Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-20 00:00:00

У листопада 2016 р. позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], треті особи Орган опіки та піклування Запорізької міської ради по Вознесенівському району, Орган опіки та піклування Запорізької міської ради по Шевченківському району про позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів, судових витрат. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09.03.2017 р., ухваленому в заочному порядку позов [PERSON] було задоволено частково. Не погоджуючись з рішенням суду, 19.04.2017 р. від відповідача [PERSON] надійшла заява про скасування вищезазначеного рішення суду. Вказана заява ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.05.2017 була задоволена, рішення суду було скасовано. Під час розгляду справи [PERSON] подано заяву про збільшення позовних вимог до відповідача [PERSON], в якій позивач просить суд: - позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON], [INFO]; - стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки у твердій грошовій сумі в розмірі 1 000 грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з дня подання до суду позовної заяв та до досягнення дитиною повноліття; - визначити місце проживання малолітньої [PERSON], [INFO] разом із матір'ю за адресою: [ADDRESS]; - стягнути з [PERSON] на її користь судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору у розмірі 1 191 грн. 20 коп. та правничою допомогою у сумі 4 000 грн. 00 коп. Свої позовні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що вона перебувала із [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням суду від 26.02.2016 було розірвано. Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO]. [PERSON] вихованням, утриманням їх дитини не займається, станом здоров'я не опікується, матеріально дитину не забезпечує, дитина повністю знаходиться на утриманні позивачці. Також зазначила, що [PERSON] самоусунувся виконання своїх батьківських обов'язків, дитина проживає постійно разом із матір'ю, а тому на думку позивача доцільно визначити місця проживання малолітньої [PERSON] разом із нею. Крім того, [PERSON] було укладено договір про надання правової допомоги з адвокатом [PERSON], який надавав їй правничу допомогу, розмір понесених нею витрат із послугами адвоката складає 4 000 грн. Розмір витрат пов'язаних зі сплатою судовою збору складають 1 192 грн. 20 коп. З огляду на викладене, позивач просила задовольнити уточненні позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача - адвокат [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечувала частково, заперечення відповідача на заяву про збільшення позовних вимог підтримала, просити суд взяти їх до уваги. Представник третьої особи: Органу піки та піклування Запорізької міської ради по Вознесенівському району [PERSON] просив вирішити справу на розсуд суду та прийняти у справі рішення з урахуванням прав та інтересів малолітньої дитини, про що подав відповідну заяву. Вислухавши пояснення позивача, заперечення представника відповідача, свідка [PERSON], дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язокдоказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Щодо позовних вимог про позбавлення батьківських прав, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 164 СК України батько, мати можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо буде встановлено, що вони ухиляються від своїх обов'язків по вихованню дитини. Стаття 150 цього Кодексу перелічує обов'язки батьків щодо виховання дитини. У відповідності до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно ст. 12 Закону України „Про охорону дитинства" на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.07.2014, який за рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.02.2016 було розірвано (справа 335/13044/15-ц). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, яке видане Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції 06.01.2015, актовий запис № 14. Згідно нотаріально засвідченої угоди від 20.04.2018, [PERSON] надав згоду [PERSON] на виїзд малолітньої [PERSON], [INFO], за кордон до Тунісу з 15.05.2018 по 01.06.2010 із поверненням до України. Відповідно до висновку органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 07.03.2017 № 1545/01-34/01 вбачається доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його малолітньої доньки [PERSON], [INFO]. Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд критично ставиться до висновку органу опіки та піклування. Слід відмітити, що висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, який складений на одному аркуші, не містить мотивованих висновків необхідності позбавлення банківських прав відповідача. Адже орган опіки та піклування не намагався надати відповідачеві допомогу у здійсненні ним батьківських обов'язків відносно доньки, не встановлено також і місце перебування відповідача, не обстежено його умови проживання, не відібрано його пояснення. А отже, вказаний висновок не надає достатньо підстав для застосування такого крайнього заходу, для позбавлення особи гарантованих Конституцією України батьківських прав. Пунктом 2 частини 164 Сімейного Кодексу України передбачено, що підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути ухилення останніх від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей, засудження за вчинення умисного злочину щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30.03.2007, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов'язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов'язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При даному розгляді справи судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків саме свідомо, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов'язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. Крім того, коли він дізнався про рішення суду щодо позбавлення його батьківських прав, він категорично не погодився з таким висновком суду, наполягав на скасуванні заочного рішення та на доведеності його бажання приймати участь в утриманні та вихованні своєї дитини. У справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Судом не встановлено беззаперечних обставин, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. З наведених обставин, суд критично ставиться до викладених у позові пояснень позивача щодо негативної характеристики відповідача, оскільки вони не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Умовою по ухиленню від обов'язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов'язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідача відносно своєї дитини в матеріалах справи відсутні. Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06.01.2017, яким [PERSON] визнано винним у вчиненні злочин, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, не стосується щодо малолітньої дитини. Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Отже, позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно його доньки є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов'язками. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю (батьком). За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно його доньки не забезпечуватиме інтересів самої дитини. Позивач під час розгляду справи не довела та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її батька по відношенню до неї батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов'язків відносно дитини. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 у справі „Савіни проти України" зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці звертає увагу, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт оскарження заявником заяви про позбавлення батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до своєї дитини (справа „Хант проти України" від 07.12.2006). Суд зазначав, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. При цьому суд звертає увагу на те, що позивач у цій справі оскаржував заяву про позбавлення батьківських прав і цей факт міг свідчити про інтерес до дитини. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов'язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов'язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Аналізуючи, надані суду докази, неможливо зробити висновок, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. Приймаючи до уваги встановлені при розгляді справи обставини, суд дійшов до висновку про те, що вказані позивачем доводи не можуть бути підставою для застосування до [PERSON] крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, оскільки навпаки позбавлення не буде відповідати інтересам дитини та не сприятиме позитивному результату в її розвитку та вихованні. Отже, з урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, тому в цій частині позову слід відмовити. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини у твердій грошовій сумі, суд зазначає наступне. Відповідно із ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. З матеріалів справи вбачається, що за час перебування [PERSON] та [PERSON] в зареєстрованому шлюбі у них народилася дитина [PERSON], [INFO]. Копією свідоцтва про народження дитини, стверджується, що батьком [PERSON] являється [PERSON] Згідно ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно відтого, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Як встановлено в судовому засіданні неповнолітня дитина [PERSON] проживає з позивачем та знаходиться на утриманні матері. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 8 Закону України „Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до витягу з протоколу засідання психолого-медико-педагогічної консультації № 157/1948 від 24.05.2017, виданого комунальним закладом „Запорізька обласна психолог-медико-педагогічна консультація ЗОР, [PERSON], [INFO], потребує корекційно-розвиткового навчання за програмою для дітей з порушеннями, опорно-рухового апарату до кінця 2017-2018 навчальних років. З рахунку фактури від 22.01.2018 № 5873518 агентства За чотири моря ТА ПП, випливає, що [PERSON] несе витрати на лікування дитини. В судовому засіданні позивач [PERSON] просить вирішити питання про стягнення із відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини в твердій грошовій сумі 1 000 грн. щомісячно, з дня пред'явлення позовної заяви та до досягнення нею повноліття. Представник відповідача у судовому засіданні пояснила про виконання відповідачем обов'язку щодо утриманні дитини, та просила встановити щомісячну виплату аліментів на утримання малолітньої [PERSON] в твердій сумі, але не більше 50 % прожиткового мінімуму, встановленого Законом про Державний бюджет на 2017 р. для дітей у віці до 6 років. Окрім того, відповідач у своїх письмових запереченнях зазначає про перерахування певних сум у розмірі 450 грн. 00 коп. та по 495 грн. 00 коп. два рази, як аліментів на платіжну картку позивача, однак підтвердити вказані обставини ним неможливо, через те, що здійснення платежу через термінал не здійснює позначку як сплату аліментів. Як вбачається з квитанцій (поштових переказів) від 24.10.208 та від 17.04.2018 на адрес позивача переховані відповідачем у справі аліменти у загальній сумі 5 000 грн. 00 коп. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. При визначенні розміру аліментів суд на підставі ст. 182 Сімейного кодексу України бере до уваги матеріальний стан сторін, також враховує вищезазначені сплати відповідачем які були здійснені на користь позивача на утримання їх спільної дитини, але суд також і враховує те, що малолітня дитина сторін проживає разом із позивачем, у зв'язку з чим цілодобовий обов'язок останньої полягає не тільки у матеріальному забезпеченні дитини, а ще й у вихованні, контролі, що потребує більших моральних витрат ніж вже сплачені відповідачем певні суми грошей, враховуючи вік дитини, стан здоров'я [PERSON], [INFO]. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов'язків батьків з утримання свої дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частинами 1, 2 ст. 184 СК України визначено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Суд з врахуванням позицій позивача, відповідача приходить до висновку, що з [PERSON] слід стягувати аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], у розмірі заявленого позивачем саме в твердій грошовій сумі по 1 000 грн. 00 коп. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, оскільки за встановлених судом обставин, на думку суду для [PERSON] вказаний розмір аліментів не є непомірним. Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, тому аліменти слід присудити з 28.11.2016, тобто з дня пред'явлення [PERSON] позову до суду. Згідно до ст. 430 ЦПК України, рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць суд вважає допустити до негайного виконання. Щодо позовних вимог про визначення місця проживання дитини разом із матір'ю, суд вважає за необхідне відмітити наступне. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Частиною першою статті 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 № 789-ХІІ визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому, поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов'язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Крім того, відповідно до положень абзацу 2 принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Також при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов'язком батьків діяти в її інтересах. Необхідно враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 № 789-ХІІ, та положення національного законодавства. Декларація, прийнята резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України „Про міжнародні договори України". Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини. У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 р., Україна взяла на себе зобов'язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов'язкове. Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов'язання для країн-учасниць. Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов'язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення. З матеріалів справи вбачається, що малолітня дитина [PERSON], [INFO] після розірвання шлюбу позивачці та відповідача постійно проживає разом із матір'ю - позивачем по справі. Матір'ю дитини створені всі необхідні умови для нормального життя та розвитку дитини, яка проживає у звичній для неї обстановці та оточенні. Доказів, які б спростовували вищенаведені обставини, матеріали справи не містять. Як пояснила у судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON], відповідач не заперечує проти вказаних вимог позивача та усвідомлює що їх донька, потребує материнського піклування. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про правомірність заявлених вимог позивача про визначення місця проживання дитини з матір'ю і. Щодо вимог про стягнення судових витрат, суд виходить з огляду на таке. Судом встановлено, що, позивачем були понесені витрати, пов'язані зі сплатою судового збору загальним розміром 1 191 грн. 20 коп., що документально підтверджено наявними у справі квитанціями. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача належить стягнути судовий збір. У відповідності до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов'язані з розглядом справи. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Участь адвоката, яка представляє інтереси позивача у справі і факт надання правової допомоги підтверджено договором про надання правової допомоги укладеного між адвокатом [PERSON] та позивачем [PERSON], копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, актом № 1 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) та видатковим касовим ордером від 17.06.2006 року, з якого вбачається, що позивач понесла у зв'язку з розглядом справи витрати у розмірі 4 000 грн. 00 коп. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов'язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Заперечення відповідача щодо стягнення з нього судових витрат суд вважає необґрунтованими. Суд вважає, що розмір заявлених позивачем витрат на правничу допомогу є співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт; часом, витраченим на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Оскільки позивачем документально підтверджено понесення витрат на оплату правничої допомоги, враховуючи розмір виконаних адвокатом [PERSON] робіт по наданню позивачу [PERSON] правничої допомоги, складність справи; час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; предмет позову та значення справи для сторони, суд вважає, що на користь позивача з відповідача необхідно стягнути витрати на правову допомогу у заявленому неї розмірі.

Outcome: partial