Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-14 00:00:00

До Краснокутського районного суду Харківської області звернувся позивач - ПАТ" Державний ощадний банк України" в особі філії - Харківське обласне управління АТ"Ощадбанк" з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, та з урахуванням уточнених позовних вимог просить стягнути: солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором №567 від 10 квітня 2008 року в розмірі 78 452,40 грн. та в рівних частинах судовий збір в розмірі 1600 грн. 5 травня 2017 року відповідачем по первісному позову [PERSON] було подано зустрічний позов до ПАТ" Державний ощадний банк України" в особі філії - Харківське обласне управління АТ"Ощадбанк" , в якому вона прохала визнати недійсним та скасувати кредитний договір №567 від 10.04.2008 року, укладений між [PERSON] та ПАТ" Державний ощадний банк України" в особі філії - Харківське обласне управління АТ"Ощадбанк", а також додаткову угоду №1 від 29.10.2008 року до кредитного договору №567 від 10.04.2008 року; договір поруки №567/1 від 10.04.2008 року, укладений між [PERSON] та ПАТ" Державний ощадний банк України" в особі філії - Харківське обласне управління АТ"Ощадбанк" та договір поруки №567/2 від 10.04.2008 року, укладений між [PERSON] та ПАТ" Державний ощадний банк України" в особі філії - Харківське обласне управління АТ"Ощадбанк". Представник позивача по первісному позову ПАТ" Державний ощадний банк України" в особі філії - Харківське обласне управління АТ"Ощадбанк" в судовому засіданні підтримала уточнені позовні вимоги та прохала їх задовольнити. Зустрічний позов не визнала та прохала відмовити в його задоволенні. Відповідач по первісному позову [PERSON] в судовому засіданні позов вимоги ПАТ" Державний ощадний банк України" в особі філії - Харківське обласне управління АТ"Ощадбанк" визнала частково, а саме: суму простроченої заборгованості по кредиту - 41376, 42 грн.; простроченої заборгованості по відсоткам - 14 943,66 грн. та нарахованої суми пені за прострочення терміну повернення кредиту та відсотків - 6869, 68 грн. Зустрічний позов підтримала та прохала його задовольнити. Відповідач по первісному позову [PERSON] в судовому засіданні при прийнятті рішення по первісному та зустрічному позовах покладався на розсуд суду. Відповідач по первісному позову [PERSON] в судовому засіданні при прийнятті рішення по первісному позову покладався на розсуд суду, а зустрічний позов [PERSON] підтримав. Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши та дослідивши письмові докази, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги ПАТ" Державний ощадний банк України" в особі філії - Харківське обласне управління АТ"Ощадбанк" підлягають частковому задоволенню, а саме стягнення заборгованості по кредитному договору лише з відповідача [PERSON] з наступних підстав. Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до кредитного договору №567 від 10 квітня 2008 року ПАТ" Державний ощадний банк України" в особі філії - Харківське обласне управління АТ"Ощадбанк" надав [PERSON] кредит в розмірі 70 280,00 грн.зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10.5 % річних, в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором (п.1.1.). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором: 10 квітня 2008 року між [PERSON], ВАТ" Державний ощадний банк України" та [PERSON]укладений договір поруки №567/1, а між [PERSON], ВАТ" Державний ощадний банк України" та [PERSON]укладений договір поруки №567/2. Позивач свої зобов'язання по вказаному договору виконав у повному обсязі, що підтверджується заявою про видачу готівки від 10 квітня 2008 року. 29 жовтня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено додатковий договір №1 до кредитного договору №567 від 10 квітня 2008 року, згідно якого пункт 1.1. кредитного договору №567 від 10 квітня 2008 року був викладений у наступній редакції: «Банк зобов'язується надати позичальнику на умовах цього договору кредит в сумі 70280,00 грн., а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використати на повернути кредит в сумі 70 280,00 грн., сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 12,50 % відсоткових річних з дня підписання Додаткового договору №1, та сплату комісійні винагороди в порядку, на умовах та в строки, визначені кредитним договором. Окрім цього вказаним додатковим договором №1 від 29 жовтня 2008 року були внесені зміни і до інших пунктів кредитного договору №567 від 10.04.2008 року. Відповідач своїх зобов'язань в обговорений термін не виконав у зв'язку з чим станом на 13.03.2017 р. за відповідачем утворилась заборгованість за кредитним договором №567 від 10.04.2008 року в розмірі 78 452,40 грн., яка складається з наступного: -прострочена заборгованість по кредиту - 41 376, 42 грн.; -прострочена заборгованість по відсоткам - 14 943,66 грн.; -нарахована сума пені за прострочення терміну повернення кредиту та відсотків - 6869,68 грн.; -нарахована сума 3 % річних (згідно ст. 625 ЦК України) за несвоєчасне повернення кредиту - 1280,02 грн.; -нарахована сума з урахуванням індексу інфляції за несвоєчасну сплату кредиту - 9445,93 грн.; -нарахована сума 3% річних (згідно ст. 625 ЦК України) за несвоєчасне повернення відсотків - 604,85 грн.; -нарахована сума з урахуванням індексу інфляції за несвоєчасну сплату відсотків - 3931,84 грн. Як вбачається з пояснень відповідача по первісному позову [PERSON], вона частково визнала позовні вимоги позивача по первісному позову ПАТ" Державний ощадний банк України" в особі філії - Харківське обласне управління АТ"Ощадбанк" , а саме визнала прострочену заборгованість по кредиту в сумі 41376, 42 грн.; прострочену заборгованість по відсоткам - 14 943,66 грн. та нараховану суму пені за прострочення терміну повернення кредиту та відсотків - 6869, 68 грн., а тому відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, в зв"язку з чим вищевказані суми нарахувань доказуванню не підлягають. Що стосується вимог позивача по первісному позову про стягнення з [PERSON] нарахованої суми 3 % річних (згідно ст. 625 ЦК України) за несвоєчасне повернення кредиту - 1280,02 грн.; нарахованої суми з урахуванням індексу інфляції за несвоєчасну сплату кредиту - 9445,93 грн.; нарахованої суми 3% річних (згідно ст. 625 ЦК України) за несвоєчасне повернення відсотків - 604,85 грн.; нарахованої суми з урахуванням індексу інфляції за несвоєчасну сплату відсотків - 3931,84 грн., то вони також підлягають задоволенню на підставі слідуючого. Статтею 625 Цивільного кодексу України (далі -- ЦК) встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, ч. 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Приписи ст. 625 ЦК про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов'язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили іншого розміру процентів річних. Стаття 625 ЦК розміщена в розд. І «Загальні положення про зобов'язання» кн. 5 ЦК, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом статей 524 та 533 ЦК грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12). Водночас формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11). Слід враховувати, що, попри подібність правової природи ч. 3 ст. 549 ЦК (щодо сплати пені) та ст. 625 цього Кодексу (щодо сплати трьох процентів річних), які в обох випадках застосовуються як відповідальність за порушення грошового зобов'язання, ці правові норми є різними за своєю правовою природою. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов'язання. Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК). Згідно зі статтями 251, 253 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Статтею 530 ЦК визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов'язання за рахунок іншої. Матеріальне становище учасників цивільного обороту схильне до змін, тому не виключено, що боржник, який не може виконати грошове зобов'язання зараз, зможе виконати його пізніше. Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов'язання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей та інших підстав), не звільняє його від відповідальності. Окрім цього, відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК, є особливою мірою відповідальності боржника за порушення грошового зобов'язання і може застосовуватися незалежно від застосування кредитором інших видів відповідальності або інших забезпечувальних заходів, зокрема неустойки. Беручи до уваги подібність правової природи ст. 549 ЦК (щодо сплати пені) та ст. 625 ЦК (щодо сплати трьох процентів річних), передбачена цими статтями відповідальність може застосовуватись незалежно одна від одної. Чинне цивільне законодавство не забороняє визначення сторонами в договорі різних видів забезпечення зобов'язань. При цьому нарахування та стягнення неустойки (пені) в разі прострочення виконання зобов'язання (ст. 549 ЦК) є правом кредитора, реалізація якого жодним чином не залежить від застосування інших видів цивільно-правової відповідальності, передбачених законом за порушення зобов'язання (ст. 625 ЦК). Як вбачається з п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК до вимог про стягнення неустойки встановлюється спеціальна позовна давність в один рік. Зважаючи на те, що передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання не є неустойкою, положення про скорочену позовну давність в один рік стосується лише вимог про стягнення неустойки і не регулює стягнення боргу з урахуванням відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК. Відповідно до позовних вимог щодо застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК, встановлений загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК), який може бути збільшений за домовленістю сторін (ст. 259 ЦК). Окрім цього проценти, визначені статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового обов'язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК, і процентів, що стягуються відповідно до ст. 625 ЦК, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 536 ЦК та іншими статтями, і відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК, є правомірним (за умов, що такі вимоги заявлені кредитором). Ця позиція підтверджується практикою Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 29 травня 2013 р. у справі № 6-39цс13), відповідно до якої правильним є стягнення з відповідача на користь позивача процентів за банківськими вкладами за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладнику, а також трьох процентів річних і суми відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК. Що стосується вимог позивача по первісному позову про стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідачів по первісному позову [PERSON] та [PERSON] як з поручителів з солідарною відповідальністю, то вони задоволенню не підлягають на підставі слідуючого. Як вбачається з матеріалів справи, а саме кредитного договору №567 від 10 квітня 2008 року ПАТ" Державний ощадний банк України" в особі філії - Харківське обласне управління АТ"Ощадбанк" надав [PERSON] кредит в розмірі 70 280,00 грн.зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10.5 % річних, в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором (п.1.1.). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором: 10 квітня 2008 року між [PERSON], ВАТ" Державний ощадний банк України" та [PERSON]укладений договір поруки №567/1, а між [PERSON], ВАТ" Державний ощадний банк України" та [PERSON]укладений договір поруки №567/2. 29 жовтня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено додатковий договір №1 до кредитного договору №567 від 10 квітня 2008 року, згідно якого пункт 1.1. кредитного договору №567 від 10 квітня 2008 року був викладений у наступній редакції: «Банк зобов'язується надати позичальнику на умовах цього договору кредит в сумі 70280,00 грн., а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використати на повернути кредит в сумі 70 280,00 грн., сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 12,50 % відсоткових річних з дня підписання Додаткового договору №1, та сплату комісійні винагороди в порядку, на умовах та в строки, визначені кредитним договором. Окрім цього вказаним додатковим договором №1 від 29 жовтня 2008 року були внесені зміни і до інших пунктів кредитного договору №567 від 10.04.2008 року. Відповідно до ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Зі змісту ст. ст. 559, 598 ЦК України вбачається, що припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати. Термін «порука», застосований законодавцем у ч. 1 ст. 559 ЦК України, використовується в розумінні зобов'язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає у разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо. Таким чином за положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України припинення поруки у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується. У цьому випадку звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору (постанова Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі ). Як встановлено судом, при укладенні додаткового договору № 1 до кредитного договору № 567 від 10 квітня 2008 року сторони домовилися про викладення пункту 1.1 основного договору у новій редакції, у результаті чого підвищилась відсоткова ставка за кредитом з 10,5 % до 12,5 % річних. Також пункт 1.6 кредитного договору викладено в наступній редакції: здійснювати погашення кредиту та сплату процентів за користування ним щомісячно ануїтетними платежами в сумі 1040,00 грн., натомість як в основному договорі було визначено, що позичальник зобов'язується щомісячно проводити погашення кредиту та сплачувати проценти, нараховані банком, ануїтетними платежами в сумі 970,00 грн., при цьому згоди поручителів на таку зміну не було одержано, тобто було змінено зобов'язання поручителів без їх згоди, внаслідок чого збільшився обсяг їх відповідальності, що відповідно до п.п 4.4 п. 4 договорів порук від 10.04.2008 року №567/1 та567/2 є підставою для припинення поруки. Що стосується вимог позивача по зустрічному позову [PERSON] щодо визнання недійсним та скасування кредитного договіру №567 від 10.04.2008 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ" Державний ощадний банк України" в особі філії - Харківське обласне управління АТ"Ощадбанк", а також додаткової угоди №1 від 29.10.2008 року до кредитного договору №567 від 10.04.2008 року, то вони задоволенню не підлягають на підставі слідуючого. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У коментованій статті визначаються загальні правові засади визнання правочину недійсним. Звичайно, що для цього має існувати відповідна правова підстава. Такою правовою підставою ЦК визнає факт недодержання однією сторонню чи всіма сторонами вимог, встановлених частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК, тобто зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Тобто порушення вимог закону, допущені стороною (сторонами) після укладення правочину, не можуть спричиняти його недійсність, а призводять до інших правових наслідків, передбачених законом. Недійсність правочину може наступати лише за певні порушення закону. Однак позивач по зустрічному позову [PERSON] прохає визнати недійсним та скасувати кредитний договір №567 від 10.04.2008 року, укладений між [PERSON] та ПАТ" Державний ощадний банк України" в особі філії - Харківське обласне управління АТ"Ощадбанк", а також додаткову угоду з підстав збільшення обсягу відповідальності поручителів через зміну (збільшення) зобов'язання по кредиту без згоди поручителів, натомість не зазначає підстав, зазначених в ст.ст. 203, 215 ЦК України, які є підставами для визнання правочину недійсним. Також не підлягають задоволенню вимоги позивача по зустрічному позову про визнання недійсними та скасування договору поруки №567/1 від 10.04.2008 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ" Державний ощадний банк України" в особі філії - Харківське обласне управління АТ"Ощадбанк" та договору поруки №567/2 від 10.04.2008 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ" Державний ощадний банк України" в особі філії - Харківське обласне управління АТ"Ощадбанк", оскільки за положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З огляду на положення ч. 1 ст. 559 ЦК припинення поруки зумовлюють такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, зокрема у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення, розширення змісту основного зобов'язання стосовно дострокового повернення кредиту та плати за користування ним. Право поручителя підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки такою, що припинена, натомість як з зустрічним позовом про визнання недійсними та скасування договорів покури звернулися не поручителі [PERSON] та [PERSON], а боржник [PERSON] Крім того, згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, через що суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений останнім за подачу позовної заяви судовий збір в сумі 1600 грн.

Outcome: partial