Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-14 00:00:00

25 липня 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Дочірнього підприємства "Дніпропетровський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства Державної акціонерної компанії "Автомобільні дороги України", в якому просила стягнути (з урахуванням уточнення позову від 06 лютого 2017 року) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 8675,48 грн., стягнути 3000 грн. моральної шкоди. Позов мотивовано тим, що наказом № 8-вк від 05 лютого 2013 року позивач з 05 лютого 2013 року була прийнята на підприємство відповідача на посаду бухгалтера першої категорії. наказом №56-вк позивач з 13 травня 2013 року була переведена на посаду провідного бухгалтера того ж самого підприємства. У відповідності до наказу № 15-к від 23 березня 2016 року позивач була звільнена з Філії «Павлоградський райавтодор» ДП «Дніпропетровський облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» згідно п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. Проте при звільненні з позивачем відповідач не провів повного розрахунку по заробітній платні, посилаючись на різні надумані причини. Так, фактичний розрахунок по заробітній платі з позивачем відповідач здійснив лише 27 травня 2016 року шляхом перерахування на банківську карту відповідних розрахункових грошових сум, про що свідчить виписка по картці позивача, видана ПАТ «Приватбанк» та довідка відповідача №725 від 30 січня 201 7 року. Таким чином, у звязку із невчасним розрахунком з позивачем по заробітній платі та враховуючи норми ст. 117 КЗпП України відповідач винен позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Враховуючи період часу затримки розрахунку при звільненні, ДП «Дніпропетровський облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» повинно виплатити позивачу середній заробіток за період з 23 березня 2016 року по 27 травня 2016 року. Згідно наданої відповідачем довідки №24 від 30 січня 2017 року розмір середньоденного заробітку складав 189,72 грн. Проте позивач не повністю згодна із розміром середньоденної заробітної плати, оскільки при її розрахунку відповідач не врахував нараховані в лютому 2016 року 267,98 грн. середньої заробітної плати за час відрядження, оскільки такі виплати повинні враховуватися при визначенні розміру середньої заробітної плати. Тому на думку позивача з урахуванням цього розміру середньоденного заробітку на її думку повинен складати (3585,76 грн. + 3244,26 грн. + 267,98 грн. ) : (18 днів + 18 днів) = 197.17 грн. З урахуванням цього та кількості робочих днів, за які відповідач повинен сплатити середній заробіток у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, сума, яка підлягає стягненню на користь позивача згідно ст.117 КЗпП України складає: 197,17 грн. х 44 робочих дні = 8675.48 грн. Окрім цього, діями відповідача щодо затримки розрахунку при звільненні позивачу було спричинено значну моральну шкоду, яка полягає в тому, що позивач відчувала матеріальних труднощів у зв'язку із затримкою розрахунку, довгий час не могла отримати зароблену власною працею грошей, було порушено її звиклий спосіб життя, вона була вимушена звертатися до відповідача з приводу виплати грошей, що принижувало її людську гідність, позивач переживала з приводу невиплати їй грошей. Вказані обставини і вимусили її звернутися до суду із даним позовом за захистом своїх прав. У судове засідання представник позивача та позивач не зявились, представник позивача надав суду заяву, у якій просив розглянути справу за відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не зявився, просив розглянути справу без участі, відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, оскільки при прийомі на роботу у лютому 2013 року позивач була попереджена про затримку розрахунку по заробітній платі. [PERSON] це все влаштовувало, оскільки на момент прийняття на роботу вона ніде не працювала і досвіду роботе не мала, про що свідчить запис у трудовій книжці. Після прийняття на роботу [PERSON] була запрошена [PERSON] попередній бухгалтер, яка вже не працювала на підприємстві, для того щоб навчити і передати свій досвід роботи на цій ділянці у бухгалтерії, за що [PERSON] отримала зарплату згідно ці вільно-правового договору у розмірі 3645,80 грн. за лютий 2013 року. Також всі робітники філії навчали і розповідали про особливості роботи у цій галузі, кожен співробітник витрачав свій час і приділяв увагу позивачу. Звільнена позивач була за згодою сторін. Позивач стала на облік у Павлоградській МРЦЗ і отримувала дохід у вигляді допомоги по безробіттю. Вказані обставини відповідач вважає є такими, що дають відповідачу змогу заперечувати про виплату моральної шкоди. Заслухавши представників сторін та дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. [PERSON] у період з 05.02.2013 року по 23.03.2016 року перебувала в трудових відносинах з Дочірнім підприємством "Дніпропетровський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства Державної акціонерної компанії "Автомобільні дороги України" згідно наказів №8-ВК від 05.02.2013 року (призначення на посаду бухгалтера 1 категорії), №56-к від 13.05.2013 року (переведення на посаду провідного бухгалтера), №15-ВК від 23.03.2016 року (звільнення з посади). 23.03.2016 року позивача було звільнено на підставі п.1 ст.36 Кодексу законів про працю України за угодою сторін. Сторонами у справі визнано факт існування заборгованості з виплати заробітної плати у розмірі 21721,39 грн. у відповідача перед позивачем станом на день звільнення позивача, яка була повністю погашена підприємством 27.05.2016 року, що підтверджується письмовими поясненнями відповідача, викладеними в листі від 30.01.2017 року №25, випискою за банківським картковим рахунком позивача з розшифруванням дати та призначення перерахованих грошових коштів. Відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обовязок провести зі звільненим працівником повний розрахунок виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обовязку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до розяснень Верховного Суду України, викладених в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Таким чином, у разі виникнення спору про розміри належних звільненому працівникові сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка викладена у справі № 6-41цс15. У даній справі спору між сторонами щодо розміру належним до виплати сум заборгованості із заробітної плати не існує, отже підстав для застосування принципу співмірності та зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у суду не має. При цьому, аналіз ч. 1 ст. 116 та ч. 1 ст. 117 КЗпП України, дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Нетривалий час роботи працівника на підприємстві й незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати також не є підставою для\~звільнення роботодавця від зазначеної відповідальності. Аналогічний висновок викладений в правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-64цс13 в постанові від 03 липня 2013 року. Згідно виписки з особового рахунку позивача у справі, відкритого у ПАТ «Приватбанк», за період з 02.05.2016 року по 27.05.2016 року, позивачу на картковий рахунок № 4149497822033991, було зараховано заборгованість з виплати заробітної плати 27.05.2016 року 5494,30 грн., 06.05.2016 року 4400 грн. Згідно листа Дочірнього підприємства "Дніпропетровський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства Державної акціонерної компанії "Автомобільні дороги України" від 30.01.2017 року №25 позивачу виплачено заборгованість з виплати заробітної плати у розмірі 21721,39 грн., 28.04.2016 року - 12215,39 грн., 06.05.2016 року 4400 грн., 27.05.2016 року 5494,30 грн. Відповідно до абзаців третього та четвертого пункту 2, пункту 5 Розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. При цьому суд не може погодитись з посиланнями позивача, що при вирахуванні середньоденної заробітної плати має бути врахована середня заробітна плата за час відрядження в розмірі 267,98 грн. Відповідно до абзацу четвертого пункту 3 Розділу III Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, при обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов'язків, службового відрядження тощо), та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. Враховуючи, що позивачу обчислюється середня заробітна плата не для оплати часу, якій визначено абзаці четвертому пункту 3 Розділу III Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, при обчисленні середньої заробітної плати позивачу виплати за час відрядження за останні два місяці не враховуються. Згідно листа Дочірнього підприємства "Дніпропетровський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства Державної акціонерної компанії "Автомобільні дороги України" від 30.01.2017 року №24, середньоденна заробітна плата позивача, розрахована відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100, складає 189,72 грн. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені в сумі 8157,96 грн. (43 робочі дні за період з 24.03.2016 року до 27.05.2016 року х 189,72 грн.). Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до частин 1,2 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно роз'яснень, наданих Верховним Судом України в п. 9 постанови Пленуму від 31.03.1995 року №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, згідно із ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а ч.1 ст. 11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справу за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Завдання моральної шкоди позивачу, а саме порушення звиклого способу життя, відчуття хвилювання, приниження людської гідності, про що вказує позивач в позові, не доведено належними та допустимими засобами доказування. У відповідності зі ст. 88 ЦПК з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Outcome: partial