Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: Чорнобаївська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на частину будинковолодіння. Мотивує позов тим, що07.12.1990 р. між нею та [PERSON] було укладено шлюб. В період сімейного співжиття вони разом із чоловіком проживали та вели господарство у будинку за адресою [ADDRESS] спільно побудували гараж, кухню, будівлю для підсобного господарства, погріб, зробили огорожу подвір'я, поставили металеві ворота, зробили капітальний ремонт в будинку. [INFO] року [PERSON] помер. Після його смерті залишилось спадкове майно - 1/2 житлового будинку, а також 0,250 га земельної ділянки, що належали [PERSON]. 24.11.2000 року на підставі договору дарування житлового будинку позивачка набула у власність 1/2 частини будинку із відповідною частиною надвірних споруд за адресою [ADDRESS] Позивач спадщину прийняла, оскільки на момент смерті чоловіка проживала із ним однією сім'єю, також в 6-місячний строк звернулась до Чорнобаївської державної нотаріальної конториз заявою про прийняття спадщини. Державним нотаріусом у видачі свідоцтва про прийняття спадщини їй було відмовлено в зв'язку з тим, що будівлі, які знаходяться на прибудинковій території по [ADDRESS], не зареєстровані належним чином, а тому за захистом своїх прав їй слід звертатися до суду. Також позивачка зазначає, що відповідачі з 1979 року разом з батьком не проживали та жодної допомоги у веденні господарства не надавали. Після смерті чоловіка вона продовжила проживати у спірному домоволодінні, підтримувати його у належному стані та обробляти земельну ділянку, а в 2008 році за власні кошти встановила у будинку водяне опалення. Просила визнати за нею право власності на спадкове майно за законом, що залишилось після смерті її чоловіка у вигляді 1/4 частини житлового будинку із відповідною частиною надвірних споруд та 1/3 частини земельної ділянки загальною площею 0,250 га, що розташована на території Жовнинської сільської ради. Відшкодувати з відповідачів на її користь вартість судового збору та вартість послуг правової допомоги. Позивач неодноразово уточнювала позовні вимоги, в заяві від 21.03.2017 року про збільшення позовних вимог остаточно просила: визнати 1/2 частину спірного будинку та земельну ділянку спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]. Визнати за нею право власності на 1/2 частину від спільного сумісного майна подружжя, яке складається з 1/4 частини домоволодіння і земельної ділянки, та на 1/3 частину від спадкового майна, що складає 1/12 частку від домоволодіння та земельну ділянку. Визнати за [PERSON] та [PERSON] за кожною в порядку спадкування право власності на 1/12 частину домоволодіння і земельної ділянки. Стягнути з відповідачів понесені витрати за судовий збір та правову допомогу. Не погоджуючись з позовними вимогами, відповідачі 10.08.2016 року подали зустрічну позовну заяву про визнання права власності та зобов'язання вчинити дії. Мотивують позов тим після смерті їх батька [PERSON] відкрилась спадщина на 1/2 частину житлового будинку та земельну ділянку площею 0,250 га, автомобіль ВАЗ, мотоцикл, човен та інше майно. У встановлений законодавством строк відповідачі прийняли спадщину після батька, подавши відповідні заяви нотаріусу Чорнобаївської державної нотаріальної контори. Вони неодноразово звертались до нотаріуса з проханням видати свідоцтва про право на спадщину, однак у його видачі їм відмовляли. Постановою нотаріуса Чорнобаївської державної нотаріальної контори від 08.06.2016 року їм відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину житлового будинку та земельну ділянку, легковий автомобіль ВАЗ 2103 та мотоцикл, через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів. Позивачі за зустрічним позовом вважають, що розмір їх часток становить 2/3, а відповідачки - 1/3, та що їм має бути виділено автомобіль, а [PERSON] - мотоцикл. Крім того, позивачі за зустрічним позовом стверджують, що відповідачка не пускає їх у двір та неодноразово погрожувала їм фізичною розправою, в зв'язку з чим вони позбавлені можливості володіти та користуватись земельною ділянкою і будинком. Просили визнати за [PERSON] та [PERSON] по 1/6 частині жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд, по 1/3 частині земельної ділянки, площею 0,250 гектарів. Зобов'язати [PERSON] не чинити [PERSON] та [PERSON] будь-яких перешкод у користуванні жилим будинком з надвірними спорудами та земельною ділянкою. Виділити у спільну часткову власність [PERSON] та [PERSON] автомобіль ВАЗ 2103. Стягнути з відповідача судовий збір та витрати на правову допомогу. 05.12.2016 року позивачі за зустрічним позовом уточнили позовні вимоги та просили визнати за кожною з них право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частину будинку з відповідною частиною надвірних споруд, 1/3 частину земельної ділянки, 1/3 частину автомобіля ВАЗ 2103, 1/3 частину мотоциклу ИЖ-Ю. Зобов'язати [PERSON] не чинити [PERSON] та [PERSON] перешкод у користуванні жилим будинком з надвірними спорудами, земельною ділянкою. Стягнути з відповідача судовий збір 1102,42 грн. та витрати на правову допомогу - 1000 грн., 1035 грн. - витрати на придбання пального, пов'язані з переїздом з іншого населеного пункту до суду. В судовому засіданні позивач за первісним позовом та її представник позовні вимоги з урахуванням їх збільшення підтримали в повному обсязі, просилити задоволити, а в зустрічному позові відмовити. При цьому посилались на те, що в період шлюбу спадкодавця з позивачем в будинку були проведені ремонтні роботи, що значно збільшило вартість домоволодіння. Все своє життя позивач працювала, відповідно фінансово брала участь в ремонтних роботах. Відповідачі за первісним позовом та їх представник у задоволенні позовних вимог [PERSON] просили відмовити, а їх зустрічний позов з урахування уточнень просили задоволити в повному обсязі. Представник третьої особи за первісним позовом - Чорнобаївської державної нотаріальної контори - завідувач нотаріальної контори Бабак Л.М. подала до суду заяву № 1122/01-16 від 27.07.2016 року, в якій просила розглянути справу без її участі, не заперечила проти задоволення позову, але заперечила проти неправильності даних викладених в позовній заяві щодо дій державного нотаріуса. Вказувала на те, що не відмовляла [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки згідно наданих документів всі надвірні споруди домоволодіння зареєстровані згідно чинного законодавства. Зі слів спадкоємиці під час зареєстрованого шлюбу з померлим [PERSON] було здійснено будівництво надвірних споруд, робилися ремонтні роботи в будинку, а тому нотаріусом було рекомендовано визнати 1/2 частину будинку, як спільне майно подружжя, що відповідає положенням Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (том І, а.с. 33). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] вказала, що померлий [PERSON] це її рідний брат. Будівництво спірного будинку розпочали у 1957 році, коли їй було близько 18 років. Будували батьки та брат. У 1959 році брат одружився і жінку привіз вже до нового будинку. В подальшому батьки допомогли купити їм власний будинок і вони переїхали. Після розлучення, брат залишив вказаний будинок дружині та двом донькам. Другу дружину - позивача [PERSON] брат також спочатку привів до батьків. Потім вони переїхали в м. Кременчук. У 1988 році подружжя повернулося в с. Жовнино до батьківської хати. Ще за життя матері зовнішні стіни будинку оббили плиткою, замінили дах будинку (за кошти свідка). Також за власні кошти побудувала для матері літню кухню. З 1988 року сім»я брата зробила повне перепланування будинку та капітальний ремонт (викинули з будинку піч, провели воду в будинок, замінили двері, підлогу, перепланували кімнати, провели парове опалення). Повітку оббили цеглою, перекрили дах (матеріалами, які зняли з даху будинку), збудували новий погріб. Був побудований сарай для худоби, гараж, переробили літню кухню, значно збільшивши її площу. Після смерті брата [PERSON] також замінила опалення будинку на водяне. Відповідачі з батьком майже не спілкувалися, приходили лише коли були потрібні гроші. Коли хворів, не доглядали та навіть не відвідували. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що допомогав сім»ї [PERSON] проводити ремонтні роботи в будинку в с. Жовнино. Зроблено було багато: перекривали дах будинку, а потім шифером, який зняли з хати перекрили сарай, побудували новий погріб, гараж, новий паркан. З 1992 року проводились масштабні роботи по ремонту та переплануванню будинку всередині, провели воду в будинок. В ремонтних роботах участь приймали обоє з подружжя. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що з позивачем вони давно товаришують, є кумами. Подружжя [PERSON] та [PERSON] спочатку жили в м. Кременчук, а потім переїхали в с. Жовнино. Проживають в селі не дуже далеко одна від одної. Після переїзду в село подружжя почали проводити ремонтні роботи: замінили дах будинку, на сараї, погріб побудували, підливали фундамент сараю. Проводились ремонтні роботи всередині будинку: викидали грубу, стіни деякі, тобто зробили перепланування кімнат. В ремонтних роботах участь приймали обоє з подружжя та інші люди, яких просили допомогти. Доньки [PERSON] від першого шлюбу не допомогали, але продукти харчування батько їм передавав. Свідок [PERSON] поясила, що з відповідачем [PERSON] вони товаришують з дитинства, оскільки проживала в с. Жовнино з 1978 року, на даний час відвідує в цьому селі батьків. До переїзду власників спірний будинок та господарські споруди були побудовані повністю, будували батьки [PERSON] та він з першою дружиною. Після одруження [PERSON] з позивачем остання перешкоджала спілкуванню чоловіка з дітьми від першого шлюбу. Свідок [PERSON] показала, що вона є донькою відповідача [PERSON] та відповідно онукою померлого [PERSON] Зазначила, що з дідом її мати та вони (онуки) спілкувалися завжди, ходили в гості постійно, найчастіше на свята. Їх завжди приймали, в присутності [PERSON] в розмовах з дідом були трохи обмеженими, але заборон спілкуватися не було. Після смерті діда в будинку не була, приїздила просить у [PERSON] в тимчасове користування «прес», який був у діда, але вона відмовила, сказала, що немає. Суд, вислухавши учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, приходить до наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що 07.04.1982 року між позивачем та [PERSON] було укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу у відділі РАГСу Автозаводського райвиконкому м. Кременчук було зроблено запис за № 134 (копія свідоцтва, том І, а.с. 18). З пояснень учасників процесу вбачається, що в подальшому шлюб було розірвано, а 07.12.1990 року укладено повторно (свідоцтво про укладення шлюбу № 296139, т. 1 а.с. 17). Спільних дітей подружжя не мало. У [PERSON] є діти від першого шлюбу - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (копії свідоцтв про народження, укладення шлюбу, т. 1 а.с. 58, 59). [INFO] року [PERSON] помер, про що в книзі реєстрації актів про смерть 21.03.2000 р. зроблено запис за №14 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (копія свідоцтва про смерть, т. 1 а.с. 16). Позивач з чоловіком прожили в шлюбі до дня його смерті (т. І, а.с. 6). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої, зокрема, входять: - земельна ділянка площею 0,250 га, що належала [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 10.11.2000 року, т. 1 а.с. 7); - мотоцикл "ИЖ Ю", 1990 року випуску, д.н.з. [NUMBER] (копія технічного паспорту, (т. ІІ а.с. 2); - автомобіль "ВАЗ-2103", 1977 року випуску, д.н.з. [NUMBER] (копія технічного паспорту, т. ІІ а.с. 3). - 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS] що належала померлому згідно свідоцтва про право власності [NUMBER] від 07.11.2000 року, виданого на підставі рішення № 57 виконкому Жовнинської сільської ради від 31.10.2000 року (том І, а.с. 19). Слід зазначити, що матеріали справи не містять правоустановчих документів, крім документів погосподарського обліку, станом на [INFO] року (час сметрі [PERSON].), на житловий будинок [ADDRESS] Водночас рішенням виконавчого комітету Жовнинської сільської ради № 57 від 31 жовтня 2000 року було вирішено оформити право власності по 1/2 частині будинку [ADDRESS] за [PERSON] та померлим на той час [PERSON] Видано відповідне свідоцтво (т. І, а.с.19). [PERSON] зверталась до суду з позовом про визнання вказаного рішення сільської ради недійсним в частині визнання права власності за [PERSON], але в позові було відмовлено (рішення суду,т. ІІ а.с. 96-101). І хоча правовстановлюючий документ видано на спадкове майно після смерті спадкодавця, вказане свідоцтво на час розгляду справи є дійсним і суд не може не приймати його до уваги. 24.11.2000 року [PERSON] подарувала свою частину спірного будинку позивачу [PERSON] (копія договору дарування , Т. 1 а.с. 10). У відповідності до п. 1, 2 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 р. "Про судову практику у справах про спадкування", відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР. Оскільки [PERSON] помер [INFO] року, до спірних правовідносин слід застосовувати положення Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР). Згідно ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Заповіту померлий не складав. Частиною 1 ст. 529 ЦК УРСР визначено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно положень ст. 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазанчені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як вбачається з матеріалів справи як позивач так і відповідачі за первісним позовом спадщину померлого прийняли в шестимісячний строк шляхом подачі відповідних заяв до Чорнобаївської державної нотаріальної контори (копії заяв, а.с. 92,93). Інших спадкоємців судом не встановлено. Згідно ч. 1 ст. 562 ЦК УРСР поділ спадкового майна провадиться за згодою спадкоємців, що прийняли спадщину. При недосягненні згоди поділ провадиться судовим порядком відповідно до часток належних кожному з спадкоємців за законом або за заповітом. Заперечуючи проти первісного позову представник відповідачів посилається, зокрема, на відсутність в матеріалах справи постанови нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину. Так, відповідно до листа ВССУ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визнання права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, що має застосовуватися якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. У разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові. В матеріалах справи дійсно відсутня постанова нотаріуса про відмову [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину. Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що між сторонами існує спір не лише щодо визнання права власності на спадкове майно, а й щодо визнання майна спільною сумісною власністю подружжя. І за таких обставин нотаріус в будь-якому випадку не могла видати сторонам свідоцтво про право на спадщину, що підтверджується листом Чорнобаївської державної нотаріальної контори вих. № 1122/01-16 від 27.07.2016, том І, а.с. 33). А відтак, заперечення представника відповідачів в цій частині є безпідставними. Щодо вимог позивача про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя слід зазначити наступне. Судом встановлено, що спірний будинок з надвірними спорудами був побудований в 1957 році (копія інвентарної справи, а.с. 96-132). Подружжя [PERSON] почали проживати в даному будинку з 1988 року, спадкодавець помер в 2000 році. Враховуючи зазначене, до спірних правовідносин повинно бути застосовано чинний на той час Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР (далі - КпШС УРСР). За змістом статей 22, 24 КпШС УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Відповідно до вимог ст. 25 КпШС УРСР, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином, суд може визнати майно дружини (чоловіка) об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо воно за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат другого з подружжя або їх обох, але при цьому майно, що належало одному із подружжя, не перетворюється у спільну сумісну власність, тобто спільна сумісна власність виникає лише в порядку, визначеному ст. 25 КпШС УРСР. Як роз'яснено Пленумом Верховного Суду України у постанові від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. При цьому належить виходити з того, що відповідно до ст. ст. 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Тобто з'ясуванню підлягають які саме і коли поліпшення майна були здійснені за час шлюбу, чи збільшилось у своїй цінності і чи є таке збільшення істотним. В судовому засіданні позивач за первісним позовом та її представник обґрунтовуючи вимоги про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя, надавали пояснення та посилались на показання свідків про здійснення будівництва за час її спільного проживання з померлим: погреба, гаража, літньої кухні, сараю, встановлення нового паркану, проведення в будинку комунікацій (води та опалення). Дійсно, з матеріалів інвентарної справи (т. І а.с. 96-134) вбачається, що в 1992 році було побудовано сараї та гараж, перебудовано літню кухню (враховуючи показання свідків літня кухня була побудована раніше, а 1992 році її було добудовано - збільшено площу). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили проведення ремонтних робіт в будинку, проведення комунікацій. Також вказували і це підтверджено письмовими доказами (довідки, т. І, а.с. 228, 229), що [PERSON] з листопада 1992 року працювала в с. Жовнино. [PERSON] не заперечувався в судовому засіданні й той факт, що її чоловік також постійно працював. Разом з тим, збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення, при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту, оскільки він може бути наслідком тенденції до загального подорожчання об'єктів нерухомості. За положеннями ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Факт істотного збільшення цінності будинку не може підтверджуватися лише поясненнями осіб та показаннями свідків, а повинен доводитися також письмовими доказами. Для цього по справі необхідно було призначити судову будівельно-технічну експертизу, про що позивачем та її представником клопотання заявлено не було. Аналогічні правові позиції позиції викладені в ухвалах Верховного Суду України № 6-22925ск15 від 10.02.2016 та № 6-47068св14 від 08.04.2015. Відповідно до п. 12 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» № 7 від 04.10.1991 року спорудження господарських будівель (сараїв, гаражів тощо) не є підставою для збільшення встановленого раніше розміру частки в праві власності на будинок. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що належних доказів, які б могли бути підставою для визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, яке істотно збільшилось у свої цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя позивачем подано не було. Крім цього, роботи проведені [PERSON] спільно з померлим відносились до всього будинку та господарських споруд. Проте вона не заперечувала, коли сестра її чоловіка [PERSON] отримала право власності на 1/2 частину будинку (вже після проведення всіх ремонтних та будівельних робіт), частину якого на даний час позивач вважає спільною власністю подружжя. А тому в частині вимог про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя слід відмовити. Щодо вимог за первісним позовом про визнання земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя. Заявляючи зазначені вимоги, жодних правових підстав позивачем та її представником не наведено. Згідно досліджених матеріалів цивільної справи установлено, що [PERSON] на підставі державного акту серії [NUMBER] виданого згідно рішення виконавчого комітету Жовнинської сільської ради № 8 від 02.03.1995 року належала земельна ділянка площею 0,25 га, по [ADDRESS]. За даним рішенням громадянам передавалися земельні ділянки у приватну власність безоплатно (т. І а.с. 5, 7, том ІІ, а.с. 16). Тобто спірна земельна ділянка була набута спадкодавцем в порядку приватизації у відповідності до положень статей 6, 17 Земельного кодексу України (в редакції 1992 року), Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10, які були чинними на той час. Відповідно до п. 18-2 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16.04.2004 року відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Враховуючи зазначене, набута в порядку приватизації земельна ділянка не може бути визнана спільним майном подружжям і підлягає поділу між спадкоємцями в рівних частинах. В таких же рівних частинах підлягають поділу й транспортні засоби, що належали померлому - мотоцикл [NUMBER], автомобіль "ВАЗ-2103", 1977 року випуску, д.н.з. [NUMBER]. При цьому суд звертає увагу, що позивач за первісним позовом вимог про визнання за нею права власності на частину даного майна не заявляла, а позивачі за зустрічним позовом просили визнати за ними по 1/3 частині. У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, а відтак позовні вимоги зустрічного позову в цій частині підлягають задоволенню саме в заявлених межах. Відповідно вимоги первісного позову про визнання права власності на нерухоме майно підлягають до часткового задоволення, а вимоги зустрічного позову в цій частині - до задоволення. 1/2 частина будинку та земельна ділянка підлягають поділу між трьома спадкоємцями в рівних частинах - по 1/6 частині будинку та по 1/3 частині земельної ділянки кожному. Щодо вимог зустрічного позову про зобов»язання [PERSON] не чинити перешкод [PERSON], [PERSON] у користуванні спірним будинком та земельною ділянкою. Посилання [PERSON] та [PERSON] на вчинення таких перешкод не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, надані акти (т. І, а.с. 189-191) складені самими позивачами за зустрічним позовом і є неналежними доказами. Крім цього, правових підстав користуватися зазначеним майном у доньок померлого не було, оскільки права власності на спірне майно на той час не набули. А відтак, в задоволенні зазначених вимог зустрічного позову слід відмовити. Згідно ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також, у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи з приписів статті 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу, а одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана донести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Враховуючи пояснення сторін, викладені обставини, досліджені докази, ґрунтуючись на вищезазначених нормах права, суд вважає, що позовні вимоги за обома позовами первісним та зустрічним підлягають до часткового задоволення, оскільки позивач за первісним позовом не довела, що спірний будинок за час подружнього життя істотно збільшився у своїй цінності, що підлягало з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення. У відповідності до ст. 88 ЦПК України слід вирішити питання про розподіл судових витрат між сторонами. Так, [PERSON] понесла витрати на оплату судового збору у розмірі 551,21 грн. та 3500 грн. за надання правової допомоги (квитанції, т. І, а.с. 1, 24, том ІІ, а.с 140). Оскільки первісний позов підлягає частковому задоволенню, витрати підлягають частковому відшкодуванню - по 1350,40 грн. з кожного відповідача ((3500+551,21) :3). Позивачі за зустрічним позовом вказують на наступні судові витрати: оплата судового збору 1102,42 грн. (квитанції т.І а.с.50, 51), 1000 грн. - витрати на правову допомогу (квитанція, т. ІІ, а.с. 54), витрати пов»язані з явкою до суду сторін та забезпеченням явки свідків - два фіскальні чеки на загальну суму 1035 грн. (т. ІІ, а.с. 142, 143). Разом з тим, фіскальні чеки не є належним підтвердженням витрат, пов»язаних з явкою до суду, оскільки сторонами не доведено, що саме таку кількість пального було витрачено на проїзд до суду в смт. Чорнобай з м. Горішні Плавні (Комсомольськ). Крім цього, обидва рази пальне придбавали в різних населених пунктах (м. Горішні Плавні, м. Кременчук), кількість пального, яка придбавалась, є різною. А відтак, враховуючи часткове задоволення позову, частковому відшкодуванню підлягають понесені позивачами за зустрічним позовом судові витрати в розмірі 2102,42 грн. ((1000 грн.+1102,42) : 3). На підставі викладеного вище,

Outcome: partial