Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-21 00:00:00

03 грудня 2015 року позивач Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, який діє в інтересах малолітньої [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що малолітня [PERSON] перебуває на обліку Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації як дитина, яка опинилася в складних життєвих обставинах. За направленням Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації 30.11.2015 року [PERSON] влаштована до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей № 1, де вона перебуває по теперішній час. Враховуючи той факт, що відповідачі [PERSON], [PERSON] ухиляються від виконання обов'язків по вихованню своєї дитини, за клопотанням Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, державною адміністрацією винесено розпорядження від 26.11.2015 року № 601 про відібрання [PERSON] від матері [PERSON] та батька [PERSON] В зв'язку з даними обставинами, Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації прийшла до висновку, що громадянка [PERSON] та громадянин [PERSON] не здатні виконувати батьківські обов'язки, на даному етапі свого життя, а тому прийняла рішення про порушення питання в судових органах щодо позбавлення їх батьківських прав відносно малолітньої [PERSON], [INFO]. Крім того, оскільки обов'язок утримувати дітей покладено на батьків, а позбавлення батьківських прав не звільняє від даного обов'язку, з урахуванням того, що відповідачі є особами працездатного віку, позивач також просить стягнути з [PERSON], [PERSON] аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на користь особи чи установи, які здійснюватимуть утримання малолітньої [PERSON]. В судове засідання представник позивача не з'явилася, проте до суду подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, відповідно до законодавства, причини неявки суду не повідомили. Уповноважений представник Київської місцевої прокуратури № 4 в судове засідання не з'явилася, проте до суду подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Третя особа Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явилася, проте до суду подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала. На підставі ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, враховуючи думку представника позивача, яка не заперечує про розгляд справи в заочному провадженні, суд визнав можливим провести заочний розгляд справи за відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, проходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 2 ст.165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, орган опіки та піклування, а також сама дитина, яка досягла 14 років. Судом достовірно встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] від 28.03.2006 року. По відношенню до малолітньої [PERSON], [INFO], [PERSON] є одинокою матір'ю, оскільки шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч.4 ст.150 Сімейного Кодексу України батьки повинні поважати дитину. Статтею 155 цього ж Кодексу встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. З цього випливає, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, поведінка батьків повинна бути такою, щоб дитина сама тягнулася до них. Згідно з пунктом другим частини першої статті 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, серед іншого, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Частиною 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.2 п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального усвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Стаття 167 Сімейного Кодексу України покладає на суд обов'язок вирішити питання щодо влаштування дитини, позбавленої батьківського піклування. Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як визначено в статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. (ч.1 ст.64 Цивільного процесуального кодексу України) Згідно ст. 164 ч.1 п. 2 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються він виконання своїх батьківських обов'язків. У Постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав" від 30 березня 2007 р. зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Малолітня [PERSON], [INFO], згідно наказу № 22 від 28.09.2015 року перебуває на обліку служби у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, як дитина яка опинилися в складних життєвих обставинах.(а.с.4). За направленням Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації 30.11.2015 року [PERSON] влаштована до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей № 1, де вона перебуває по теперішній час. Згідно актів житлово-побутових умов сім»ї, житло в якому проживає [PERSON] має незадовільний санітарний стан. Згідно листа директора СШ № 180 встановлено, що [PERSON], учениця 4-Б класу потребує особливої педагогічної уваги, оскільки на уроки до школи приходить невчасно, дозволяє собі під час уроку встати і вийти з класу, піти з останніх уроків без поважної причини, серед уроку висловлює своє негативне ставлення до навчання, на зауваження обурюється, вживає ненормативну лексику, погрожує дітям фізичною розправою. (а.с.14). Згідно акту проведення оцінки рівня безпеки дитини від 23.11.2015 року, [PERSON] позбавлена материнського піклування, мати з'являється додому на декілька годин, вихованням дитини не займається. Через неналежне виховання дитина веде себе агресивно, має явний психічний розлад, що є небезпечним. (а.с.24-28). Згідно доповідної від 28.09.2015 р. щодо родини [PERSON], [INFO], проведеною перевіркою встановлено, що мати [PERSON] після розлучення виховує доньку сама, схильна до зловживання алкогольними напоями, як наслідок постійно кидає дитину під нагляд баби і діда, дитина має низькі учбові показники та пропуски занять у школі без поважних причин, існує ризик поміщення дитини до інтернат них закладів. Розпорядженням № 601 від 26.11.2015 року Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації у зв'язку із загрозою життю та здоровю малолітньої дитини, визначено негайно відібрати малолітню [PERSON], [INFO], від матері [PERSON], [INFO], батька [PERSON], [INFO]. (а.с.6). Враховуючи той факт, що відповідачі [PERSON], [PERSON] ухиляються від виконання обов'язків по вихованню своєї дитини, за клопотанням Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, державною адміністрацією винесено розпорядження від 26.11.2015 року № 601 про відібрання [PERSON] від матері [PERSON] та батька [PERSON] Таким чином, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що [PERSON], [PERSON] ухиляються від виконання обов'язків по вихованню своєї дитини. Частиною 2 ст. 155 Сімейного Кодексу України визначено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Отже, із системного тлумачення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, Сімейного кодексу України випливає, що при вирішенні спору щодо позбавлення батьківських прав, судом мають враховуватися передусім інтереси дітей. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Тому, оцінивши зібрані по справі докази, врахувавши встановлені судом обставини, а саме вік дитини, її стан здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, навчання, причетності мати і батька дитини до повсякденного її режиму життя, психологічного стану дитини, з урахуванням висновку органу опіки та піклування, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що до відповідачів може бути застосований крайній захід впливу як до осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а саме позбавлення батьківських прав щодо малолітньої дитини, [PERSON], [INFO]. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає доведеним факт ухилення відповідачів [PERSON], [PERSON] від виконання своїх батьківських обов'язків, з огляду на що вбачає необхідність позбавлення їх батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON], [INFO]. Крім того, позивачем заявлено вимоги щодо стягнення з [PERSON], [PERSON] аліментів у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з кожного. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно з ч.1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ч. 2 вказаної статті, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ч.2 ст. 179 СК України опікун розпоряджається аліментами, які одержані для утримання малолітньої дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, яка дублюється в ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Враховуючи, що відповідачі є особами працездатного віку, разом з тим офіційні відомості про їх місце роботи відсутні, суд вважає за потрібне стягнути з [PERSON], [PERSON] аліменти у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідної вікової категорії з кожного, кожного щомісяця, на користь особи або закладу, що утримуватимуть дитину, на утримання малолітньої [PERSON], [INFO], оскільки відповідачі мають фізичну можливість та визначений законодавством обов'язок утримувати малолітню дитину до досягнення нею повноліття. На підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 487, 20 грн., в рівних частках. На підставі викладеного,

Outcome: approved