Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-23 00:00:00

У грудні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Дробітько В.В. про визнання добросовісним набувачем. 21.12.2016 року суддею Ленінського районного суду м. Полтави Кононенко С.Д. було відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. У січні 2017 року позивач надав суду уточнену позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Дробітько В.В., [PERSON] в своїх інтересах та в якості представника неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Відділ захисту прав неповнолітніх Подільського райвиконкому м. Полтави про визнання добросовісним набувачем. Ухвалою суду від 02.03.2017 року [PERSON] залучено в якості співвідповідача. [INFO] відповідач по справі - [PERSON] померла, в зв`язку з чим ухвалою суду [PERSON] було залучено в якості співвідповідача по справі, як правонаступника прав та обов`язків померлої. Позивач просив суд визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке оспорюється відповідачами та яке було добросовісно набуте ним на законних підставах. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що він в 2014 році, маючи намір придбати нерухоме майно для себе та своєї багатодітної сім`ї, у відповідності до реклами, яка містилася в рекламному виданні «Жовта газета», знайшов оголошення про продаж будинку та земельних ділянок, які знаходилися за адресою, [ADDRESS] та власником яких була [PERSON] 11 січня 2014 року між ним та [PERSON] , було укладено договір купівлі-продажу будинку загальною площею 91,2 кв.м. та земельних ділянок, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Дробітько Вікторією Вікторівною. Позивач виконав всі умови договору, розрахувався з власницею в присутності нотаріуса. Будь яких обмежень та заборон на момент угоди не існувало. [PERSON] як власник мала при собі оригінали правовстановлюючих документів, які оформлені на її ім`я. Після укладання угоди, позивач здійснив відповідну реєстрацію права власності на майно, здійснив переобладнання, ремонт будинку та господарських будівель, вклавши значні кошти. Безпосередньо після реєстрації за ним права власності, зареєстрував себе та членів сім`ї за адресою спірного будинку за місцем постійного проживання. Після необхідних ремонтних робіт він та його сім`я проживають за адресою: [ADDRESS] . В зв`язку з тим, що відповідач [PERSON] оспорює його право власності - змушений звернутися до суду за захистом права власності на нерухоме майно. Просив задовольнити його вимоги в повному обсязі. Відповідач по справі [PERSON] позов визнав в повному об`ємі , пояснивши, що його мати, з його відома та відома її дочки [PERSON] продала належний їй на праві власності будинок та земельні ділянки, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] покупцеві - [PERSON] . Позивач виконав всі належні умови договору. Угода укладалася в нотаріальному порядку, в присутності нотаріуса, який встановивши відсутність заборон та обмежень та перевіривши право власності [PERSON] на майно, зареєстрував угоду. Вважає, що позов підлягає до повного задоволення. Відповідачка [PERSON] та її представник не погодилися з позовом, пояснивши, що будинок належав їй на праві власності. [PERSON] - її мати, не мала права продавати спірну нерухомість, незважаючи на наявність судових рішень,та зважуючи на те, що саме [PERSON] була і є власницею нерухомості. Право власності [PERSON] не визнає. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Третя особа по справі - [PERSON] та [PERSON] яка діє в інтересах неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] чиї інтереси представляє адвокат Шеховцов І.Є. вважають, що позов підлягає задоволенню та від неї надійшла заява щодо розгляду справи без її участі. Представник третьої особи - Відділу захисту прав неповнолітніх Подільського райвиконкому м. Полтави надала суду заяву щодо розгляду справи без її участі, зазначила, що суд повинен враховувати інтереси дітей, покладається на розсуд суду. Третя особа, приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Дробітько В.В., в судове засідання не з`явилася, але в письмовому зверненні просить суд слухати справу за її відсутність. Покладається на розсуд суду. Перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, заслухавши пояснення сторін по справі, суд приходить до наступних висновків. При розгляді даної справи, аналізуючи позицію сторін, третіх осіб та досліджуючи докази по справі суд приймає до уваги те, що в державі центральним правовим інститутом є інститут власності. Його регламентація визначає характер регулювання інших інститутів цивільного права. Серед численних нормативних актів в Україні щодо питань власності важливе місце займають Цивільний кодекс України (розділ 2, глави 6-12) . У статті 13 Конституції України зазначено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Засади цивільно-правового захисту права власності визначені ст.386 ЦК України, яка на розвиток положень ст.13 Конституції України встановлює, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Стаття 392 ЦК України встановлює, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно, не з`єднане з конкретними вимогами про повернення майна чи усунення інших перешкод, не зв`язаних з позбавленням володіння. Позови про визнання права власності спрямовані на усунення перешкод у здійсненні власником (чи титульним власником) свого права і виключення домагань на приналежне власнику майно за допомогою підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Аналіз доказів свідчить про те, що [PERSON] на праві приватної власності належало домоволодіння [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] є рідними дітьми [PERSON] 30 травня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування домоволодіння [ADDRESS] . Договір посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Огир Л.А., запис в реєстрі прав власності на нерухоме майно № 2016. [PERSON] на підставі відповідної угоди здійснила реєстрацію права власності на нерухомість 02.08.2006 року. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] стверджувала, що вона мала намір подарувати нерухомість в рівних частинах як [PERSON] так і [PERSON] [PERSON] стверджувала, що [PERSON] її ошукала, оформивши нерухомість лише на себе , а тому звернулася до суду про визнання договору дарування недійсним. За рішенням апеляційного суду Полтавської області від 30 липням 2013 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування - було задоволено. Визнано недійсним договір дарування будинку [ADDRESS] укладений 30 травня 2006 року. Реалізовуючи вказане рішення [PERSON] звернулася до Октябрського районного суду м. Полтави про застосування двосторонньої реституції, повернення сторін в первинний стан та витребування від нотаріуса Огир Л. А . утримувані нею правовстановлюючі документи. Рішення суду від 06 листопада 2013 року, яким задоволено позовні вимоги [PERSON] чинне та не було скасоване на момент укладання договору між [PERSON] та [PERSON]. На підставі судового рішення апеляційного суду Полтавської області та вказаного рішення Октябрського районного суду відповідачкою [PERSON] було втрачено право власності на спірну квартиру. Ухвалою ВССУ від 11.12.2013 року рішення апеляційного суду було скасовано, а справу було передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 25 лютого 2014 року ухвалою апеляційного суду Полтавської області рішення суду першої інстанції від 02.07.2013 року, яким відмовлено [PERSON] у визнанні договору дарування недійсним, залишено без змін. Відповідач [PERSON] , вважає, що на підставі цього її право власника на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] було поновлено. Суд, вважає, що дане твердження позивача є припущенням, та не ґрунтується на належних та допустимих доказах. Так у відповідності до положень Наказу Міністерства юстиції №7/5 07.02.2002 року «Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, який втратив чинність на підставі наказу Міністерства юстиції №1844/5 від 14.12.2012 року на підставі введення в дію ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Державна реєстрація прав проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць, обслуговування на території яких здійснюється БТІ, створеними до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України" ( 1878-17 ) та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Такі ж саме вимоги вказані в даному Законі і після внесених змін та в Постанові КМ України від 17 жовтня 2013 року «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Обов`язковій державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування. Державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на таке нерухоме майно: житлові будинки; квартири; будівлі, в яких розташовані приміщення, призначені для перебування людини, розміщення рухомого майна, збереження матеріальних цінностей, здійснення виробництва тощо; споруди (інженерні, гідротехнічні тощо) - земельні поліпшення, що не належать до будівель та приміщень, призначені для виконання спеціальних технічних функцій; приміщення - частини внутрішнього об`єму житлових будинків, будівель, квартир, обмежені будівельними елементами. Для проведення державної реєстрації виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно власник (власники), інший правонабувач (правонабувачі) або уповноважена ним (ними) особа подає реєстратору БТІ заяву про державну реєстрацію прав за формою, визначеною у додатку 1, що передбачено зазначеним Наказом. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, що передбачено ст. 182 ЦК України. Матеріали справи не містять відомостей, що відповідачка [PERSON] на момент укладання договору купівлі продажу між [PERSON] та [PERSON] вчиняла дії спрямовані на реєстрацію свого права власності на спірне нерухоме майно, тому, суд вважає, що у неї відсутнє право власності на спірну нерухомість, оскільки у відповідності до норм законодавства України автоматично право власності на майно не поновлюється. Для виникнення права власності необхідний певний ряд дій спрямований на його реєстрацію. Відповідачка [PERSON] , знаючи про скасування ухвали апеляційного суду Полтавської області від 11 грудня 2013 року не вчиняла дій спрямованих на збереження та відновлення свого права власності на спірну квартиру. Судом встановлено, що реєстрація права власності [PERSON] на спірне майно [PERSON] не було оспорене. Як і не було з грудня 2013 року відповідних звернень про застосування реституції, на які також розповсюджуються строки позовної давності. В ході реалізації свого неоспореного права власності [PERSON] 11 січня 2014 року уклала з [PERSON] угоди купівлі - продажу належного їй нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , а саме: -житлового будинку з надвірними будівлями на приватизованій земельній ділянці площею 0,1000 га., кадастровий номер 5310136700:07:001:0003, право власності на яку посвідчено окремим договором купівлі продажу; -земельну ділянку, за тією ж адресою, кадастровий номер 5310136700:07:001:0003, площею 0,1000 га.; -земельну ділянку, за тією ж адресою, кадастровий номер 5310136700:07:001:0004, площею 0,0576 га. [PERSON] на підставі укладених договорів здійснив відповідну реєстрацію права власності на нерухоме майно. Судом встановлено, що об`єктами договору купівлі - продажу були також об`єкти -земельні ділянки за кадастровим номером 5310136700:07:001:0003, площею 0,1000 га., кадастровим номером 5310136700:07:001:0004, площею 0,0576 га., що не були предметом договору дарування, а є новоствореними об`єктами права власності у відповідності до Рішення Ленінської районної у м. Полтаві ради від 19.12.2013 року, яке було прийняте на підставі заяви [PERSON] про впорядкування земельних ділянок , і на підставі чого їм були встановлені кадастрові номери. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка позивач [PERSON] повідомив суд, та підтвердив, що ним дійсно була укладена угода купівлі продажу, здійснені відповідні реєстрації права власності. Зі сторони [PERSON] та будь кого, до червня 2016 року будь яких претензій щодо укладеної угоди до нього пред`явлено не було. Відповідач у справі [PERSON] за життя мала право на її відчуження, оскільки правомірно володіла цим майном і жоден з правочинів, за яким вони стали власником нерухомого майна не визнаний судом недійсним чи нікчемним, право власності було зареєстровано у відповідності до законодавства діючого на момент виникнення правовідносин. У відповідності до постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, якою передбачено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочинів недійсними, є насамперед, сторони правочину. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь - яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь - яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Жоден із правочинів за яким відбувалося відчуження житлового приміщення не визнаний фіктивним чи недійсним. Згідно договорів купівлі-продажу від 11.01.2014 року посвідчених приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Дробітько В.В. нерухоме майно (будинок та земельні ділянки) належать [PERSON] на праві приватної власності. Зазначене право власності відповідно до закону внесене до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно. Дані правочини не визнані фіктивними чи недійсними, право власності у встановленому законом порядку зареєстровано за позивачем. Доказів, які б вказували на незаконність набуття права власності позивачем матеріали справи не містять та суду зі сторони відповідачів не надано. Позивач на відповідних правових підставах придбав спірну нерухомість та право власності зареєстрував відповідно до чинного законодавства у компетентних органах та відповідачка [PERSON] , у відповідності до норм діючого, як на момент виникнення правовідносин так і на даний момент, законодавства не є власником нерухомості за адресою: [ADDRESS] . Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. В даному випадку нерухомість придбана у реального власника [PERSON] , а [PERSON] з 30 липня 2013 року не є власницею майна і не набула такого, а ні з її волі, а ні автоматично. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є добросовісним набувачем майна у відповідності до вимог ст. 388 ЦК України. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, повинно враховуватись, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна. Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України (позиція Верховного Суду від 01 лютого 2018 року по справі № 521/14976/15-ц.) Власник майна - [PERSON] не заперечувала щодо укладання угоди з [PERSON] , як не заперечує щодо цього її правонаступник [PERSON] [PERSON] по справі не надано суду доказів на підтвердження своєї позиції та не доведено, а ні будь яких доказів реєстрації за нею права власності на об`єкти нерухомого майна після застосування реституції 06.11.2013 року (рішення Октябрського районного суду м.Полтави), а ні факту вибуття майна з її володіння на користь [PERSON] , чи будь якої особи. Майно вибуло з володіння [PERSON] , яка була власником нерухомості з її волі. [PERSON] , а ні на момент укладання угоди, яку позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] вважають доброчинною, а покупця - добросовісним набувачем прав, а ні в період часу розгляду справи в суді - не зверталася до суду із заявами про застосування двосторонньої реституції або із заявою про скасування реєстрації права власності на об`єкти нерухомості. У відповідності до ЗУ « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме ст. 3 вказує на обов`язок державного реєстратора встановлювати «...відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах. Суд констатує, що наявність спірного запису (оскільки реєстрація права власності [PERSON] не скасована) щодо реєстрації права власності [PERSON] на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, яка не була предметом договору купівлі продажу, укладеному між [PERSON] та [PERSON] не впливає на наявний факт добросовісності зі сторони [PERSON] як покупця. А його право власності потребує захисту на підставі ст. 392 ЦК України. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Позивач придбав спірну нерухомість у [PERSON] , матеріали справи не містять відомостей про неправомірність володіння нерухомістю [PERSON] . Спірна нерухомість не є власністю [PERSON] , що вказує на наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] . Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтвердили обставини викладені [PERSON] . Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно п. 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Таким чином, обставини позовних вимог, стосовно яких у сторін є спір, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду,так як вони в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 5,6 статті 81 ЦПК України). Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004, встановлено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», яке вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам. Натомість відповідачка [PERSON] не обґрунтувала яким чином порушені її права або охоронювані законом інтереси як власника. Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Європейський Суд зазначив, що, хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Так, в п.167 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23.01.2014 (Заява № 19336/04) Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» п. 58). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля ( п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Згідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши надані позивачем докази на підтвердження своїх вимог у відповідності до ст.76 ЦПК України та оцінивши їх за правилами ст. 81, 89 ЦПК України, приходить до висновку про необхідність у задоволенні позовних вимог.

Outcome: approved