір у разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до нього раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Отже, для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 ст. 40 КЗпП України необхідна наявність сукупності таких умов: -порушення має стосуватися лише тих обов'язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку (звільнення за порушення громадських обов'язків ? наприклад, нез'явлення на збори чи небажання вступити до профспілкової організації ? не допускається); -невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов'язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; -невиконання або неналежне виконання трудових обов'язків повинно бути систематичним (тобто до працівника протягом року вже було застосовано дисциплінарне або громадське стягнення); -враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів (заходи громадського впливу, наприклад, обговорення порушення, у таких випадках не мають юридичного значення) і є чинними на момент звільнення працівника; -з моменту виявлення порушення до дисциплінарного звільнення може минути не більше місяця. Найпершою умовою для звільнення працівника за п. 3 ст. 40 КЗпП є невиконання обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Трудовий договір завжди, незалежно від того, в усній чи письмовій формі його було укладено, містить умови, що визначають обов'язки як працівника, так і роботодавця. Ці умови можуть бути прямими, тобто такими, що визначаються та закріплюються безпосередньо в самому трудовому договорі, а також опосередкованими, які вже встановлені законодавством, колективним договором, посадовою інструкцією, правилами внутрішнього розпорядку, а тому не потребують додаткового закріплення у трудовому договорі. Так, у своїх запереченнях проти позову головний лікар КУ «Мурованокуриловецька ЛПЛ» в частині звинувачення [PERSON] у неналежному виконанні службових обов'язків, посилався на Посадову інструкцію медичної сестри - анестезиста відділення невідкладних станів (а.с. 16-19) та на Положення про медичну сестру структурного підрозділу служби анестезіології, затверджене наказом МОЗ України № 303 від 08 жовтня 1997 року, якими медичну сестру - анестезиста зобов'язано слідкувати за справністю спеціального обладнання, спостерігати за змінами стану хворого і регулярно відображати це у відповідній документації. Позивач не визнає, що неналежно виконала такий свій обов'язок. Зокрема, посилається на те, що впродовж її зміни, а саме з 12-ої до 18-ої години 16 грудня 2016 року, дитину-пацієнта оглядали лікарі-консультанти з Вінницької ОДКЛ, зауважень щодо введення та фіксації катетера вони не висловлювали, вказівок ніяких їй не давали. Катетер був ведений медичною сестрою з попередньої зміни, рука пацієнта була зафіксована до лангети і забинтована майже по всій довжині таким чином, що вона не бачила місця введення катетера. Всі свої посадові обов'язки і вказівки лікаря вона виконувала вчасно і правильно. Ще однією умовою звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України є наявність вини працівника (у формі умислу чи необережності). При цьому, у трудовому законодавстві, на відміну від цивільного, діє принцип презумпції невинуватості. Тобто працівник вважається невинуватим, поки не доведено його вини, а обов'язок її доведення покладається на роботодавця. Сторона відповідача у судовому засіданні доводить, що вина [PERSON] у неналежному виконанні службових обов'язків беззаперечно доведена результатами службового розслідування, проведеного по факту порушення функціональних обов'язків медичними працівниками даного відділення на підставі наказу № 126 від 20 грудня 2016 року (а.с. 15). Однак, такі твердження не відповідають дійсності, оскільки службове розслідування (а.с. 88-90) дійшло висновку, що не можливо встановити, на якій зміні і в який час настало ускладнення у хворої [PERSON], а також, хто з медичних сестер перемістив катетер на кисть правої руки. Крім того, звинувачуючи [PERSON] в тому, що від невиконання нею її службових обов'язків настали важкі ускладнення перебігу хвороби пацієнта, що призвели до ампутації частини руки, відповідач не довів таких обставин. Зокрема, і представник відповідача Литвинюк М.І., і головний лікар [PERSON] суду ствердили, що експертиза, яка б дала відповідь на питання про причину ампутації руки пацієнта, на даний час не проведена і не ініціювалася. А головний лікар [PERSON], свідки [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що порушення кровообігу у кисті руки пацієнта могло бути спровоковано й іншими чинниками, які не є в причинному зв'язку з діями чи бездіяльністю медперсоналу. Отже, суд вважає, що відповідач не довів вини [PERSON] Під систематичним невиконанням трудових обов'язків мається на увазі неодноразове здійснення працівником цих вчинків. Таким чином, для звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП необхідна наявність факту не першого, а повторного (тобто вдруге чи більше разів) здійснення працівником винного невиконання чи неналежного виконання обов'язків після того, як до нього уже застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, передбачені законодавством, за вчинення таких дій раніше, які не погашені строком давності (з часу їх накладення пройшло менше року), зокрема, догана, оголошена наказом роботодавця. В судовому засіданні не спростовано твердження позивача про те, що вона за період роботи у відповідача (більше 30 років) не мала жодного дисциплінарного стягнення, в тому числі і за невиконання без поважних причин посадових обов'язків. Більше того, допитані судом свідки [PERSON] та [PERSON] ствердили, що до роботи [PERSON] відносилася відповідально і не допускала порушень трудової дисципліни. Суд не приймає як належний доказ твердження у судових дебатах представника відповідача про те, що свідок [PERSON] та головний лікар [PERSON] довели у судовому засіданні, що [PERSON] допускала у своїй роботі неакуратність та непунктуальність. Так, ці висловлювання учасників процесу є суб'єктивним судженням і висновком зацікавленої сторони, крім того, вони спростовуються: наказом головного лікаря № 70 від 13 червня 2012 року про нагородження [PERSON] грамотою за досягнуті успіхи по наданню медичної допомоги населенню району (а.с. 22), Сертифікатом учасника 1 туру Вінницького обласного конкурсу «Краща за фахом» від 14 червня 2016 року (а.с. 24), гарматою головного лікаря за сумлінну працю, професіоналізм, відданість своїй професії (а.с. 25), грамотою головного лікаря та голови профкому за досягнуті успіхи у роботі та сумлінне виконання обов'язків по медичному обслуговуванню населення (а.с. 26), посвідченням про присвоєння вищої кваліфікаційної категорії зі спеціальності «сестринська справа операційна» (а.с. 27). Таким чином, із обов'язкових складових сукупності підстав для звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України, відповідачем не доведено винність [PERSON], систематичність невиконання нею без поважних причин посадових обов'язків та наявність дисциплінарних стягнень, що не втратили чинності. Наказ № 127 від 22 грудня 2016 року про звільнення [PERSON] (а.с. 10) носить узагальнений, невизначений характер, прийнятий без з'ясування всіх обставин у сукупності та кожної такої обставини окремо, без врахування положення ч. 3 ст.149 КЗпП України щодо необхідності оцінки попередньої роботи працівника, а не лише тяжкості проступку (а не наслідків від чийогось (бо не встановлено винну особу) недбальства), а також передчасно. Від так, звільнення позивача із займаної посади за п. 3 ст. 40 КЗпП України є таким, що суперечить нормам трудового законодавства та вчинене за відсутності для того правових підстав. У відповідності до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП України). Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці», за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року. З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні (години) на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної (середньогодинної) заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної (середньогодинної) заробітної плати на середньомісячне число робочих днів (годин) у розрахунковому періоді (абзац 3 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів (годин) розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів (годин) за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Зазначене вище повністю узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у своїй постанові в справі № 6-648цс15 від 16 грудня 2015 року. Як вбачається із довідок відповідача без номера і дати (а.с. 12, 68) про доходи [PERSON], її заробітна плата на посаді медсестри - анестезиста за жовтень - листопад 2016 року складає 7213 гривень 80 копійок. Із графіків роботи лікарів, середнього та молодшого персоналу (а.с. 28, 78-80) та пояснень сторін в судовому засіданні вбачається, що робочий час в КУ «Мурованокуриловецька ЛПЛ» обраховується годинами. Цими ж графіками (а.с. 79, 80) доведено, що загальна кількість відпрацьованого [PERSON] часу за жовтень - листопад 2016 року складає 337,4 години. Таким чином, середня кількість відпрацьованих позивачем за місяць годин складає 168,7 години (337,4 : 2 = 168,7), середня оплата однієї години роботи - 21,38 гривні (7213,80 : 337,4 = 21,38), середній заробіток за місяць - 3606,80 гривень (21,38 х 168,7 = 4657), а за два місяці (час вимушеного прогулу з 23 грудня 2016 року до 22 лютого 2017 року) - 7213 гривень 60 копійок. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 7213 гривень 60 копійок. За приписами ч. 7 ст. 235 КЗпП України та пунктів 2 і 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд, у випадку поновлення на роботі незаконно звільненого працівника та стягнення заробітної плати за один місяць, зобов'язаний допустити негайне виконання рішення. Позивачем також заявлено вимогу про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 10 тисяч гривень. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач стверджує, що незаконне рішення відповідача про її звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України призвели до моральних страждань, оскільки через ситуацію, яка виникла з її звільненням, вона втратила душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, пережила стрес із наслідками у вигляді необхідності звернення до лікарів та лікарських консультацій (а.с. 119-123) та не має засобів для забезпечення належного рівня життя собі та своїм малолітнім дітям. При визначенні розміру моральної шкоди, суд виходитьз принципів розумності, виваженості та справедливості, враховує ступінь та характер перенесених позивачем моральних страждань, що були викликані порушенням її гарантованого Конституцією права на працю, характеру та способу заподіяння моральної шкоди (категоричне і образливе позбавлення конституційного права на працю), враховує також ту обставину, що задоволення позову в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є одночасно і частковою компенсацією заподіяної моральної шкоди. Крім того, суд враховує, що позивач має на утриманні двох малолітніх дітей (а.с. 117, 118), а тому через протиправне рішення відповідача не лише вона сама залишилася без достатнього матеріального забезпечення, вона не могла забезпечити матеріальний мінімум для своїх малолітніх дітей. За таких обставин, суд вважає за правильне та необхідне стягнути з відповідача на користь позивача в порядку відшкодування моральної шкоди 4 тисячі гривень. При вирішенні питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд враховує наступне: Відповідно до статті 79 ЦПК України судові витрати складаються, зокрема, із судового збору. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом (ч. 2 ст. 79 ЦПК України). Так, відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про судовий збір", судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством. Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір"). Вимога про поновлення на роботі є вимогою немайнового характеру, а про стягнення моральної шкоди - майнового. За подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру (ч. 3 ст. 6 Закону України "Про судовий збір"). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Згідно з ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню в доход держави судовий збір у сумі 640 гривень. Крім того, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати (ч. 1 ст. 88 ЦПК України). Пунктом 1 частини першої статті 80 ЦПК України передбачено визначення ціни позову у позовах про стягнення грошових коштів. Відповідні позовні заяви мають майновий характер, і розмір ставок судового збору за їх подання визначається згідно з підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону "Про судовий збір", зокрема, така вимога, оплачується особою у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Станом на день звернення позивача до суду із цим позовом, мінімальна ставка судового збору за позовами майнового характеру за вимогою про відшкодування моральної шкоди становила 640 гривень. Тому саме такий розмір судових витрат має бути відшкодовано позивачу за рахунок відповідача.

Outcome: partial