Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Сербівської сільської ради Кодимського району Одеської області про встановлення факту прийняття спадщини, встановлення факту належності заповіту, визнання права власності на житловий будинок та визнання права на земельну частку (пай). В позові зазначила, що [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті залишилась спадщина у вигляді житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] та права на земельну частку (пай), розміром 2,10 умовних кадастрових гектарів на території Сербівської сільської ради Кодимського району Одеської області. Позивач вказує, що є спадкоємцем за заповітом після померлої і прийняла спадщину, оскільки фактично вступила в управління спадковим майном. Зазначила, що в заповіті, складеному [PERSON] помилково вказано її ім`я [PERSON] , хоча вірно « [PERSON] ». В зв`язку з викладеним позивач просила встановити факт прийняття нею спадщини після смерті [PERSON] , встановити факт належності їй заповіту, посвідченого секретарем виконавчого комітету Сербівської сільської ради Кодимського району Одеської області і зареєстрованого в реєстрі за №61 та визнати за нею право власності на житловий будинок та право на земельну частку (пай), які належали померлій [INFO] [PERSON] . В судове засідання позивач не з`явилася, надавши заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без її участі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надавши до суду клопотання в якому просить розглянути справу у його відсутність. Позовні вимоги визнає. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали\~справи,\~суд приходить\~до наступних\~висновків. З матеріалів справи встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 22.02.1997 року Сербівською сільською радою Кодимського району Одеської області. Пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що правила книги шостої Цивільного кодексу України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 [INFO] року і не була прийнята ніким зі спадкоємців. Згідно роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року п. 1 у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні норми ЦК УРСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Як встановлено судом, спадщина після смерті [PERSON] відкрилася [INFO] , тобто до 1 січня 2004 [INFO] , а тому необхідно застосовувати норми ЦК УРСР 1963 року. Положеннями частин 1 та 2\~ст. 549 ЦК УРСР\~(1963 р.) визначено, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. З повідомлення Кодимської державної нотаріальної контори №231/01-16 від 28.02.2020 року вбачається, що позивач не прийняла спадщину, оскільки після смерті [PERSON] в держнотконтору не зверталася, спадкова справа не заводилась. Враховуючи, що позивач є спадкоємцем померлої [INFO] [PERSON] та вступила в управління спадковим майном, суд приходить до висновку, що вона дійсно має право на спадкування відповідно до ст. 534 ЦК УРСР, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивача про встановлення факту належності їй заповіту, складеного [PERSON] , суд зазначає наступне. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. З матеріалів справи встановлено, що позивач [PERSON] є дочкою [PERSON] . Зазначене підтверджується свідоцтвом про шлюб позивача серії [NUMBER] , повторно виданим Кодимським районним відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції в Одеській області, з якого вбачається, що дошлюбне прізвище позивача [PERSON] , а також свідоцтвом про народження позивача серії [NUMBER] , виданим 13.04.1972 року, де в графі «Мати» зазначено [PERSON] . Отже, вказане дає суду підстави вважати, що в заповіті помилково було вказано ім`я « [PERSON] » замість вірного « [PERSON] ». Згідно п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", суд може визнати належність особі правовстановлюючого документу, прізвище, ім`я, по батькові якої, зазначені в ньому, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, вказаним у свідоцтві про її народження або в паспорті. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Враховуючи вищенаведене та те, що встановлення факту належності документу потрібно заявнику для оформлення спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] , а законом не визначено іншого порядку встановлення даного факту, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог в цій частині. Що стосується позовних вимог про визнання в порядку спадкування за [PERSON] права власності на будинок та права на земельну частку (пай), які належали [PERSON] , суд зазначає наступне. Статтею 15 ЦК України передбачено виникнення права особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 548 ЦК УРСР (1963 р.) передбачає, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст.560 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 року роз`яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто чинне законодавство розмежовує поняття здійснення права на спадкування та оформлення права на спадщину, і обов`язковою умовою для одержання свідоцтва про право на спадщину є прийняття спадщини. Однак, як було встановлено в судовому засіданні, позивач до нотаріальної контори не зверталася, спадкова справа до майна померлої [INFO] [PERSON] не заводилась, а тому позовні вимоги про визнання права власності на будинок та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування є передчасними та такими, що задоволенню не підлягають.

Outcome: partial