Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-20 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Корпорація «Українські мінеральні води» звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про захист ділової репутації, мотивуючи позовні вимоги тим, що 01.08.2018 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Корпорація «Українські мінеральні води» було припинено трудові відносини на підставі ст. 36 п. 1 Кодексу Законів про працю України, що оформлено відповідним наказом 70-К від 01.08.2018 року. Станом на день звільнення 01.08.2018 року було проведено повний розрахунок з відповідачем, а саме: виплачено заробітну плату за відпрацьований час, премію, компенсацію за невикористану частину відпустку. 29.08.2018 року відповідачем засобами електронного зв'язку на електронні адреси [INFO]. [INFO] направлено лист з проханням відповідача виплатити йому нараховану, але не виплачену в повному обсязі заробітну плату за період роботи з 01.07.2018 р. по 01.08.2018 р. у сумі 19474,00 грн. та донарахувати та виплатити заробітну плату за весь час затримки виплати до дня фактичної виплати із розрахунку його середнього заробітку, після чого 04.09.2018 року аналогічний лист вони отримали в оригіналі. Вважає, що зміст даного листа містить негативну недостовірну інформацію про позивача, компрометує його в професійних колах, підриваючи бездоганну ділову репутацію, оскільки в повному обсязі виконано обов'язок проведення повного розрахунку з відповідачем, як працівником в день звільнення, тому твердження відповідача про невиплату заробітної плати за період роботи з 01.07.2018 року по 01.08.2018 року не відповідає дійсності, як і вимога про донарахування та виплату заробітної плати за весь час затримки виплати, згідно ст. 117 КЗпП України є безпідставною, оскільки з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «Корпорація «Українські мінеральні води» відсутні будь - які порушення діючого трудового законодавства. Посилаючись на вимоги чинного законодавства, просить зобов'язати відповідача [PERSON] здійснити спростування недостовірної інформації, що порочить ділову репутацію Товариства з обмеженою відповідальністю «Корпорація «Українські мінеральні води» аналогічним до поширення способом та стягнути судові витрати по справі. Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Корпорація «Українські мінеральні води» Сотнікова Ю.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві, просила заявлені позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на обставини зазначені у відзиві на позов, відповідно до якого пояснив, що в день його звільнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Корпорація «Українські мінеральні води» не виплатили йому всієї суми за виконану роботу, у зв'язку з чим він на підставі ст.1 Закону України «Про звернення громадян» звернувся до позивача із заявою про виплату йому нарахованої, але не виплаченої в повному обсязі заробітної плати за період роботи з 01.07.2018 р. по 01.08.2018 р. у сумі 19474,00 грн. та просив донарахувати та виплатити заробітну плату за весь час затримки виплати до дня фактичної виплати із розрахунку його середнього заробітку, проте директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Корпорація «Українські мінеральні води» замість проведення повного розрахунку з ним, звернувся до суду з безпідставним позовом про захист ділової репутації, якою позивач просив спростувати недостовірну інформацію аналогічним до поширення способом. Йому є незрозумілим яким чином він поширив нібито недостовірну інформацію та підірвав ділову репутацію позивача заявою про виплату заборгованості по заробітній платі виключно до директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Корпорація «Українські мінеральні води», так як в засобах масової інформації та соціальній мережі Інтернет він її не публікував. Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши пояснення представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Корпорація «Українські мінеральні води» Сотнікову Ю.А., відповідача [PERSON], вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, об'єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.97 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Крім того, відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) про право на недоторканість приватного життя. Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач та відповідач перебували у трудових відносинах, які 01.08.2018 року між відповідачем [PERSON] та позивачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Корпорація «Українські мінеральні води» було припинено на підставі ст. 36 п. 1 Кодексу Законів про працю України, що підтверджується наказом 70-К від 01.08.2018 року (а.с.5). У відповідності до розрахункових листків за липень- серпень 2018 року існує борг за Товариством з обмеженою відповідальністю «Корпорація «Українські мінеральні води» перед відповідачем [PERSON] (а.с.6-7). У зв'язку з тим, що на день звільнення 01.08.2018 року не було проведено повний розрахунок з відповідачем, 29.08.2018 року відповідачем засобами електронного зв'язку на електронні адреси [INFO]. [INFO] направлено лист з проханням відповідача виплатити йому нараховану, але не виплачену в повному обсязі заробітну плату за період роботи з 01.07.2018 р. по 01.08.2018 р. у сумі 19474,00 грн. та донарахувати та виплатити заробітну плату за весь час затримки виплати до дня фактичної виплати із розрахунку його середнього заробітку (а.с.8). Крім того, зазначений лист відповідачем було надіслано поштовим зв'язком (а.с.9), який 04.09.2018 року позивач отримав (а.с.10). Відповідно до абз. 2 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. За змістом ст.297, ст. 299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Честь, гідність та ділова репутація фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності, честі та ділової репутації. Положеннями ст. 275 ч. 1 ЦК України, закріплено право фізичної особи на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема, і права на недоторканність честі та гідності належить позивачеві. Зокрема, до спеціальних способів захисту відносяться і спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 Цивільного кодексу України). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лінгенс проти Австрії суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст.10 Конвенції. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27 лютого 2009 року № 1, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Таким чином, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, слід визначити характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ст.30 ч. 2 Закону України Про Інформацію, оціночним судженням, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. З огляду на направлену заяву позивачу з проханням відповідача виплатити йому нараховану, але не виплачену в повному обсязі заробітну плату за період роботи з 01.07.2018 р. по 01.08.2018 р. у сумі 19474,00 грн. та донарахувати та виплатити заробітну плату за весь час затримки виплати до дня фактичної виплати із розрахунку його середнього заробітку, не є поширенням інформації недостовірної відповідачем, дана інформація не є оціночним судженням, та не є фактичним твердженням за характером, оскільки відповідач звертався до позивача на підставі ст.1 Закону України «Про звернення громадян», оскільки вважає, що його права порушено. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Частиною 4 ст. 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", відповідно до статей 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. Згідно із п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, в тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Як зазначено у п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Згідно із положеннями статті 277 ЦК України, і статті 10 ЦПК України, обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Згідно ч. 2 ст. 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов'зана переконатися в її достовірності. Судом встановлено також, що відповідачем не було поширено недостовірної інформації стосовно позивача, інформація яка була зазначена в заяві про заборгованість із виплати заробітної плати не має негативний характер та не принижує ділову репутацію позивача в громадській думці з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співжиття та принципів людської моралі і не ганьбить її. Згідно ст.1 Закону України «Про звернення громадян», громадяни України мають право звернутися до підприємтв, установ, організацій незалежно від форм власності, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. У відповідності до ст.15 Закону України «Про звернення громадян», керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти. Приймати рішення відповідно до чинного законодавства забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідно судом встановлено, що відповідачем було використане гарантоване Конституцією України та Законом України «Про звернення громадян» права на звернення, відтак доказів того, що відповідачем заява направлена позивачу була розповсюджена в засобах масової інформації чи в мережі Інтернет в суду відсутні. Відповідач довів в судовому засіданні та спростував обставини зазначені в позовній заяві позивачем, стосовно поширення недостовірної інформації, оскільки заява відповідача адресувалася тільки позивачу та не доведено її розповсюдження. Таким чином, аналізуючи позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Корпорація «Українські мінеральні води», у сукупності з наданими доказами в світлі наведених вище правових норм, суд приходить висновку, що відповідач [PERSON] не поширював недостовірну та негативну інформацію відносно позивача, а відомості зазначені в заяві про виплату заборгованості з виплати заробітної плати не є такими, що порочать ділову репутацію позивача. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. У відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Згідно положень ст. 12, 13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. На основі всебічно з'ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed