Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 01.12.2016 року між нею та відповідачами був укладений договір позики МК № 6, згідно умов якого вона передала у власність відповідачам грошові кошти в сумі 4000,00 євро, терміном на один рік до 31.11.2017 року, а відповідачі зобов`язалися повернути отримані грошові кошти та нараховані проценти за користування позикою у розмірі 3,5% місячних. Однак, взяті на себе зобов`язання не виконали, та станом на день подачі позову відповідачами не сплачено жодного платежу. При цьому з метою досудового врегулювання спору, 12.04.2018 року позивачем надіслані претензії до відповідачів з вимогою повернути вищевказані грошові кошти (суму позики та нараховані відсотки) протягом п`яти днів з дня отримання вимоги, проте останні відмовилися від їх отримання. А тому посилаючись на вищенаведені обставини та умови укладеного договору просить суд стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] борг за договором позики МК № 6 від 01.12.2016 року в загальній сумі 15896,07 євро, що складається з 4000,00 євро сума позики, 2044,22 євро відсотки за користування позикою за період з 01.12.2016 року по 30.11.2017 року, 4200,00 євро неустойка (штраф) за кожен випадок порушення грошових зобов`язань, 5651,85 євро відсотки, нараховані на залишок боргу за період від 01.12.2017 року по 07.09.2018 року, а також моральну шкоду в сумі 1000 євро. Позивач в судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. У матеріалах справи наявне письмове клопотання позивача про розгляд справи без її участі, у якому вона також зазначає, що позовні вимоги підтримує повністю, просить суд задовольнити позов згідно його прохальної частини. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили, а тому суд вважає, що у відповідності до ч.1 ст. 280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних у ній доказів та постановити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Як встановлено по справі, 01.12.2016 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] укладено договір позики МК № 6, відповідно до умов якого останнім було передано грошові кошти в сумі 4000,00 євро, терміном на один рік до 31.11.2017 року. Також 02.12.2016 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] написано заяву (до договору позики МК № 6) про засвідчення факту отримання від [PERSON] грошових коштів в сумі 4000,00 євро згідно договору позики МК № 6 від 01.12.2016 року. З п. 1.3 договору позики вбачається, що позичальники зобов`язалися повернути [PERSON] отримані грошові кошти (суму позики) та нараховані проценти за користування позикою у розмірі 3,5% місячних. Пунктом 1.7 передбачено, що в разі якщо позичальники не повернуть всю суму позики до 31.11.2017 року, позикодавець має право на залишок боргу нараховувати відсотки за користування позикою у розмірі 10% місячних до моменту повного повернення позики. Однак, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] взяте на себе зобов`язання не виконали і гроші в сумі 4000,00 євро [PERSON] не повернули, а також не сплатили відсотки в розмірі 2044,22 євро. за користування позикою. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.. Ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, серед яких, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором\~позики одна\~сторона (позикодавець)\~передає у\~власність другій\~стороні (позичальникові)\~грошові кошти\~або інші\~речі,\~визначені родовими\~ознаками,\~а позичальник\~зобов`язується\~повернути позикодавцеві\~таку ж\~суму грошових\~коштів (суму\~позики)\~або таку\~ж кількість\~речей того\~ж роду\~та такої\~ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно положень ст. 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. На підставі вищенаведеного суд приходить до переконання, що з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 4000,00 євро. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Також згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України \~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. За таких обставин суд приходить до переконання, що з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] суму відсотків за користування позикою, за період з 01.12.2016 року по 30.11.2017 року в розмірі 2044,22 євро, а також у відповідності з умовами п. 1.7 договору позики відсотки нараховані на залишок боргу за період від 01.12.2017 року по 07.09.2018 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625\~цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до\~статей 549-552\~цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Згідно п. 1.5 договору позики сторони домовилися, що в разі невиконання чи неналежного виконання позичальниками грошових зобов`язань згідно умов договору, позикодавець має право вимагати від позичальників сплати неустойки (штрафу) в розмірі 5% від суми позики, за кожен випадок порушення грошових зобов`язань. А тому враховуючи вищенаведене, суд вважає, що вимога позивача [PERSON] щодо стягнення з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суми неустойки (штрафу) в розмірі 4200,00 євро підлягає до задоволення. Крім того, відповідно до п. 2.2 договору позики, сторони домовились, що кожна із сторін вправі вимагати від іншої сторони відшкодування моральної шкоди у розмірі 25% від суми договору, визначеної в п. 1.1. договору 4000 євро, в разі порушення умов пунктів 1.2,1.3,1.4,1.5,1.6 договору. Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною першою ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до\~статті 6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч.1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до положень ч. 2 ст. 6 ЦК України, сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. \~Згідно\~статті 23 ЦК України\~- особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. \~Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Як встановлено в ході розгляду справи відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] порушено умови п. 1.2, 1.3,1.4 договору, щодо повернення суми позики та сплати відсотків за користування позикою. А тому враховуючи, що сторонами у договорі передбачено право на відшкодування моральної шкоди у разі порушення умов договору суд приходить до переконання, що вимога [PERSON] про стягнення з відповідачів моральної шкоди в сумі 1000 євро підлягає до задоволення. При цьому при стягненні боргу в іноземній валюті суд виходить з наступного. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до\~статті 192 ЦК України\~іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею\~193, частиною четвертою статті\~524 ЦК України,\~Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність",\~Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"\~(далі Декрет N 15-93),\~Законом України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті". Відповідно до\~статті 524 ЦК України\~визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України\~встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Зазначені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження № 14 446цс18), а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц. У спірному договорі позики МК № 6 від 01.12.2016 року зобов`язання виражене у валюті - євро, а грошовий еквівалент, тобто сума коштів у національній валюті України, не визначався. Вказаним договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу в розмірі 15896,07 євро за офіційним курсом НБУ не вбачається. Відповідно до\~ст. 264 ч.1 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує питання розподілу судових витрат між сторонами. Відповідно до ч.1\~ст.133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Згідно з вимогами ч.1\~ст.141 ЦПК України\~при розподілі судових витрат судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно ч.6\~ст.141 ЦПК України\~якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір. А тому, суд приходить до висновку, що з відповідачів на користь держави слід стягнути судовий збір, який підлягав сплаті за подання позову до суду, а саме у розмірі по 1385,5 грн. з кожного.

Outcome: approved