Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 08.06.2010 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 2500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Позивач свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач [PERSON] не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином в порушення умов договору [PERSON] не виконав належним чином зобов'язання за вказаним договором. Це призвело до утворення в нього перед банком заборгованості станом на 29.02.2016 року в розмірі 20373 грн. 54 коп., яка складається з: 2 499,43 грн. - заборгованість за кредитом; 13 577,75 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 2850,00 грн. - заборгованості за пенею та комісією; 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 946,36 грн. - штраф (процентна складова). Оскільки на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов'язань і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав позивача, тому ПАТ КБ "ПриватБанк" змушений був звернутися до суду з позовом та просить у відповідності до вимог ст.ст. 1050, 1054 ЦК України стягнути з відповідача вищевказану заборгованість, а також стягнути судові витрати. Ухвалою суду від 23 червня 2016 року було зустрічний позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про визнання договору недійсним прийнято до спільного розгляду з первісним позовом, об'єднавши їх в одне провадження. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] мотивував тим, що він являється психічно хворою людиною, і за період часу з 2010-2016 р.р. неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні з психічними розглядами, які відповідають діагнозу «Шизофренія, параноїдна форма, безперервний тип перебігу». В 2010 році, під час уклалення оскаржуваного правочину, [PERSON] тричі перебував на стаціонарному лікуванні з КЗ «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка», в останнє - за два місяці до укладення спірного договору. [PERSON] є інвалідом ІІ групи та потребує постійного сторонього догляду. Таким чином, останній в момент укладення кредитного договору № б/н від 08.06.2010 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, в результаті психічного захворювання з безперервним типом перебігу. Враховуючи вищевказане, [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом та просить визнати кредитний договір № б/н, укладений між [PERSON] та ПАТ КБ "ПриватБанк" від 8 червня 2010 року недійсним. В судовому засіданні представник позивача-відповідача Ткач Ю.А. позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просив позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" задовольнити в повному обсязі. Зустрічний позов не визнав та заперечив проти його задоволення. Представники відповідача - позивача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнали, надавши письмові заперечення та пояснили, що на момент укладення кредитного договору між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON], останній страждав на хронічне душевне захворювання у вигляді шизофренії, параноїчної форми, безперервного типу перебігу, тому на момент укладення вказаного договору не міг усвідомлювати значення своїх дій. Просили відмовити в повній мірі ПАТ КБ "ПриватБанк" в задоволенні його позову. Зустрічні позов [PERSON] підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просили позовні вимоги [PERSON] задовольнити в повному обсязі. Вислухавши пояснення представника позивача-відповідача Ткача Ю.А., представників відповідача - позивача [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 08.06.2010 року відповідач-позивач [PERSON] отримав від позивача кредит у розмірі 2500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Договір укладений шляхом приєднання до умов договору, підтвердженням чому є підписана позичальником заява (а.с. 5) та Умови і Правила надання банківських послуг (а.с. 8-31). Слід зазначити, що заява є невід'ємною частиною договору. Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, відповідач-позивач [PERSON] зобов'язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. За користування кредитом і Овердрафтом банк нараховує відсотки в розмірі, встановленому "Тарифами Банку" з розрахунку 360 календарних днів на рік, якщо інше не передбачено п. 2.1.1.12.13 договору (п. 2.1.1.12.6 Умов та правил надання банківських послуг). Згідно п. 1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг, договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк. Пунктом 2.1.1.12.11 Умов та правил надання банківських послуг визначено, що банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у встановленої банком долі в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обов'язків за цим договором. Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Разом з цим, суд встановив, що відповідач- позивач [PERSON] не виконав належним чином взяті на себе за договором зобов'язання, що призвело до утворення в нього перед банком заборгованості. З розрахунку заборгованості за договором №б/н суд встановив, що станом на 29.02.2016 року заборгованість відповідача-позивача [PERSON] перед позивачем за кредитом становить 20373 грн. 54 коп., яка складається з: 2 499,43 грн. - заборгованість за кредитом; 13 577,75 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 2850,00 грн. - заборгованості за пенею та комісією (а.с. 4). Крім того, відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, відповідачу нараховано штраф (фіксована частка) в розмірі 500 грн. та штраф (процентна складова) в сумі 946,36 грн. За змістом ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частина 2 ст. 1050 ЦК України визначає, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Стаття 1054 ЦК України, визначає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України). У відповідності до ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідач [PERSON] зверувся до суд з зустрічним позовом про визнання кредитного договору недійсним, мотивуючи тим, що останній на момент укладення спірного договору не міг усвідомлювати значення своїх дій. Матеріалами справи встановлено, що відповідач-позивач [PERSON] є інвалідом ІІ групи в наслідок психічного розладу, встановленої 09.03.2000 року та потребує постійного сторонього догляду (а.с. 72, 73, 74, 75). З листів КЗ "Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка" від 01.06.2016 року, від 08.06.2016 року, вбачається, що [PERSON] за період часу з 2010-2016 р.р. (зокрема з 30.03.2010р. по 23.04.2010 року, тобто за місяць до укладення спірного договору) перебував неодноразово на стаціонарному лікуванні з психічними розладами, які відповідають діагнозу: "Шизофренія, параноїдна форма, безперервний тип перебігу" (а.с. 70, 71). Так, до початку розгляду справи по суті ухвалою суду від 31.01.2017 року було призначено стаціонарну судово-психолого-психіатричну експертизу та на вирішення експертів поставлені наступні питання: -чи страждав [PERSON], [INFO], що проживає за адресою: [ADDRESS], будь-яким психічним розладом на момент укладення між ним та ПАТ КБ "ПриватБанк" кредитного договору № б/н від 10.06.2008р.? - якщо так, то чи міг [PERSON], [INFO], що проживає за адресою: [ADDRESS], усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними в момент укладення ним із ПАТ КБ "ПриватБанк" кредитного договору № б/н від 10.06.2008р.? Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 3-п, виготовленого 03.04.2017 року комунальним закладом "Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка", судом встановлено, що на момент укладення кредитного договору з ПАТ КБ "ПриватБанк" від 10.06.2010 р. [PERSON] страждав на хронічне душевне захворювання у вигляді шизофренії, параноїдної форми, безперервного типу перебігу. На момент укладення кредитного договору з ПАТ КБ "ПриватБанк" від 10.06.2010 року [PERSON] не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с. 141-145). Таким чином, суд приходить до висновку що на час укладення спірного договору, [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій. Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. В правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 17 вересня 2014 року по справі № 6-131цс14, зазначено, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Також, в пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року роз'яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Отже, фактнеспроможність [PERSON] в момент вчинення спірного правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, доведений висновком судово-психіатричного експерта № 3-п. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Зважаючи на вищевикладене, а також враховуючи, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт неспроможності [PERSON] розуміти значення своїх дій в момент вчинення спірного правочину, суд вважає, що зустрічний позов [PERSON] слід задовольнити та визнати кредитний договір б/н, укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк" від 08 червня 2010 року - недійсним. В результаті цього, в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості необхідно відмовити. В зв'язку з відмовою в задоволенні позову ПАТ КБ "ПриватБанк" понесені позивачем витрати по сплаті судового збору, слід залишити без відшкодування. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з позивача-відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп., оскільки [PERSON] звільнений від сплати судового збору так, як являється інвалідом ІІ групи. На підставі викладеного та

Outcome: approved