Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-08 00:00:00

31.07.2014 позивач Будинкоуправління № 12 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України звернулося до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] в якому просить стягнути з останніх в солідарному порядку на свою користь заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг в загальному розмірі 13573,84 грн. та судові витрати в розмірі 243,60 грн. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що 24 жовтня 1995 року на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] отримав у власність трикімнатну квартиру [ADDRESS]. В даному житловому приміщенні зареєстровані [PERSON] та [PERSON]. Дане житлове приміщення знаходиться на балансі Будинкоуправління № 12 Київського квартирно-експлуатаційного управління MO України - яке в свою чергу є одним з структурних підрозділів Міністерства оборони України. Будинок [ADDRESS] перебуває на балансі позивача та останнім надаються відповідачам житлово-комунальні послуги. Внаслідок неналежного виконання зобов'язань по оплаті даних послуг відповідачі мають заборгованість в зазначеному розмірі. Незважаючи на неодноразові попередження про необхідність своєчасного здійснення розрахунків та погашення заборгованості, відповідачі своїх зобов'язань перед позивачем не виконують, у зв'язку з чим останній змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання повторно не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Звернулася до суду з заявою про відкладення розгляду справи в зв'язку з її хворобою. Представник відповідача [PERSON] заперечувала проти позову, просила відмовити в його задоволенні у зв'язку з необґрунтованістю заявлених вимог. Зокрема, зазначила, що [PERSON] договір на надання житлово-комунальних послуг з позивачем не укладав, на даний час в квартирі не проживає, в зв'язку з чим житлово-комунальні послуги не отримує. До того ж, позивачем належним чином не доведені та не підтверджені відповідними доказами розмір заборгованості і, крім того, пропущено строк позовної давності. Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку сторін та їх представників суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що відповідачем не оспорюється та підтверджується копією договору купівлі - продажу квартири (а.с.16). Згідно довідки форми № 3, виданої 18 червня 2014 року за № 1734, відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в [ADDRESS], загальною площею 87,12 м. кв., житловою площею 43,67 м. кв. (а.с.15). Статтею 151 Житлового кодексу України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов'язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Відповідно до ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно з п. 7 "Правил користування приміщеннями житлових будинків" затверджених Постановою КМУ № 45 від 24 січня 2006 року "Про внесення змін до постанови Кабміну від 08 жовтня 1992 року № 572", власник та наймач квартири зобов'язаний оплачувати надані житлово - комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до п. 14 Правил користування приміщеннями житлових будинків і при будинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08 жовтня 1992 року плата за використовування теплової та електричної енергії, газу та водопостачання і каналізацію та інші послуги власниками квартир, наймачами, орендарями вноситься за затвердженими в установленому порядку тарифами. У п. 17 зазначених Правил передбачено, що власники та наймачі квартир багатоквартирних будинків зобов'язані вносити на відповідних рахунок власника будинку плату за обслуговування і ремонт будинку. У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань по оплаті за утримання житла та платі за користування комунальними послугами відповідачі мають заборгованість перед позивачем. Як вбачається з бухгалтерського розрахунку станом на 19.06.2014 року зазначена заборгованість складає 13`178,49 грн. і до цього часу не погашена (а.с. 13-14). Відповідач [PERSON] в заяві від 02.09.2014 року заперечувала, що має заборгованість перед позивачем, наголошуючи на тому, що не є власником квартири і стороною у правовідносинах, які склалися між позивачем та [PERSON], а тому вона не може виступати відповідачем у даній справі, а фактичне користування житлом оплачує в повному обсязі, надавши при цьому копію заяви [PERSON] від 14.05.2009 року начальнику ЖЕК ДУ-12 (а.с.31), таблицю зі сплати комунальних послуг за період 2011 - по 2014 рік (а.с.32-33), копії платіжних доручень з відмітками про сплату житлово-комунальних послуг (а.с. 34-44). Також [PERSON] повідомила, що 17.12.2008 року відповідно до рішення Солом`янського районного суду м. Києва шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 02 квітня 1993 року у Залізничному відділі ЗАГСу м. Києва за актовим записом № 266, розірвано. Суд відхиляє зазначені доводи відповідачки [PERSON], оскільки вона зареєстрована та фактично проживає в [ADDRESS], користується комунальними послугами, а тому нарівні з власником квартири має нести всі витрати по оплату житлово-комунальних плсгу. Відповідач [PERSON] також зазначала, що в приведеному позивачем розрахунку не враховані всі проплати здійсненні відповідачами. Разом з цим, доказів які б підтверджували, що у відповідачів перед позивачем існує інший розмір заборгованості, ніж той, що просить стягнути позивач, суду в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не надали. При цьому, судом перевірено та встановлено, що всі проплати, які були здійснені відповідачами на рахунок погашення заборгованості за житлово-комунальні послуги, на підтвердження яких відповідачка надала суду копії квитанцій, були враховані позивачем при визначенні розміру заборгованості відповідача перед позивачем. Статтею 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Положенням статті 509 Цивільного кодексу України (ЦКУ) встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а статтею 525 ЦКУ передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ст. 610 ЦКУ порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Нормами статті 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання, зокрема, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Що стосується доводів відповідача про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, то суд приймає їх до уваги з огляду на наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Відповідно до ч. 3 цієї ж статті, після переривання перебіг позовної давності починається спочатку. Вважаючи строк позовної давності пропущеним, відповідач [PERSON] та його представник виходили з того, що перебіг позовної давності переривається саме пред'явленням позову. Представник відповідача [PERSON] заперечувала проти позову, просив відмовити в його задоволенні у зв'язку з тим, що договір на надання житлово-комунальних послуг з позивачем не укладав, на даний час в квартирі не проживає, в зв'язку з чим житлово-комунальні послуги не отримує. Відповідно до п.п. 1 та 5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору, та оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» визначені обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов'язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов'язком виконавця -надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово -комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання. Таким чином, необхідність укладення договору на надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і його укладення визначено як обов'язок, а не право сторін. Сама по собі відсутність письмового договору між сторонами не може бути підставою для відмови в позові про стягнення заборгованості за фактично надані послуги-відповідно до вимог ст.19 п.1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги". Відповідачі в порушення вимог чинного законодавства свої зобов'язання по оплаті наданих послуг належним чином не виконали, оплату здійснювали не в повному обсязі, а тому мають заборгованість по оплаті за житло та комунальні послуги за період з 01.02.2011 року по 01.06.2014 року до складу якої входить: основний борг - 13178,49 грн., 3% річних - 395,35 грн.. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. Таку норму закону позивачем не було враховано при подачі зазначеного позову. Відповідач [PERSON] наполягає на застосуванні строку позовної давності. З урахуванням наведеного, стягненню з відповідачів [PERSON] та [PERSON] підлягає заборгованість по комунальних платежах в межах трирічного строку позовної зачвності за період з липня 2011 по червень 2014 в загальному розмірі 8`397,15 грн., 3% річних з простроченої суми в розмірі 251,91 грн.. У решті позову слід відмовити за сплином строку позовної давності. Статтею 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів солідарно сплачені позивачем судові витрати, а саме - судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Outcome: partial