Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вказаною заявою, в якій просила встановити юридичний факт, що її вимушене переселення у липні 2017 року з окупованої території м. Торецьк (Дзержинськ) Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України. Заявниця мотивує свої вимоги тим, що до свого вимушеного переселення була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що до початку збройної агресії Російської Федерації та подальшої окупації частини території Донецької області вона перебувала вдома, була повноправним громадянином своєї держави та вела повноцінний спосіб життя. Стверджує, що із вказаного місця проживання вона задля своєї безпеки, була змушена переміститись на не окуповану частину території України. При цьому, в обґрунтування обставин, викладених у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, заявниця зазначає, що перша фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації, всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації, порядку перетину Державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань; друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України, на думку заявниці, розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєнні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" та "Луганської народної республіки". Вказує, що 23.08.2014 року розпочалося масове вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітряно-десантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: «За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)». Вказує на те, що 11 травня 2014 року в Донецькій області був проведений референдум щодо незалежності так званої «ДНР». Особисто вона участі в референдумі не брала тому, що вважає себе патріотом України. Поступово місто наповнювалось окупантами зі зброєю в руках, можна було спостерігати пересування важкої російської військової техніки, а також встановлення блокпостів на виїзді та в`їзді в місто. З кожним днем ситуація ускладнювалася, тому побоюючись за власну безпеку, вона вкрай рідко виходила до магазину або аптеки, намагаючись обходитись тим, що було в квартирі. Спілкування з друзями та родичами теж було обмеженим. Крім того, стрімко погіршилась соціально-економічна ситуація. Через порушення роботи банківської системи, відсутності готівки в банкоматах, населення залишилося без зарплат, стипендій, пенсійного забезпечення та інших соціальних виплат. Почали припинятися трансляції деяких українських телеканалів, натомість з`явилось багато російських. Води, газу теж не було, більшість магазинів не працювали, робота міського транспорту була паралізована. Фактичне проживання в умовах війни, давало підстави реально сприймати загрозу бути вбитим від рук членів збройних формувань Російської Федерації. Описані вище обставини та небажання миритися з новим ладом, який був нав`язаний російськими окупантами, призвели до неможливості подальшого проживання на рідній землі, а тому внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України, заявниця була змушена переїхати на тимчасове проживання до села Скаржниці Хмельницької області, де проживає і по сьогодні. В результаті збройної агресії Російської Федерації і, як наслідок, вимушеного переселення, заявниця втратила особисте майно, звичний ритм життя та надію на повернення додому. Вважає, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на території Донецької області та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України було порушено цілу низку її прав і свобод, передбачених Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04.11.1950 року, Протоколом (Перший протокол) до цієї Конвенції від 20.03.1952 року та Протоколом № 4 до цієї Конвенції від 16.09.1963 року, зокрема: право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Отримана [PERSON] довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №0000264438 від 13.07.2017 року, яка видана Управлінням праці та соціального захисту населення Ярмолинецької районної державної адміністрації, посвідчує лише факт її вимушеного переселення з [ADDRESS] [ADDRESS] і не містить зазначення причини такого переселення, оскільки дані органи не мають таких повноважень. Звернення в порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення юридичного факту того, що вимушене переселення з окупованої території Донецької області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України, було обумовлено тим, що заявниця має на меті визначити свій статус як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Тому, заявниця просила суд встановити юридичний факт, що вимушене переселення її у липні 2017 року з окупованої території м. Торецьк ( колишня назва - Джержинськ) Донецької області, Україна, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України. В судове засідання заявниця, яка повідомлена про день, час та місце розгляду справи, не з`явилася, від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та про підтримання заявлених вимог. Представник заінтересованої особи - Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечення на заяву не подав. Представник заінтересованої особи - Російської Федерації, в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечення на заяву не подав. Повно та всебічно дослідивши докази по справі, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , уродженка смт. Новгородське Дзержинськ Донецької області, що підтверджується паспортом громадянина України № [NUMBER] , запис №19940816-03201 (а.с. 17). Крім того, відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 0000264438 від 13.07.2017 року, виданої Управлінням праці та соціального захисту населення Ярмолинецької районної державної адміністрації, заявниця була вимушена переміститися з зареєстрованого місця проживання [ADDRESS] [ADDRESS] . Вказаною довідкою посвідчено лише факт їх вимушеного переселення, однак відомості щодо причин переселення відсутні (а.с. 18). При цьому, в розумінні ч. 1 ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Поряд із тим, статтею 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ визначено, що збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з дій, зазначених в даній статті Закону, серед яких значиться вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України. Відповідно до постанови Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків" від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків". З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування на території України Чорноморського флоту Російської Федерації від 28.05.1997, для блокування українських військових частин. Разом з тим, заява Верховної Ради України свідчить, що 27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради Міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас, відбулось створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходились кораблі Військово-Морських Сил України. В подальшому лідер партії "Русское единство" Сергій Аксьонов проголосив себе головою Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та закликав президента Російської Федерації "забезпечити мир і спокій в Криму". У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації звернувся до Ради Федерацій Російської Федерації, яка своєю постановою від 01 березня 2014 року, надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16 березня 2014 року провела референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати референдуму не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27 березня 2014 року "Територіальна цілісність України". 17 березня 2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18 березня 2014 року самозвані представники Верховної Ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської Федерації Володимиром Путіним "Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб`єктів". 21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон "О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации нових субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя". Згідно ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" №1207-VІІ від 15.04.2014 із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації" №685-VІІІ від 15.09.2015 Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року. Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (7 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року). Протягом травня 2014 року самозвані лідери "ДНР" та "ЛНР", серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб організували проведення фіктивних референдумів про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон "Восток", а також були задіяні такі озброєні групи найманців як "Русский сектор" та "Оплот". За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Cухопутних військ та літаків Повітряних сил Збройних Сил України. 11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з метою відокремлення та проголошення так званих "Луганської народної республіки" та "Донецької народної республіки". Однак, такий референдум, як і проголошені утворення, а саме: "Луганська народна республіка" та "Донецька народна республіка" не були визнані міжнародною спільнотою, про що свідчать наступні, досліджені в суді докази. Зокрема, Міністерство закордонних справ Великобританії назвало прикрим факт проведення референдуму на Донбасі. Прес-секретар Держдепартаменту США Джен Псакі заявила, що США не визнають результати референдуму про незалежність "Донецької народної республіки". Прес-секретар Верховного представника ЄС із закордонних справ Кетрін Ештон - Майя Косьянчич заявила, що "так звані референдуми у Донецькій і Луганській областях нелегітимні, і ми не визнаємо їх результатів. Ті, хто організував ці референдуми, не володіють демократичної легітимністю". Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької області, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації. На підтвердження цього заявницею були наведені наступні докази по справі. За даними прес-центру Служби безпеки України станом на 30.04.2014 на державному кордоні в Луганській області затримано трьох диверсантів. Служба безпеки України у взаємодії з Державною прикордонною службою затримала двох громадян Російської Федерації та громадянина Білорусі, які прямували до м. Донецьк для участі у збройному протистоянні. 30 квітня ц.р. іноземці намагались перейти кордон у пункті пропуску «Должанський» Луганської області. За їхніми свідченнями, спочатку вони мали прибути в Луганськ до захопленого бойовиками приміщення УСБУ, а потім їх мали переправити до Донецька для посилення місцевих бандформувань. Під час огляду в затриманих вилучено комплекти військового однострою, холодну зброю та іншу військову амуніцію. Тривають відповідні оперативно-слідчі дії. З серпня 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Cил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітряно-десантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних Сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: "За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)". Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято Постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. В абзаці 2 Постанови Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» №145-VІІІ від 04.02.2015 зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків - терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки". Також Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року №129-VIII законодавчий орган України затвердив звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, 15 січня 2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: "Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер-війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права і створюють серйозний виклик для безпекової ситуації в Європі; наголошує, що немає жодних підстав для застосування військової сили в Європі з так званих історичних та безпекових міркувань чи задля захисту своїх "співвітчизників, що проживають за кордоном"; закликає Москву припинити ескалацію ситуації, негайно зупинити потік зброї, найманців і військ на підтримку сепаратистських збройних формувань і використати свій вплив на сепаратистів, щоб переконати їх брати участь у політичному процесі". Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи від 25 червня 2015 року визнає, що конфлікт на території України є агресією зі сторони Російської Федерації. Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території Донецької області України. При вирішенні даної справи суд виходить з того, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території Донецької області, Україна, є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ст. 82 ЦПК України. Згідно з ч.3 ст.82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Крім визнання окупації Російською Федерацією частини території Донецької області, Україна, міжнародною спільнотою та національним законодавством, суд вважає, що на таку вказують також джерела міжнародно-правового регулювання режиму окупації, а саме Гаазька конвенція про закони і звичаї сухопутної війни 1907 р., IV Женевська конвенція про захист цивільного населення під час війни 1949 р. і деякі положення Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 р., що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів 1977 р. Існуючі правові норми, що визначають режим окупації, переважно засновані на положенні ст.42 Гаазької конвенції 1907 р.: "Територія вважається зайнятою, якщо вона дійсно знаходиться під владою ворожої армії". Згідно з цією ж ст.42 Гаазької конвенції територія, до якої застосовано право окупації, повинна "дійсно перебувати під владою ворожої армії", причому "зайняття поширюється лише на ті області, де ця влада встановлена і в змозі проявляти свою діяльність". Тобто поняття окупації може бути застосоване до територій, зайнятих країною агресором, якщо наявний її фактичний ефективний контроль окупованих територій. Стан окупації послідовно визначається на основі фактів. З аналізу норм вказаних конвенцій можна підсумувати наступні ознаки ефективного контролю, а саме: достатня присутність військ держави окупанта; держава окупант здійснює свою владу над окупованою владою, яка втратила здатність до громадських функцій; ворожі сили здалися, були переможені чи відступили; над територією була встановлена тимчасова адміністрація; держава окупант видає укази громадянському населенню та контролює їх виконання. Здійснення Російською Федерацією ефективного контролю частини території України, а саме: частини Донецької і Луганської області, з усіма його ознаками підтверджується в сукупності наступними доказами. На Інтернет-порталі «ТСН» опублікована стаття «Військова техніка з Росії проривається через кордон: біля Горлівки триває бій із танками» від 12 червня 2014 року, в якій зазначається, що з боку Російської Федерації на територію України, а саме у напрямку до м. Горлівки, Донецька область, через захоплені пункти пропуску проникають колони з військовою технікою: БТРами, автомобілями, у тому числі з броньованими автомобілями, з артилерійськими знаряддями. Відповідно до статті «В Славянск движется колонна российских КамАЗов. По Горловке проехали танки» від 20 червня 2014 року, що опублікована на Інтернет-виданні «Українська правда», на маршруті: Сніжне - Ямпіль - Слов`янськ. Донецької області, рухалася колона російських вантажівок в складі семи КамАЗів, без розпізнавальних знаків з причепами. Крім того, з боку Російської Федерації в Україну в`їхали 10 бойових машин Град БМ-21, танки Т-64 та інша техніка. На офіційному сайті Народної Ради так званої «Донецької Народної Республіки», розміщений, затверджений Постановою Верховної Ради «ДНР» один із перших Закон «Про прокуратуру» № 21/6-ВС від 15.07.2014 р., в якому прокуратуру визначено як єдину державну централізовану систему органів, здійснюючих від імені «ДНР» нагляд за дотриманням Конституції «ДНР» і виконанням законів, діючих на території «ДНР». Постановою Ради міністрів «ДНР» № 32-6 від 08.09.2014 р. «О введении государственных администраций на освобожденных территориях Донецкой Народной Республики», розміщеною на офіційному Веб-сайті так званої «ДНР» повідомлялося, що на звільнених територіях районних центрів і міст частини так званої «ДНР» будуть створені районні і міські державні адміністрації та Розпорядженням Голови Ради Міністрів «ДНР» будуть призначатися керівники цих установ. При підготовці подань на призначення голів державних адміністрацій, будуть створені комісії, до складу якої повинні увійти представники Ради Міністрів «ДНР», представники Міністерства Оборони, Міністерства внутрішніх справ, Міністерства державної безпеки та представники Верховної Ради «ДНР». Із статті під назвою «Військові звільнили з полону 17 осіб, яких утримували в Горлівці» від 29 липня 2014 року, опублікованій на Інтернет-порталі «Українська правда», стало відомо, що російські бойовики після натиску українських військових, відпустили полонених, які утримувалися в штабі Ігор Безлера в місті Горлівка, 17 горлівських полонених-офіцери, рядові й декілька цивільних, після двох місяців ув`язнення були визволені українськими військовими. Як повідомляє Інтернет-портал «24 канал», в статті «Бойовики захопили будівлю УБОЗ у Горлівці» від 03 травня 2014 року, у м. Горлівка, Донецької області, озброєні російські бойовики захопили будівлю Управління по боротьбі з організованою злочинністю МВС України, а над входом встановили прапор самопроголошеної «ДНР», російські бойовики залишили загін для охорони будівлі і взяли її під контроль. 22 серпня 2014 року Радою Міністрів «ДНР» було прийнято постанову «Про скасування святкування низки державних свят України та пов`язаних з ними вихідних днів на території Донецької Народної Республіки» №29-1, відповідно до якої на всій території «ДНР» скасовується святкування ряду державних свят України і вихідних днів, що пов`язані зі святкуванням цих свят. Згідно переліку державних свят України, скасовуються: День соборності України - 22 січня, День Конституції України - 28 червня, в тому числі День незалежності України -24 серпня, який не відповідає суверенітету Донецької Народної Республіки, а також в зв`язку з агресією України по відношенню до Донецької Народної Республіки, ці святкові дні стають робочими. Також вказувалося, що Постанову Верховної Ради УРСР від 24 серпня 1991 року «Про проголошення незалежності України», було прийнято супроти волі народу України, висловленої на референдумі 17 березня 1991 року та руйнувало єдність російського народу, що призвело до негативних наслідків для народу України Аналізуючи наведені докази в їх сукупності, суд вважає вірним твердження заявниці, що Російська Федерація здійснює ефективний контроль частини Луганської та Донецької області, Україна, що, в свою чергу, дає підстави вважати частину Луганської та Донецької області окупованою Російською Федерацією. Щодо обставин, які зумовили вимушене переселення заявниці з частини окупованої Російською Федерацією території Донецької області, Україна, то суд виходить з наступного. Відповідно до Женевської конвенції 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту (чинна для Росії з 10.05.1954 року в порядку правонаступництва міжнародних договорів колишнього СРСР), то її положення застосовуються до всього цивільного населення держав, що беруть участь у конфлікті, тобто не лише до іноземних громадян, що перебувають на території однієї з воюючих держав, а й до громадян цих держав, а також до цивільного населення окупованих територій. У ст.2 Женевської конвенції 1949 року зазначено, що Конвенція буде застосовуватися у всіх випадках окупації всієї або частини території Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не зустріне жодного збройного опору. Згідно зі ст.43 Гаазької конвенції 1907 року, супротивник, що зайняв територію, зобов`язаний вжити всіх залежних від нього заходів для того, щоб наскільки це можливо відновити і забезпечити громадський порядок та суспільне життя, і при цьому він повинен поважати існуючий в країні закон. Положення вищезазначеної Конвенції передбачають розв`язання конкретних питань, таких, як: створення безпечних зон, захист поранених і хворих, а також лікарень і медичного персоналу, доставка медикаментів, спеціальні заходи по захисту дітей та налагодження зв`язків між членами розлучених сімей. За правилом ст.3 Женевської конвенції 1949 р. з особами, які не беруть активної участі в бойових діях, у тому числі з особами зі складу збройних сил, що склали зброю, а також із тими, хто hors de combat (той, що вийшов з ладу (фр.)) унаслідок хвороби, поранення, затримання чи з будь-якої іншої причини, поводяться гуманно, без будь-якої ворожої дискримінації, причиною якої слугують раса, колір шкіри, релігія чи вірування, стать, походження чи майновий стан чи будь-які інші подібні критерії. Із цією метою є забороненими й залишатимуться забороненими будь-коли та будь-де такі діяння стосовно зазначених вище осіб: а) насилля над життям й особистістю, зокрема всі види вбивств, завдання каліцтва, жорстоке поводження й тортури; b) захоплення заручників; с) наруга над людською гідністю, зокрема образливе та принизливе поводження; d) засудження та застосування покарання без попереднього судового рішення, винесеного судом, який створено належним чином і який надає судові гарантії, визнані цивілізованими народами як необхідні. Згідно ст.27 згаданої Конвенції особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на сім`ю, їхніх релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу. Однак всупереч нормам вказаної Конвенції, Російська Федерація неодноразово порушувала права громадян України, тобто цивільного населення, передбачені та гарантовані Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, як право на життя, право на свободу повагу до честі і гідності, право не бути підданим катуванням, право не перебувати в рабстві або підневільному стані, право на свободу і особисту недоторканість, право на справедливий суд, право не бути покараним без закону, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Така позиція закріплена і в Постанові Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків". Зокрема, аналіз інформації, що міститься в Інтернет-виданнях, яку наводить заявник, вказує на наявність конкретних фактів порушення вищезазначених гарантованих прав цивільного населення з боку Російської Федерації. В статті під назвою «Бойовики під керівництвом « Абвера » захопили владу у Горлівці» від 13 травня 2014 року, що опублікована в Інтернет-виданні «7 днів.uа», зазначається, що 13 травня 2014 року в Горлівській міській раді представниками самопроголошеної «ДНР» було здійснено спробу захоплення влади в місті. Наслідком таких подій стало звільнення міського голови [PERSON] , якого в присутності озброєних людей змусили написати заяву про звільнення. За змістом статті «На Донеччині проросійські активісти готують референдум» від 24 квітня 2014 року, що була опублікована на Інтернет-порталі «Радіо свобода» вбачається, що проросійські активісти на Донеччині не відмовились від ідеї проведення референдуму, вони створили власну «Центральну виборчу комісію» і планують провести референдум 11 травня 2014 року. Також повідомляється, що після появи проросійських бойовиків значно погіршилася криміногенна ситуація - вони грабують місцеві магазини, є факти мародерства. У бойовиків досі залишається зброя, вкрадена з будівель Служби безпеки, а також 4 бойові машини десанту. На сторінках Інтернет-ресурсу «LB. ua » опублікована стаття «У Горлівці бойовики викрали рідкісні метали, які використовують в ядерній енергетиці» від 09 липня 2014 року, в якій зазначено, що у м. Горлівка озброєні російські бойовики пограбували стратегічний об`єкт Держрезерву, захопивши - комбінат «Новий», на двох автомобілях, що належать комбінату, вивезли зі складів кілька тонн кобальту, понад десять кілограм рідкісних металів - індію та цирконію, ніобію, які застосовуються в ядерній енергетиці, медицині і піротехніці. У статті під назвою «Проросійські терористи заборонили в Горлівці українську мову» від 12 червня 2014 року, опублікованій в Інтернет-виданні «Портал мовної політики», зазначається, що міський голова Горлівки, Донецька область, [PERSON] видав розпорядження, у якому зобов`язав російську мову зробити головною, а українську - заборонити. Крім того, у розпорядженні йшлося про зміни всіх вивісок з української на російську мову. Стаття «У Донецьку відключили мовлення п`яти українських телеканалів» від 06 червня 2014 року, опублікованій в Інтернет -виданні « Novostimira.ua », зазначається, що компанія «Matrix» на вимогу проросійських бойовиків «ДНР» була змушена відключити деякі українські телеканали. Зокрема було припинено трансляцію таких каналів: «1+1», «5 канал», телеканал «Донбас», «NEWS 24» і «UBR». Також у статті вказано, що у разі невиконання вищезазначених вимог, проросійські бойовики погрожували відключити всі українські телеканали в регіоні, не гарантуючи безпеку персоналу та збереження майна. У статті під назвою «У Горлівці бойовики запровадили комендантську годину - міськрада» від 25 липня 2014 року, опублікованій в Інтернет-виданні «112.ua», зазначається, що в м. Горлівка, Донецької області, бойовики ввели комендантську годину, заборонивши в місті з 21.00 до 07.00 рух автомобілів, громадського та інших видів транспорту, а також служб таксі, за винятком автомобілів МНС, швидкої допомоги та аварійної газової служби. У разі недотримання вищезазначеного порядку, порушникам загрожує застосування відповідних заходів за законами воєнного часу. Масовість таких порушень призвела до того, що в результаті збройної російської агресії на території Донецької та Луганської областей та на території Автономної Республіки Крим понад 921 000 осіб були переміщені в межах України станом на 23.01.2015 року, що підтверджується резолюцією Парламентської Асамблеї Ради Європи «Гуманітарна ситуація українських біженців і переміщених осіб» №2028 від 27.01.2015 року. Більше 2 000 000 осіб залишаються в районах, контрольованих проросійськими бойовиками, схильними до нестабільності, серйозних порушень прав людини і створення неадекватних умов життя. За даними УВКБ ООН (UNHCR Ukraine) станом на 14.08.2015 року 1 438 000 осіб були змушені покинути свої домівки внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території України. 29.06.2016 року незалежна неурядова правозахисна організація Міжнародне партнерство за права людини разом із Норвезьким Гельсінським Комітетом та Українською Гельсінською Спілкою представили Звіт «Звідки відкрили вогонь? Розслідування транскордонних атак на сході України», який презентує аналіз атак на населені пункти Луганської області в Східній Україні. Зокрема, у звіті проводиться дослідження кількох інцидентів, які відбулися під час конфлікту в Східній Україні, що триває з 2014 року та призвів щонайменше до 9371 смерті; незліченних травм; масштабного знищення і незаконного привласнення майна; випадків незаконного арешту та ув`язнення; нелюдського поводження і тортур; а також до масштабного переміщення цивільних осіб. Крім цього, відповідно до Заяви Міністерства закордонних справ України щодо виконання Мінських домовленостей від 01.03.2016 року з моменту початку агресії загинуло понад 2600 українських військовослужбовців та понад 9000 було поранено. Масовість порушень Російською Федерацією прав громадян України, передбачених та гарантованих Конвенцією про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року знайшла своє відображення і в постанові Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», і в Законі України "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях" від 18.01.2018 року №2268-УІІІ. Щодо порушень прав самої [PERSON] , які гарантовані вищезгаданими Конвенціями, то такі підтверджуються як поданими нею доказами, так і узгоджуються з загальним станом подій, що відбувався на окупованій території Донецької області та свідчать про масовість порушень прав цивільного населення. Так, до початку збройної агресії Російської Федерації проти України навесні 2014 року, заявниця була повноправним громадянином держави Україна, де людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Проживаючи на території м . Торецьк ( колишня назва - Дзержинськ) Донецької області [PERSON] мала налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя на рідній землі. Весною 2014 року [PERSON] стала свідком масових проросійських мітингів, які через деякий час переросли у збройне протистояння. Як наслідок, українська влада втратила контроль над частиною Донецької області та м. Торецьк (колишня назва - Дзержинськ) зокрема. Поступово місто наповнювалось окупантами зі зброєю в руках, можна було спостерігати пересування важкої російської військової техніки, а також встановлення блокпостів на виїзді та в`їзді в місто. З кожним днем ситуація ускладнювалася, тому побоюючись за власну безпеку, заявник вкрай рідко виходила до магазину або аптеки. Крім того, стрімко погіршилась соціально-економічна ситуація. Через порушення роботи банківської системи, відсутності готівки в банкоматах, населення залишилося без зарплат, стипендій, пенсійного забезпечення та інших соціальних виплат. Почали припинятися трансляції деяких українських телеканалів, натомість з`явилось багато російських. Води, газу теж не було, більшість магазинів не працювали, робота міського транспорту була паралізована. Фактичне проживання в умовах війни давало підстави реально сприймати загрозу бути вбитим від рук російських окупантів, а тому в липні 2017 року з метою збереження свого життя та здоров`я заявниця поїхала за межі Донецької області до с. Скаржинці Ярмолинецького району Хмельницької області аби мати елементарну змогу жити, не турбуючись про свою безпеку. В результаті збройної агресії Російської Федерації і, як наслідок, вимушеного переселення, заявниця втратила особисте майно, звичний ритм життя та надію на повернення додому. За таких обставин, суд приходить до висновку, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на частині території Донецької області було порушено низку конституційних прав заявниці, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950, Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділом II Конституції України. Підсумовуючи викладене, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому, на думку суду є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ч.1 та ч.2 статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Зі змісту вказаних статей, а також роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" вбачається, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Враховуючи викладене, а також те, що [PERSON] переселилась з території Донецької області з метою збереження життя, здоров`я, свободи, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, прав на працю та захист в результаті збройної агресії Російської Федерації, та те, що встановити даний юридичний факт заявниці необхідно для визначення свого статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), суд вважає, що подана заява підлягає задоволенню. Виходячи з наведеного,

Outcome: approved