Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

[PERSON] , яка також діє в інтересах малолітньої [PERSON] , [INFO] , звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , яка також діє в інтересах малолітньої [PERSON] , [INFO] , треті особи Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м.Дніпрі ради, [PERSON] та [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , про вселення, виселення та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтуванні своїх позовних вимог посилалась на те, що їй на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.10.2013 року на праві власності належить 1/4 частина квартири [ADDRESS] , що підтверджується Витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.07.2014 року. Квартира [ADDRESS] станом на квітень 2008 року належала батькові позивача [PERSON] . 20.02.2008 року [PERSON] надав довіреність на розпорядження квартирою на ім`я відповідача [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Незважаючи на те, що дія довіреності у зв`язку зі смертю [PERSON] була припинена, 24.06.2008 року [PERSON] продала [PERSON] , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] (прізвище дитини « [PERSON] » було змінено на « [PERSON] »), квартиру [ADDRESS] . Право власності на квартиру було зареєстровано за відповідачем [PERSON] та [PERSON] . У спірну квартиру [ADDRESS] вселилися відповідач [PERSON] з малолітньою дитиною [PERSON] та 20.10.2009 року зареєстрували своє місце мешкання за вказаною адресою. Також, на момент звернення [PERSON] до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання за нею права власності, у спірній квартирі мешкала [PERSON] . Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.10.2013 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 20.06.2008 року між [PERSON] , яка діяла на підставі довіреності, посвідченої 08.02.2008 року приватним нотаріусом ДМНО Шабашовим В., реєстровий №700, від імені [PERSON] та [PERSON] , яка діяла від себе особисто та за малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Батовою Л.Г., зареєстрований в реєстрі за №6506. Також, вказаним рішенням скасовано державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за [PERSON] та [PERSON] . При розгляді вказаної справи встановлено, що у [PERSON] окрім [PERSON] було ще троє малолітніх дітей, які мають право на спадщину після його смерті, тому за позивачем визнано право власності тільки на 1/4 частину квартири [ADDRESS] . Інші спадкоємці до цього часу не оформили свої спадкові права. Після ухвалення рішення Апеляційним судом Дніпропетровської області відповідач [PERSON] зі своєю малолітньою дочкою [PERSON] припинили проживати у спірній квартирі, однак залишилися зареєстрованими у спірній квартирі. Пізніше з`ясувалося, що в спірній квартирі без достатніх на те правових підстав проживають відповідачі [PERSON] , її син [PERSON] та [PERSON] , які самоправно вселилися у квартиру та перешкоджають [PERSON] та її малолітній доньці [PERSON] , [INFO] , вселитися у квартиру [ADDRESS] . Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд: -визнати [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартирою [ADDRESS] . -виселити із квартири [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] без надання іншого житлового приміщення. -вселити [PERSON] та її малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , в квартиру [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] надала до суду відзив на позов, у якому зазначила, що наразі її малолітня донька [PERSON] тимчасово навчається за кордоном на Філіппінах , тому вона вимушена на час навчання проживати разом із малолітньою донькою. У вересні 2019 року [PERSON] разом із донькою повернулися на Україну та продовжили проживати за адресою: [ADDRESS] , яка є єдиним їхнім місцем проживання, оскільки ані у власності, ані у користуванні іншого житла вони не мають. Вказану квартиру вони отримали у власність фактично за договором міни із колишнім власником [PERSON] , передавши його сім`ї у власність житловий будинок у с.Вільне Новомосковського району. Відповідач вважає, що причини її відсутності в жилому приміщенні є поважними та згідно з п.2 ч.3 ст.71 ЖК Української PCP, житлове приміщення у даному випадку повинно зберігатися за нами, вважає, що підстави для визнання її разом з донькою такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у даному випадку відсутні. Крім цього зазначила, що [PERSON] не є одноособовим власником квартири [ADDRESS] . Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15.01.2010 року по справі №2о-131/09 встановлено, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. [PERSON] є батьком [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. Відповідач стверджувала, що діти [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] володіють по 1/4 частині квартири кожний, оскільки на думку відповідача, фактично прийняли спадщину та є співвласниками житлового приміщення. [PERSON] зазначила, спочатку [PERSON] , а потім [PERSON] , яка є законним представником своїх дітей, надали їй дозвіл на проживання у квартиру [ADDRESS] разом із донькою. На теперішній час [PERSON] не заперечує проти їх подальшого проживання. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити, додатково зазначила, що позивача разом із її малолітньою донькою не впускають до квартири, іншого житла [PERSON] не має. Усі відповідачі безпідставно вселилися та періодично проживають у квартирі, куди не впускають позивачку із дитиною. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог та пояснила, що вона проживає у квартирі [ADDRESS] та не визнає за позивачкою право власності на 1/4 частину спірної квартири, оскільки у померлого [PERSON] була цивільна дружина [PERSON] та інші діти: [PERSON] , 2002 р.н., [PERSON] , 2004 р.н., та [PERSON] , 2006 р.н., які станом на теперішній час не оформили у спадщину. Вважала за неможливе розглядати справу, доки не буде оформлено право власності на усіх спадкоємців. Також наполягала на тому, що дійсним власником квартири є [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , які за договором міни отримали квартиру у власність за домовленістю із колишнім власником [PERSON] .. Правові підстави свого вселення та проживання відповідач пояснити не змогла. У судове засідання 25.05.2021 року [PERSON] не з`явилася, повторно надала заяву про відкладення судового засідання. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні 16.09.2019 року вказав, що він періодично проживає у квартирі [ADDRESS] , заперечує проти проживання позивача разом із дитиною у спірній квартирі. Правові підстави свого вселення не пояснив. У судове засідання 25.05.2021 року не з`явився причини неявки суду не повідомив, про день та час судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні 08.05.2019 року зазначила, що вона проживає у квартирі [ADDRESS] , однак зареєстрована за іншою адресою. Також відповідач заперечувала проти вселення [PERSON] разом з її малолітньою донькою до спірної квартири. Підстави свого вселення пояснити не змогла. У судове засідання 25.05.2021 року відповідач [PERSON] не з`явилася причини неявки суду не повідомила, про день та час судового засідання повідомлялася у встановленому законом порядку. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, про день та час судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. Представник третьої особи Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Пономарьов А.С. у судове засідання не з`явився, надав до суду письмові пояснення у яких значив, що згідно з довідкою №12376 про склад сім`ї або зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку осіб від 22.08.2018 року за адресою: [ADDRESS] , до складу сім`ї/зареєстрованих входять: - [PERSON] , [INFO] , яка є співвласником та зареєстрована 19.05.2015 року ; - [PERSON] , [INFO] , донька співвласника, яка зареєстрована 25.05.2015 року; - [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована 20.10.2009 року ; - [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована 20.10.2009 року . Вимога позивача про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням [PERSON] та її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з їх єдиного житла, є порушенням вимоги Закону України «Про охорону дитинства», Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» та вимоги Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року, зі змінами та в редакції від 21 грудня 1995 року. Посилаючись на вказані обставини представник Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради просив відмовити у задоволенні позовних вимог про виселення в цій частині. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м.Дніпрі ради у судове засідання не з`явився, надав заяву про проведення розгляду справи за відсутності представника, також надав до суду висновок Органу опіки та піклування Амур-Нижньодніпровського району м.Дніпра від 24.09.2019 року №4/4-979 про доцільність вселення малолітньої [PERSON] , [INFO] , та недоцільність визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням малолітню [PERSON] , [INFO] . Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, про день та час судового засідання повідомлялась у встановленому законом порядку. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти позовних в частині виселення відповідачів та зазначила, що на час не визначено власників 3/4 квартири, що має суттєве значення для розгляду справи, тому просила у позові відмовити у повному обсязі. Також зазначила, що [PERSON] не заперечувала проти вселення та проти проживання в квартирі [PERSON] разом зі своєю малолітньою донькою. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, про день та час судового засідання повідомлялась у встановленому законом порядку. Вислухавши пояснення представника позивача та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.10.2013 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 20 червня 2008 року між [PERSON] , яка діяла на підставі довіреності, посвідченої 08 лютого 2008 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шабпшовим О.В. реєстровий №700, від імені [PERSON] та [PERSON] , яка діяла за себе особисто та за малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г., зареєстрований в реєстрі за №6506, та скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] . Також вказаним рішенням визнано за [PERSON] право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] (а.с.5-9). Відповідно до ч.5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Внаслідок укладення шлюбу 18.01.2014 року позивач [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб, повторно виданим 10.04.2015 року Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №06 (а.с.14). [PERSON] 26.06.2014 року зареєструвала за собою право власності право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.07.2014 року (а.с.12). [INFO] у [PERSON] народилася донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 16.05.2014 року Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №270 (а.с.15). [PERSON] разом зі своєю малолітньою донькою [PERSON] , [INFO] , 19.05.2015 року зареєстрували своє місце мешкання за адресою: [ADDRESS] . Окрім позивача та її малолітньої доньки у вказаній квартирі зареєстровані та проживають колишні власники: - [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована 20.10.2009 року ; - [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована 20.10.2009 року . Вказані обставини підтверджуються довідкою Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради №12376 про склад сім`ї або зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку осіб від 22.08.2018 року за адресою: [ADDRESS] (а.с.13). Із пояснень учасників судом встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] без реєстрації проживають у квартирі [ADDRESS] та через наявні конфліктні ситуації з приводу користування квартирою та права власності, [PERSON] разом зі своєю малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] , позбавлені можливості проживати за місцем реєстрації та вимушені винаймати інше житло. Вказані обставини визнані учасниками справи та не підлягають доказуванню, відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України. Частиною 3 ст.9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом права власності, що регламентований ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. В силу ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Дослідивши спірні правовідносини в ході судового розгляду та застосовуючи діючі норми права, суд вважає, що оскільки [PERSON] на праві власності належить 1/4 частина квартири [ADDRESS] , однак на теперішній час позивачка позбавлена можливості вільно користуватись своєю власністю через перешкоди з боку відповідачів, що не спростовано будь-якою стороною, тому вважає вселити [PERSON] та малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , у квартиру [ADDRESS] . Частиною 2 статті 386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно до ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Така правова позиція визначена у справі за №6-2010цс16. Тому, відповідно до ст.387 ЦК України та ч.3 ст.116 Житлового кодексу УРСР, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підлягають виселенню із квартири [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. Також, суд звертає увагу, що статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Так, відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477-ІV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. У свою чергу, в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України "Про міжнародні договори" від 29 червня 2004 року N 1906-IV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див. пункт 41 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України"). Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (див. пункт 47 рішення Європейського Суду у справі "Савіни проти України"). Досліджуючи питання чи "передбачено втручання у право відповідача законом" суд враховує, що захист права власності врегульовано нормами Цивільного кодексу України, а підстави для виселення осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення регламентовано нормами Житлового кодексу Української РСР, наведені вище. Тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави. Обговорюючи питання чи відповідало втручання у право відповідачів "цілям", про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) суд знаходить, що в даних правовідносинах втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності на спірне жиле приміщення) і підтверджує наявність вимоги щодо "законної мети". Визначаючи, чи був захід по втручанню у права відповідача, "необхідним в демократичному суспільстві", суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та Також, у відповідачів відсутні будь-які документи або інші докази, що підтверджують правомірність вселення, проживання чи право користування будинком спірною квартирою. Разом з тим, у відповідачі зареєстровані за іншою адресою, що забезпечує їхнє право на житло та їх виселення із спірної квартири без надання іншого жилого приміщення не порушить це право. Що стосується вимоги про визнання [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартирою [ADDRESS] , суд вважає зазначити наступне. Як було встановлено рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.10.2013 року, [PERSON] 24.06.2008 року продала [PERSON] , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , квартиру [ADDRESS] . Після реєстрації права власності квартири за відповідачем [PERSON] та [PERSON] , вони вселилися у вказану квартиру та 20.10.2009 року зареєстрували своє місце мешкання у спірній квартирі. Вказана квартира є їх єдиним житлом, іншого житла ані у власності, ані у користуванні вони не мають, дана обставина жодною зі сторін не спростована. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.10.2013 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 20.06.2008 року між [PERSON] , яка діяла на підставі довіреності, посвідченої 08.02.2008 року приватним нотаріусом ДМНО Шабашовим В., реєстровий №700, від імені [PERSON] та [PERSON] , яка діяла від себе особисто та за малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Батовою Л.Г., зареєстрований в реєстрі за №6506. Також, вказаним рішенням скасовано державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за [PERSON] та [PERSON] . Позивач вказувала, що [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , не проживають у спірній квартирі. Однак, як встановлено під час судового розгляду, малолітня [PERSON] , [INFO] , навчається у коледжі Хосе Марія у м.Давао, Філіпіни, у зв`язку з її навчанням за кордоном [PERSON] вимушена на період навчання проживати разом з нею. Крім того, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач [PERSON] та її донька [PERSON] набули право власності або право постійного користування іншим житловим приміщенням, стороною позивачів до суду не надано. Також не надано і доказів того, що відповідачі не проживають у даній квартирі без поважних причин. Отже, за вищевказаних обставин визнання [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартирою [ADDRESS] , призведе до неспівмірного втручання в право на житло та необґрунтованого позбавлення їх житла. Крім того, [PERSON] , яка є законним представником малолітніх дітей, які прийняли спадщину після [PERSON] , не заперечує проти проживання у квартирі [PERSON] разом зі своєю донькою. Згідно з ч.ч.1,2,3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Окрім цього, Органом опіки та піклування виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради надано висновок про недоцільність визнання дитини [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с.104-107). З урахуванням наведеного, суд вважає, що правові підстави для визнання [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартирою [ADDRESS] , - відсутні, у зв`язку з чим у цій частині позову слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України із [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , із кожного на користь [PERSON] підлягають стягненню по 469,90 гривень витрат по сплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial