Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-01 00:00:00

Представник Управління соціального захисту населення Тульчинської райдержадміністації звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування переплаченої суми по державній соціальній допомозі особам, які не мають право на пенсію. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що, відповідно до поданих відповідачем документів та у відповідності до Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам і державної соціальної допомоги на догляд, затвердженого постановою КМУ №261 від 02.04.2005, йому була призначена державна соціальна допомога як особі, яка не має права на пенсію, та інваліду на період з 26.10.2015 по 31.10.2016 та з 03.10.2016 по 31.10.2018. Перевіркою було виявлено факт не повідомлення відповідачем інформації, що впливає на розмір призначення державної допомоги, а саме, що в нього та члена його сім`ї - [PERSON] є земельні ділянки, а тому доходи від користування ними не були включені до сукупного доходу сім`ї, що вплинуло на визначення права на призначення допомоги. Листами №1447/01-07 від 25.05.2017 та №1720/01-17 від 26.06.2017 відповідач був повідомлений про відповідну переплату в розмірі 22108,87 грн. Однак, дана переплата відповідачем так і не була повернута. Вказані обставини змусили позивача звернутися до суду з даним позовом, у якому просить стягнути з відповідача на свою користь переплачену суму по державній соціальній допомозі у розмірі 22108,87 грн. та покласти на відповідача судові витрати. Відповідно до відзиву на позовну заяву (а.с. 64-65), відповідач позов не визнає, вказує, що 25.07.2015 в результаті дорожньо-транспортної пригоди він отримав травму, після якої проходив тривале лікування. В результаті ДТП він став інвалідом І групи, оскільки втратив можливість рухатись, потребував та потребує до цього часу сторонньої допомоги. Його дружина - [PERSON] під час його лікування знаходилась весь час біля нього, а тому ні вона, ні він особисто, не могли користуватися земельною ділянкою та водним фондом і прибутку від даних земельних ділянок його сім`я не отримувала. Окрім того, вказані земельні ділянки не є власністю відповідача, а є власністю його дружини. Дружина відповідача стала власником земельної ділянки площею 0,1456 га., призначеної для будівництва житлового будинку, яка перейшла їй у спадок, тільки 28.04.2016. Дана земельна ділянка прибутку не приносить. За вказаних обставин просить відмовити у задоволенні позову. Представник позивача в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи. Третя особа - представник Тульчинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в судове засідання не з`явилася. В матеріалах справи наявна заява від неї, згідно якої вона просить суд розглядати справу без її участі, рішення у справі прийняти відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою усіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідачу [PERSON] , відповідно до поданих ним заяв та декларації про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги, була призначена державна соціальна допомога, як особі, яка не має права на пенсію, інваліду першої групи на період з 26.10.2015 по 31.10.2016 та з 03.10.2016 по 31.10.2018, що підтверджується копіями заяв про призначення даного виду соціальної допомоги від 30.10.2015 (а.с.2-3) та від 07.11.2016 (а.с.4-5), копіями декларацій про доходи та майновий стан 30.10.2015 (а.с.6-7) та від 07.11.2016 (а.с.8-10). В подальшому, позивачем було виявлено факт не повідомлення відповідачем інформації, що впливає на розмір призначення соціальної допомоги, а саме, що у нього та члена його сім`ї - [PERSON] , є земельні ділянки. Згідно копії розрахунку переплати, наданого представником позивача (а.с.18), розмір переплати допомоги відповідачу з жовтня 2015 року по травень 2017 року становить 22108,87 грн. Відповідно до копій листів №1447/01-07 від 25.05.2017 (а.с.17) та №1720/01-17 від 26.06.2017 (а.с.16), відповідачу було направлено повідомлення про перерахунок державної соціальної допомоги та запропоновано повернути надмірно виплачені кошти в розмірі 22108,87 грн. У добровільному порядку надмірно виплачену державну соціальну допомогу відповідач не повернув. Згідно копії інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16.05.2017 № 87216337 (а.с.11-13), вбачається, що у користуванні [PERSON] перебувають земельні ділянки площами 25,1134 га та 23,402 га, призначені для рибогосподарських потреб на праві оренди земельних ділянкок, державна реєстрація яких проведена 23.07.2015 та 02.04.2015. Згідно копії інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16.05.2017 №87215881 (а.с.14-15), вбачається, що члену сім`ї відповідача [PERSON] - його дружині [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 0,1456 га, призначена для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, державна реєстрація якої проведена 28.04.2016. Таким чином, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, судом встановлено, що відповідач, будучи особою з інвалідністю І групи, 30.10.2015 та 07.11.2016 звертався до Управління соціального захисту населення з заявами про надання йому державної соціальної допомоги, як особі з інвалідністю І групи, що не має права на пенсію, та відповідно до поданих ним заяв, йому було призначено дану державну соціальну допомогу. Позивач вважає виплачену відповідачу вищевказану соціальну допомогу переплаченою, оскільки вподальшому було встановлено наявність у відповідача та члена його сім`ї земельних ділянок, про які не було зазначено у деклараціях, і доходи від користування якими не включено до сукупного доходу його сім`ї, що відповідно, вплинуло на визначення права на призначення допомоги. В обгрунтування позовних вимог, позивач посилається на п. 5.4 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державної соціальної допомоги на догляд», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2005 № 261 (надалі Порядок), та зазначає у позовній заяві, що відповідно до вказаного Порядку, право на державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію та інвалідам, мають особи, які є інвалідами І групи, середньомісячний сукупний дохід яких за останні шість календарних місяців або два квартали, що передують місяцю звернення за призначенням допомоги, не перевищує 115 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Судом встановлено, що призначення соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, і є особами з інвалідністю І групи регулюється Законом України "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю" . Відповідно до п. 4 ст. 4 вказаного Закону, в редакції діючій на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, тобто на день звернення відповідача з заявою про призначення державної соціальної допомоги, як особі з інвалідністю І групи, яка не має права на пенсію, а саме 30.10.2015, державна соціальна допомога призначається особі, яка є інвалідом I групи, середньомісячний сукупний дохід якого не перевищує 115 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Призначення і виплата державної соціальної допомоги інвалідам здійснюються в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 3 розділу "Загальні питання" Порядку, в редакції діючій на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, до малозабезпечених осіб, що мають право на державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам і державну соціальну допомогу на догляд, належать особи, середньомісячний сукупний дохід яких за останні шість календарних місяців або два квартали, що передують місяцю звернення за призначенням допомоги, не перевищує прожитковий мінімум, визначений для осіб, які втратили працездатність. Відповідно до п. 5.4 Порядку, в редакції діючій на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, право на державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам (далі - соціальна допомога) мають особи, що одночасно відповідають таким умовам: є інвалідами I групи, середньомісячний сукупний дохід яких за останні шість календарних місяців або два квартали, що передують місяцю звернення за призначенням допомоги, не перевищує 115 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Разом з тим, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 3 жовтня 2017 року № 2148-VIII, який набрав чинності 11.10.2017, до п. 4 ст. 4 Закону України "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю" внесено зміни та викладено п. 4 даної статті у такій редакції: державна соціальна допомога згідно із цим Законом призначається особі, яка є особою з інвалідністю I групи. Також Постановою КМ № 64 від 25.01.2018, яка набрала чинності 15.02.2018, підпункт 4 пункту 5 Порядку виключено, доповнено пункт абзацом такого змісту: "Крім того, право на соціальну допомогу мають: особи з інвалідністю I групи, якщо вони не одержують пенсію". Даною Постановою КМ № 64 від 25.01.2018, яка набрала чинності 15.02.2018, до пункту 3 розділу "Загальні питання" Порядку, теж внесено зміни та доповнено його: "(крім осіб з інвалідністю I групи та дітей померлого годувальника)". Відповідно до внесених змін, пункт 3 викладено у такій редакції: до малозабезпечених осіб, що мають право на державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державну соціальну допомогу на догляд, належать особи, середньомісячний сукупний дохід яких за останні шість календарних місяців або два квартали, що передують місяцю звернення за призначенням допомоги, не перевищує прожитковий мінімум, визначений для осіб, які втратили працездатність (крім осіб з інвалідністю I групи та дітей померлого годувальника). Отже, внесеними змінами до вищевказаного закону та нормативно-правового акту, осіб, які не мають права на пенсію, з інвалідністю I групи, виключено з переліку осіб, які мають право на державну соціальну допомогу, лише при умові, що їх середньомісячний сукупний дохід не перевищує 115 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Таким чином, зазначеними змінами до законодавства, особи з інвалідністю І групи, які не мають права на пенсію, мають право на державну соціальну допомогу незалежно від того перевищує чи ні їх середньомісячний сукупний дохід 115 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, а також незалежно від отриманого ними чи членами їх сімей доходу від майна, що перебуває у їх власності чи користуванні. Відповідно до ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Статтею 92 Конституції України, встановлено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до офіційного тлумачення Конституційним Судом частини першої статті 58 у Рішенні № 1-рп/99 від 09.02.99, КСУ встановлено, що у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього. Так, Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. За результатами розгляду справи, Конституційний Суд України вирішив, що положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). В свою чергу, цивільно-правова відповідальність є одним із видів юридичної відповідальності особи, що являє собою встановлені законом юридичні наслідки за невиконання або неналежне виконання особою обов`язків, зобов`язань, що пов`язані з порушенням суб`єктивних цивільних прав другої сторони. Метою цивільно-правової відповідальності є відновлення порушених майнових прав. Водночас, цивільно-правовим проступком є правопорушення, вчинене у сфері майнових і певних немайнових відносин, що регулюються цивільним, трудовим, сімейним, фінансовим, екологічним та іншими галузями права. Цивільно-правова відповідальність полягає у застосуванні до правопорушника (боржника) в інтересах другої сторони (кредитора) або держави установлених законом або договором правових заходів впливу, що несе для нього негативні, економічно невигідні наслідки майнового характеру, а саме: відшкодування збитків; виплата неустойки (штраф, пеня); відшкодування шкоди; виконання основних обов`язків. Таким чином, стягнення коштів з відповідача, а саме державної соціальної допомоги, - це і є його цивільно-правовою відповідальністю. З огляду на викладене, враховуючи положення Конституції України, висновок Конституційного Суду України, суд вважає, що в даному випадку слід застосувати зворотну дію в часі щодо вищевказаних Закону України "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю" та "Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державної соціальної допомоги на догляд", в частині внесених змін до них, відповідно до яких, особи, що не мають права на пенсію з інвалідністю I групи, мають право на отримання державної соціальної допомоги незалежно від наявності чи відсутності у них чи у членів їх сім`ї майна та отримуваного доходу від даного майна, тобто незалежно віх їх майнового стану. Застосувавши в даному випадку зворотну дію в часі щодо вищевказаних норм закону та нормативно-правового акту, суд скасовує, тим самим, юридичну відповідальність відповідача та застосовує щодо нього новий закон, відповідно до якого, він має право на призначення допомоги незалежно від свого майнового стану. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що посилання позивача на те, що відповідач, не зазначивши у декларації про наявність у нього в користуванні та у члена його сім`ї у власності земельних ділянок, дохід від користування якими не було включено до сукупного доходу сім`ї, що в свою чергу вплинуло на визначення права на призначення допомоги, є безпідставними. Крім того, позивачем, на обгрунтування розміру переплаченої відповідачу соціальної допомоги, надано розрахунок переплати (а.с. 18), однак суд вважає даний розрахунок не належним доказом, оскільки з нього не можливо встановити як проводилось нарахування допомоги, яка сума допомоги щомісячно нараховувалась, а яка сума є переплаченою, тощо. Також суд не досліджує подані відповідачем з відзивом на позовну заяву медичні документи (а.с. 68-74), які підтверджують факт його лікування та наявність у нього інвалідності, оскільки даний факт і так є встановленим і додаткового дослідження не потребує. З огляду на викладене, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог представника позивача в заявлених ним межах та про відсутність правових підстав для їх задоволення. Згідно п.19 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції чинної на момент подання позову), від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх інстанціях звільняються: органи виконавчої влади Автономної Республіки Крим, структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчі органи міських рад, на які покладено завдання щодо вирішення питань соціального захисту населення. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, а позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати слід компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed