Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Дзержинського міського суду Донецької області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених вимог вказує, що вона є власницею квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Разом з позивачем у квартирі зареєстрований її син [PERSON] Проте вже тривалий час він не проживає у вказаному вище приміщенні, не оплачують комунальних послуг та не бере участі в утриманні житлового приміщення. Відповідач з 2010 року і по теперішній час мешкає на території Російської Федерації. У зв'язку з тим, що в квартирі зареєстрований відповідач по справі та з ним втрачений зв'язок, [PERSON] позбавлена права вільно користуватися та розпоряджатися належним їй майном. Таким чином, позивач просить визнати свого сина [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Позивач в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримає у повному обсязі, наполягає на їх задоволенні. Відповідач в судове засідання не прибув з невідомих суду причин, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутністю не надавав. Справа розглядається на підставі ст. 280 ЦПК України - заочно. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, з огляду на таке. У відповідності до вимог ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст.383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Вимогами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.10.2007 року та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, видане Бюро технічної інвентаризації м.Дзержинська №16860107 від 30.11.2007 року позивач [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] (а.с.9,10). Відповідно довідки про склад сім'ї №3039 від 30.08.2018 року, яка видана Філією "Технобуд Н" в особі Приватного підприємства "Техноком Н", в квартирі [ADDRESS] власником якого є [PERSON], також зареєстрований її син - [PERSON], 1973 року народження (а.с.11). Судом встановлено, що з 06.12.2010 року відповідач не проживаює у вказаному житловому приміщенні, що підтверджується актами вуличного комітету від 01.06.2017 року та 03.09.2018 року (а.с.12,13). Таким чином, позивач [PERSON], як власниця вказаного житла, має право володіти, користуватися та розпоряджатися житловим приміщенням на власний розсуд, використовувати житло для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст.379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Наявність реєстрації місця проживання [PERSON] в квартирі позивача обмежує її права, як власника, і вона на підставі ч.3 ст.346 ЦК України має право вимагати в судовому порядку усунення перешкод у здійсненні такого права. На підставі наведеного, суд дійшов висновку про задоволення заявлених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Отже, в силу вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,80 грн., що підтверджується залученою до справи квитанцією про його оплату (а.с.1).

Outcome: approved