Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-16 00:00:00

У травні 2020 року [PERSON] , звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - Товариство) про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я при виконанні трудових обов`язків. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що з 16.11.1960р. по 01.07.1981р. працював шофером та водієм автомобілів МАЗ-205, КрАЗ-222, ЗИЛ-130, ЗИЛ-164 автомобільного гаражу, цеху господарського автотранспорту та автотракторного цеху товариства. З 01.07.1981р. по 03.03.2006р. працював у ГТЦ-1 Товариства водієм автомобілів МАЗ-500А, КамАЗ-5320, здійснював управління автомобілем та їх технічне обслуговування, в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища на підприємстві. Внаслідок виконуваної роботи на підприємстві із несприятливими умовами праці, отримав професійну хворобу, а саме: Дв. плечолопатковий періартроз ПФ другого ст., деф. артроз ліктьових і колінних суглобів ПФ другого ст., стійкий больовий синдром. Висновком МСЕК від 30.04.2008р. йому вперше було визначено ступінь втрати професійної працездатності 30% по дв. плечолопатковому періартрозу та третю групу інвалідності з 21.04.2008р., безстроково. У зв`язку з професійним захворюванням та втратою працездатності порушено його нормальні життєві зв`язки, він позбавлений в повній мірі реалізовувати свої звички та бажання, вести повноцінний спосіб життя що завдає йому моральних страждань. Він змушений постійно проходити лікування, щоб підтримувати свій стан здоров`я. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що він відчуває постійні фізичні страждання та біль, усвідомлення того, що стан здоров`я вже ніколи не стане кращим і бажаного одужання чи навіть покращення стану здоров`я не відбудеться. А тому просив стягнути з відповідача моральну шкоду, яку він оцінює в 141 690 грн, без утримання податку з доходу фізичних осіб та всіх інших обов`язкових податкових платежів. Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явилися, представник позивача подав до суду заяви, в якій просив проводити розгляд справи у їх відсутності. Представник відповідача, будучи належним чином повідомлена про день та час розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву в якій просить проводити розгляд справи за її відсутності також зазначила, що проти задоволення позовних вимог заперечує з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Оскільки позивач та відповідач про день та час розгляду справи були повідомлені завчасно та належним чином, суд вважає, за можливим розглянути справу у їх відсутності. Ухвалою суду від 18.05.2020р. прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження. 17.06.2020р. на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування якого остання зазначила, що проти заявлених позовних вимог заперечує, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись на те, що чинним законодавством не встановлено прямої заборони або обмеження щодо тривалості роботи працівника у шкідливих або небезпечних умовах. Крім того, тривалість роботи позивача у шкідливих умовах праці збільшує рівень професійного ризику та залежить лише від нього самого, тому існує причинно-наслідковий зв`язок між діями самого потерпілого, що мають вираз у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах праці, і виникненням у нього професійного ушкодження здоров`я, а не тільки діями роботодавця, який маючи необхідні дозволи на здійснення небезпечних робіт, не має можливості усунути шкідливі виробничі чинники з незалежних від нього причин. Також наявність моральних страждань позивача не може доводитись ні актом розслідування хронічного професійного захворювання, ні довідками МСЕК та виписними епікризами, оскільки акт підтверджує вину позивача у настанні зазначеного професійного захворювання, а посилання останнього на вищезазначені документи як на підставу для відшкодування моральної шкоди, є безпідставним, а висновки щодо втрати нормальних життєвих зв`язків є його припущенням. Крім того в медичних документах не йдеться про розлади здоров`я, пов`язані з психологічним станом позивача. Частиною 2 ст. 247 ЦПК України передбачено, що в разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного висновку. Згідно копії трудової книжки [PERSON] з 16.11.1960р. працював у Товаристві на різних посадах, а 03.03.2006р. переведено до житлово-господарського цеху підсобним робітником дільниці благоустрою. 29.06.2007р. звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, ст. 38 КЗпП України (а.с. 20-28). Згідно акта розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання № 4, складеного 04 березня 2008 року комісією та затвердженого головним державним санітарним лікарем Тернівського району Місюра В.А., у хворого [PERSON] , професія (посада) до 03.03.06р. водій автомобіля, код - 1602; стаж роботи: загальний - 55 років, за професією 53 роки 10 місяців, у цьому цеху 24 роки 09 місяців, в умовах впливу шкідливих факторів 45 років 04 місяці. Діагноз: Дв. плечолопатковий періартроз ПФ другого ст., деф. артроз ліктьових і колінних суглобів ПФ другого ст., стійкий больовий синдром. Код:М53.1. Супутній - відсутній. У п. 16 Акта зазначено, що професійне захворювання виникло за таких обставин: працюючи в ГТЦ-1 «ПівнГЗК» та ВАТ «ПівнГЗК» з 01.07.81р. по 03.03.06р. водієм автомобілів МАЗ-500А, КамАЗ-5320 [PERSON] здійснював управління автомобілем та їх технічне обслуговування. При цьому внаслідок недосконалості робочого місця і технологічних процесів обслуговування автомобіля умови праці характеризувались важкою фізичною працею, пов`язаною з вимушеною робочою позою і підніманням вантажів масою, що перевищує допустиму. Працюючи раніше з 16.11.60р. по 01.07.81р. шофером та водієм автомобілів МАЗ-205, КраЗ-222, ЗИЛ-164 автомобільного гаражу, цеху господарського автотранспорту та автотракторного цеху ПівнГЗК, [PERSON] згідно санітарно-гігієнічної характеристики умов праці, підготовленої Тернівською райСЕС № ф-2/2-254 від 22.03.07р. також виконував роботи, які характеризувалися важкою фізичною працею. Причини виникнення професійного захворювання у п. 17 Акта зазначено: робота протягом 45 років 4 місяців в умовах важкої фізичної праці: рівень фізичного перевантаження: - робоча поза: вимушена з нахилом тулубу до 30 градусів 31-70% тривалості зміни, при допустимій до 25%; - маса вантажу, що підіймається та переміщується вручну 30-34 кг, при допустимій до 30 кг. Важкість праці відноситься до ІІІ класу 1-2 ступеню шкідливості. У пункті 19 Акта вказано, що особи, які не виконали норми і правила охорони праці, гігієнічні регламенти і нормативи: адміністрація ПівнГЗК та ВАТ «ПівнГЗК за період роботи [PERSON] , ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці». Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до копії довідки з акта огляду медико-соціальної експертної комісії про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги до довідки серії ДНА-01 №616060 [PERSON] , дата огляду 30.04.08р., огляд первинний, група інвалідності третя з 21.04.2008р., причина інвалідності професійне захворювання, безстроково (а.с. 10-11). Згідно копії довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги серії ДНА-02 №025132 [PERSON] , дата огляду 30.04.2008р., група інвалідності третя, огляд первинний, ступінь втрати професійної працездатності у відсотках: 30% з 21.04.2008р., безстроково. Потреба у додаткових видах допомоги: сан. кур. лікування, медикаментозне лікування, ВМП, ПФК (а.с. 8-9). [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні у зв`язку з професійним захворюванням, що підтверджується випискою - епікризом (а.с. 17-19). У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я. З огляду на викладене суд приходить до висновку про порушення відповідачем положень ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України "Про охорону праці", якими передбачено обов`язок підприємства забезпечити безпечні й нешкідливі умови праці, а тому наявна вина відповідача у спричиненні моральної шкоди позивачу беззаперечні. У п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При визначені розміру моральної шкоди суд, враховує характер отриманих професійних захворювань [PERSON] , багаторічний стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів на підприємстві відповідача впродовж 45 років 04місяців, відсоток втрати ним професійної працездатності у розмірі 30%, третя група інвалідності, яка встановлена безстроково, стан здоров`я, зміною способу життя позивача та його якість, постійний біль та обмеження рухів шийному та поперековому відділах хребта, плечових, ліктьових та колінних суглобах, іррадіацію болю в руках і ногах, утруднену ходу, відчуття затерпання ніг дистально від колінних суглобів, підвищену мерзлякуватість ніг, підвищений артеріальний тиск, головний біль, періодичний загруднинний біль, потреби у додаткових видах допомоги: санаторно-курортне лікування, медикаментозне лікування, ВМП, ЛФК. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позивачу була заподіяна значна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя, внаслідок чого переносить моральні страждання. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що з ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» необхідно стягнути на користь [PERSON] 45 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, без утримання податку з доходів фізичних осіб. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи. З огляду на викладене необхідно стягнути з приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь Держави судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Outcome: partial