Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 10.12.2013 року. Мають сина [PERSON], [INFO], який знаходиться на утриманні відповідачки. Спору про місце проживання дитини не заявлено. [PERSON] звернувся в суд з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON] Посилається на те, що на протязі останнього року їхнього подружнього життя стосунки між ними зіпсувалися. На даний час в них з відповідачкою відсутнє нормальне спілкування, розуміння та повага. В минулому вони намагалися вжити заходів для збереження сім'ї, але ці спроби не принесли ніяких результатів. Шлюб набув формального характеру, відносини між ними продовжують погіршуватися, тому просить не надавати їм строк на примирення. Місяць як він проживає у фактичних шлюбних відносинах з іншою жінкою. 25.01.2016 р. відповідачка подала до суду зустрічну позовну заяву про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання їхнього сина [PERSON] [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 900 грв. щомісячно, до досягнення ним повноліття. Посилається на те, що півроку як позивач покинув сім'ю та не бере участі у матеріальному забезпеченні їхнього сина. Вона разом з дитиною проживає в населеному пункті гірського типу у будинку її батьків, які допомагають їй утримувати сина. Позивач не має постійного місця роботи, оскільки виїжджає на заробітки за кордон де отримує непогані доходи. Вона офіційно ніде не працює і не в змозі самостійно створити для дитини всі необхідні умови для її фізичного та духовного розвитку. Ухвалою Тячівського районного суду від 26.01.2016 року первісний та зустрічний позиви були об'єднані в одне провадження. У судовому засіданні [PERSON] свої позовні вимоги підтримав. Зустрічний позов визнав частково. Пояснив, що він згідний сплачувати на утримання сина по 500 грв. на місяць, оскільки є безробітним. Відповідачка у судовому засіданні первісний позов визнала. Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що первісний та зустрічний позови слід задовольнити виходячи з наступного. Згідно статті 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов'язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24 та ст. 25 цього ж Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Із статті 56 СК України убачається, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя. За правилами ч. 3 статті 105 СК шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. В судовому засіданні відповідачка позовні вимоги визнала. За правилами ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не суперечить закону, та не порушує прав, свобод чи інтереси інших осіб. За таких обставин первісний позов підлягає до задоволення, оскільки визнання відповідачкою позову не суперечить закону та інтересам інших осіб. Також у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є батьком [PERSON] [INFO], який перебуває на утриманні [PERSON], що стверджено свідоцтвом про народження дитини, довідкою Глибокопотіцької сільської ради та актом обстеження матеріально-побутових умов з якого вбачається, що [PERSON] разом з дитиною проживає у будинку свого батька, ніде не працює та не займається підприємницькою діяльністю. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789-XІІ) дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повнолітнього віку. Статтею 184 СК України передбачено, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" звернуто увагу суддів на те, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. У разі виїзду одного з батьків на постійне проживання в державу, з якою Україна не має договору про правову допомогу, аліменти стягуються відповідно до вимог частин 5 - 7 ст. 181 СК. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21.04.1999 р. N 606-XIV "Про виконавче провадження" він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Порядок стягнення аліментів визначено у ст. 74 Закону "Про виконавче провадження", а також у статтях 194 - 197, 274 СК. Зважаючи на вказані вимоги закону аліменти на утримання дитини присуджуються у частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі визначальним при визначенні способу стягнення аліментів є те чи платник аліментів має постійний, стабільний заробіток (дохід) чи навпаки такий його дохід є нерегулярним, мінливим, частина такого виплачується в натурі, тощо. Як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорюються, що позивач на час розгляду справи офіційно не працює та постійного (сталого) доходу не має. При визначенні розміру аліментів суд враховує майновий стан [PERSON], яка сама виховує малолітнього сина, ніде не працює, відсутність у [PERSON] на утриманні непрацездатних осіб та відсутність істотних причин, які б перешкоджали йому працювати і заробляти кошти. Тому, суд вважає, що позивач, як молодий, працездатний чоловік, у змозі заробити суму, яка дасть йому можливість сплачувати на утримання свого малолітнього сина 900 гривень у місяць. Судові витрати по первісному позову слід покласти на позивача, і з нього також слід стягнути на користь держави судовий збір по зустрічному позову. За таких обставин,

Outcome: approved