Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з указаною заявою, у якій зазначає, що вона є громадянкою Російської Федерації, народилася [INFO] у м.Горлівка Донецької області. 25.09.2006 вона отримала посвідку на постійне проживання в Україні. У березні 2018 року з приводу заміни указаної посвідки у зв'язку із досягнення 45-річчя заявник звернулася до заінтересованої особи, але в усній формі їй було відмовлено у видачі нової посвідки, оскільки необхідно встановити факт її проживання на території України у період з 24.08.1991 по 13.11.1991. Посилаючись на диплом про навчання у Сумському училищі культури та довідку КП "Тростянецьке ЖЕУ" як на докази, що підтверджують факт проживання на території України у період з 24.08.1991 по 13.11.1991, заявник просить встановити факт її проживання на території України у вказаний період. У судовому засіданні заявниця свої вимоги підтримала, просила задовольнити заяву. Представник заінтересованої особи у судовому засіданні проти задоволення заяви заперечив, вказуючи на відсутність доказів у підтвердження факту постійного проживання заявниці на території України станом на 24.08.1991 р. та 13.11.1991 р. Суд, заслухавши вступне слово заявниці, представника заінтересованої особи, допитавши свідків, дослідивши подані докази, дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з огляду на наступне. Як встановлено свідоцтвом про народження заявниці, вона народилась [INFO] у м.Горлівка Донецької області та від народження мала прізвище «[PERSON]» (а.с.30). Довідкою КП "Тростянецьке ЖЕУ" за №145 від 15.06.2017 та формою №Б зазначено, що [PERSON] була зареєстрована та проживала по [ADDRESS] у періоди з 02.11.1982 по 21.09.1988, 05.04.1989 по 27.09.1989, 23.07.1993 була перереєстрована у зв'язку зі зміною прізвища на «[PERSON]», та із 26.04.1994 р. була перереєстрована у зв'язку зі зміною прізвища на «[PERSON]» і знята з реєстрації 24.01.1995 (а.с.42-43). Із витягу Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб вбачається, що 07 грудня 1991 року за актовим записом №214 був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], після реєстрації шлюбу дружина отримала прізвище «[PERSON]», та 16 листопада 1993 року вказаний шлюб було розірвано (актовий запис №130) (а.с.44). Як вбачається із диплому [NUMBER], виданого 24 червня 1993 року , реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.24), та виписки із залікової книжки успішності (додаток до диплому) (а.с.45), - [PERSON] навчалась у Сумському культурно-освітньому училищі із 01 вересня 1989 року по 24 червня 1993 року. Довідкою про шлюб встановлено, що [PERSON] одружилась із [PERSON] 27 січня 2001 року, якій присвоєно прізвище «[PERSON]» (а.с.28), та 06 листопада 2002 року вказаний шлюб був розірваний, прізвище дружини залишилось «[PERSON]» (а.с.25). Із завіреної належним чином копії трудової книжки [PERSON] (на титульній сторінці книжки мається первинний запис про прізвище особи як «[PERSON]»), встановлено, що заявниця у період з 07.03.1989 по 01.07.1989 працювала на Тростянецькій швейній фабриці «Заря», з 01.09.1989 року по 01.07.1993 р. була зарахована ученицею денного відділення Сумського державного культосвітнього училища, у період з 20.10.1992 по 21.09.1994 працювала медичним реєстратором у Тростянецькому відділенні судмедекспертизи (а.с.46-49). Посвідкою на постійне проживання Серії [NUMBER] від 25.09.2006 установлено, що [PERSON], яка народилася [INFO] у м.Горлівка Донецької області, є громадянкою Російської Федерації , прибула в Україну у 2005 році з Росії, посвідка видана безстроково (а.с.7). Отже, як встановлено вказаними доказами, факт постійного проживання [PERSON] території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на час набрання чинності Законом України "Про громадянство України" від 8 жовтня 1991 року N 1636-XII року з 13 листопада 1991 року підтверджується вищевказаними доказами, так як заявниця у вказаний період навчалась на денному відділенні навчального закладу і доказів того, що у цей період виїздила за межі України, судом не встновлено. Крім того, допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], рідна сестра заявниці, показала, що вони із сестрою та батьками переїхали на постійне місце проживання із Донецької області у м.Тростянець у 1982 році, та були всі зареєстровані по [ADDRESS], заявниця у 1989 році вступила до Сумського культосвітнього училища, де навчалась до 1993 року, працювала у м.Тростянці, та виїхала на роботу до Росії після розлучення із чоловіком [PERSON] Свідки [PERSON] та [PERSON], подруги заявниці, у суді засвідчили, що знають родину заявниці, яка із 1982 року проживає по [ADDRESS], свідок [PERSON] разом навчалась із заявницею у Сумському державному культосвітньому училищі, проживала в одній кімнаті у гуртожитку у м.Суми. Вирішуючи вимогу заявника про встановлення факту проживання на території України суд виходить із наступного. Листом Верховного суду України від 01.01.2012 « Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз'яснено, що суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, який має юридичне значення. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов'язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року. Відповідно до п.7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року. У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України за №215 від 27.03.2001, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Пунктом 3 частини 2 статті 9 Закону України «Про громадянство України» передбачено, що безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п'яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» за № 5 від 31.03.1995 передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Суд сприймає досліджені у судовому засіданні докази як носії конкретної інформації факту постійного проживання [PERSON] на території України як у період до, так і на встановлені дати - 24.08.1991 та 13.11.1991, і вказані докази ніким не спростовані. За таких обставин, вимоги заявниці є обґрунтовані та підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved