Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-25 00:00:00

07.09.2017 позивач [PERSON] звернулася в суд із позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод [PERSON] в здійсненні приватизації земельної ділянки площею 0,0811 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані у [ADDRESS] , шляхом надання права подальшого проведення приватизації без підпису суміжного землекористувача- [PERSON] ( [ADDRESS] ) в акті встановлення та узгодження меж земельної ділянки та акті прийомки-передачі межових знаків на збереження. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка [PERSON] зазначає, що є власником будинку за [ADDRESS] , за яким закріплена земельна ділянка загальною площею 0,0811га для обслуговування цього будинку та господарських споруд. Позивач у 2003-2004 роках розпочала збір документів для безоплатної приватизації цієї земельної ділянки, однак відповідач [PERSON] не погодилася узгоджувати суміжні межі та розпочала подавати судові позови, вважаючи, що [PERSON] , захопила її частину земельної ділянки. У 2015 році [PERSON] знову розпочала збір документів для приватизації земельної ділянки, яка знаходиться у її користуванні. Ухвалою № 4954 від 14.07.2015 «Про надання громадянам дозволу на виготовлення проектів землеустрою» ЛМР надала позивачці дозвіл на виготовлення проектів землеустрою для оформлення землекористування на земельну ділянку, яка раніше була надана: в користування громадянам для обслуговування індивідуальних житлових будинків (п.23 у Додатку до Ухвали). ЛКП «Центр земельного кадастру та землеустрою» було розроблено проект землеустрою щодо відведення Позивачу земельної ділянки (кадастровий план земельної ділянки, індн. № [NUMBER] ). Під час виконання технічної документації із землеустрою, щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, на виконання вимог ст. ст. 196, 198 Земельного кодексу України, щодо погодження меж земельної ділянки із суміжними землевласниками та землекористувачами, [PERSON] , як співкористувач суміжної земельної ділянки по межі від «Д» до «А», відмовилася підписувати Акт прийомки-передачі межових знаків на збереження, не надаючи при цьому ніяких аргументованих пояснень такої відмови. Правовими підставами позову на думку позивачки є такі. Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до п.1 ч. 2. ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ч.1 ст.118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який згідно з ст. 122 цього Кодексу передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, рішення про що приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Для приватизації земельної ділянки відповідно до ст. 198 ЗК України необхідним є встановлення та узгодження її розмірів. Погодження меж із суміжними власниками та землекористувачами здійснюється при проведенні кадастрових зйомок, для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Відповідно до ст. 55 Закону України "Про землеустрій" межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка, крім того, межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам. З метою погодження меж земельних ділянок позивач зверталась до суміжного землекористувача - відповідача [PERSON] з метою підписання актів встановлення та погодження зовнішніх меж земельних ділянок та акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання, проте вона відмовилась підписати акти. Таким чином, відмова [PERSON] підписати акт встановлення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі позбавляє права позивача отримати безоплатно у власність земельну ділянку і отримати Державний акт на право власності на землю, чим порушено право на приватизацію земельної ділянки. У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 106 ЗК України, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприянню встановлення твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. У відповідності з ч. 5 ст. 158 ЗК України, у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова Свірідової В.В. від 28.09.2017 відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого судового розгляду ( т.1а.с.12). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 17.10.2017 підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду ( т.1а.с.38). Протокольною ухвалою судового засідання від 27.10.2017 залучено до участі у цивільній справі № 466/6497/17 в якості третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача Львівську міську раду; Узгоджувальну комісію для вирішення земельних спорів Львівської міської ради; Відділ у м.Львові Головного Управління Держгеокадастру у Львівській області; ЛКП "Центр земельного кадастру та землеустрою " та Колективне підприємство «Картограф» ( т.1а.с.48-50). Протокольною ухвалою судового засідання Шевченківського районного суду м. Львова від 22.10.2018 з учасників справи вилучено Узгоджувальну комісію для вирішення земельних спорів Львівської міської ради і ЛКП «Центр земельного кадастру та землеустрою» ( т.2 а.с.243-245). Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 22.05.2019 по справі № 466/6497/17 у задоволенні клопотання позивача [PERSON] про прийняття заяви про збільшення позовних вимог в порядку ст.49 ЦПК України від 17.12.2018року з додатками відмовлено ( т.2 а.с.51, 52-54). Протокольною ухвалою судового засідання від 19.06.2018 Львівську міську раду вилучено з числа третіх осіб і залучено в якості співвідповідача по справі за клопотанням представника позивача (т.1а.с.211-214). Позивач [PERSON] в судові засідання не з`являлась,на адресу суду 27.10.2017 подана заяву про розгляд справи у її відсутності,за представництвом [PERSON] (т.1 а.с.42). Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, надавши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Просив позовну заяву задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] проти позову заперечила. Зазначила, що позивачка не зверталася до неї у встановленому законом порядку щодо погодження меж земельної ділянки, та прийомки - передачі межових знаків на збереження. Про такі дії позивачки їй не було відомо. Представник відповідачки [PERSON] - Кожан - Юрдига О .Я., яка діє на підставі договору про надання правової допомоги ( т.1а.с.33), проти позову заперечила та надала пояснення аналогічні тим, що викладені нею у відзиві на позов ( т.1а.с.108-115). Зокрема, представник відповідачки наголосила на тому, що до позовної заяви позивачки не долучено жодного належного і допустимого доказу з якого би вбачалося, що [PERSON] відмовилася від підпису на акті встановлення та узгодження меж земельної ділянки та акті прийомки-передачі межових знаків на збереження. Зокрема, про це не зазначено у додатках до позовної заяви і не скріплено підписами свідків, які б засвідчили таку відмову. Тобто у даному випадку в матеріалах технічної документації відсутня інформація про те, що [PERSON] відмовлялася узгоджувати такі межі. Більш того, позивачкою взагалі не було дотримано вимог п.п. 2.8.; 3.12 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затверджено наказом Держкомзему від 18 травня 2010 року №376, щодо повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) завчасно, не пізніше ніж за п`ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Правовими підставами для відмови у задоволенні позовних вимог позивачки, на думку представника відповідачки, є те, що обраний позивачкою спосіб приватизації земельної ділянки суперечить процедурі визначеній Земельним Кодексом України, оскільки встановлення меж земельної ділянки не є компетенцією суду. Питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності, у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, відповідно до ст. 12 ЗК України, відноситься до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад, а не суду. Отже, до компетенції суду не належить зміна законодавчого порядку. Аналогічна позиція викладена в Ухвалі Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 22.02.2017р. Крім цього, ст.ст. 126,186, 198 Земельного кодексу України декларують принцип добровільності погодження меж земельної ділянки з суміжними землекористувачами, і чинним земельним законодавством не передбачено обов`язку щодо надання згоди у примусовому порядку на погодження меж земельної ділянки, у тому числі і за рішенням суду. Покликаючись на ст. 19 Конституції України, представник відповідачки наголосила на тому, що ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, а принцип добровільності вчинення дій суб`єктами земельних правовідносин та відсутність у чинному законодавстві України обов`язку землекористувача з надання згоди по погодженню меж суміжних земельних ділянок, а тим більше обов`язку надання згоди на погодження у примусовому порядку дозволяє стверджувати про те, що відмова відповідача у наданні згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача (позивача) не може розцінюватись як зловживання відповідачем своїми правами та як порушення прав позивача, оскільки така відмова є формою реалізації відповідачем свого права. Також, на думку представника відповідача, позивачкою не надано доказів, що земельна ділянка, яку бажає приватизувати позивачка має площу 0,0811га, оскільки до позовної заяви не долучено жодного рішення органу місцевого самоврядування з якого би вбачалася така площа земельної ділянки і те, що саме [PERSON] є її володільцем чи землекористувачем. Із наданої позивачкою документації вбачається невідповідність фактичного розташування (конфігурації та площі) земельної ділянки якою користується позивачка [PERSON] площі та конфігурації цієї ділянки, які затверджені рішенням № 289 від 23.03.1959 р., то вбачається порушення ч.5 ст.116 Земельного кодексу України, якою передбачено, що надання земельної ділянки у користування, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після її вилучення. Жодних рішень Львівської міської ради, якими б вилучалася частина земельної ділянки [ADDRESS] немає. А надання [PERSON] земельної ділянки за рахунок частини земельної ділянки суміжних землекористувачів без попереднього їх вилучення, є незаконним. Крім цього, представник відповідачки зауважила, що площа та конфігурація земельної ділянки, яку пропонується приватизувати позивачці, буде сформована з порушенням чинного законодавства, а саме п.3.25* ДБН 360-92** Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень, згідно з яким "Для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м". Відповідним чином мають формуватися і межі земельних ділянок. Тому проведення межі земельної ділянки по стіні будівлі (в даній ситуації по стіні прибудови (веранди) до частини житлового будинку А2, що належить відповідачці [PERSON] є порушенням будівельних норм. А стаття 39 Земельного кодексу України чітко вказує, що "Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм". Також прибудова-веранда [PERSON]. зі сторони будинковолодіння [ADDRESS] , облаштована вентиляцією, яка потребує для належної експлуатації відповідного обслуговування, а отже, необхідний доступ. Представник відповідача Львівської міської ради Гордєєва О.В. (яка діє на підставі довіреності від 17.01.2018 ( т.1а.с.106, 140) проти задоволення позову [PERSON] заперечила повністю та зазначила, що, дійсно, ухвалою № 4954 від 14.07.2015 «Про надання громадянам дозволу на виготовлення проектів землеустрою» ЛМР надано позивачці дозвіл на виготовлення проектів землеустрою для оформлення землекористування на земельну ділянку, яка раніше була надана в користування громадянам для обслуговування індивідуальних житлових будинків по [ADDRESS] . Однак, даною ухвалою не передбачається конкретизація площі, дане питання стосується технічної документації, яку позивачка на сьогоднішній день не надала, а відтак площа 0,0811 га, яку бажає отримати позивач у власність є надуманою на сьогоднішній день. Відповідно до п.3 Ухвали від 14.07.2015 № 4954 громадяни повинні забезпечити через спеціалізовану землевпорядну організацію виготовлення проектну землеустрою та подати міській раді на затвердження. Станом на сьогоднішній день гр. [PERSON] не зверталась із зазначеною заявою до Львівської міської ради, а відповідно їй і не надавалась і не могла бути надана вказана ділянка у власність для обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] . Правові підстави відмови викладено у відзиві на позов ( т.1 а.с.75-77). Представник третьої особи Відділу у м. Львові Головного Управління Держгеокадастру у Львівській області в судове засідання не прибув, хоча належним чином повідомлявся про день та час розгляду справи, про причини неявки суд не повідомляв. (т.2 а.с.65) Представник третьої особи Колективного підприємства «Картограф» в судове засідання не прибув. Надіслав суду заяву про розгляд справи у відсутності його представника ( т.1а.с.240,т.2 а.с.64). Суд, заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] - адвоката Дручека В.С., відповідача [PERSON] , представника відповідача [PERSON] - адвоката Кожан-Юрдигу О.Я., представника відповідача Львівської міської ради Гордєєвої О.В., з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Як вбачається з копії Рішення Виконавчого комітету № 289 від 23 березня 1959 року «Про розгляд матеріалів по обміру земель по кварталах нр.1032….1056», виконком ЛМР депутатів трудящих вирішив залишити в користування земельні ділянки відповідано до існуючих норм за землекористувачами в таких розмірах: № земельної ділянки [NUMBER] - [PERSON] . - площею 891,5 кв.м.; № [NUMBER] - [PERSON] - площею 908,8 кв.м.(т.1 а.с.162). Згідно відповіді Відділу Держземагентсва у м.Львові Львівської області від 10.06.2015 р. № С-1344/0-1556/6-15 (т.1а.с.165) вбачається, що земельна ділянка на [ADDRESS] (згідно представленого плану земельної ділянки) знаходиться в користуванні [PERSON] без належно оформлених правовстановлюючих документів на землекористування (згідно списку землекористувачів та землевласників Шевченківського району м.Львова, затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради від 06.02.98р. за № 51 «Про інвентаризацію земель м.Львова»). Згідно Довідки з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями згідно земельно-кадастрових даних від 06.08.2013р. № 40/01-14/3805 наданої Відділом Держземагентсва у м.Львові Львівської області (т.1а.с.98) вбачається, що згідно земельно-кадастрових даних, земельна ділянка на [ADDRESS] (згідно представленого плану земельної ділянки на якій відображена споруда літ. «кн.») частково входить в межі земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні гр. [PERSON] на [ADDRESS] та частково входить в межі земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні [PERSON] на [ADDRESS] без належно оформлених правовстановлюючих документів на землекористування (згідно списку землекористувачів та землевласників Шевченківського району м.Львова, затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради від 06.02.98р. за № 51 «Про інвентаризацію земель м.Львова». Отже, судом встановлено, що земельна ділянка, якою користується позивачка [PERSON] , має спільну межу із земельною ділянкою, яка на даний час знаходиться в користуванні відповідача [PERSON] . Ухвалою Львівської міської ради № 4954 від 14.07.2015 «Про надання громадянам дозволу на виготовлення проектів землеустрою» надано позивачці [PERSON] дозвіл на виготовлення проектів землеустрою для оформлення землекористування на земельну ділянку, яка раніше була надана: в користування громадянам для обслуговування індивідуальних житлових будинків (п.23 у Додатку до Ухвали) за адресою: [ADDRESS] (т.1а.с.44, 101). З метою реалізації права на приватизацію земельної ділянки, за замовленням позивачки [PERSON] Львівським міським Центром державного земельного кадастру та КП «Картограф» виготовлено проект землеустрою щодо відведення позивачу земельної ділянки та відповідну технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку на земельну ділянку за адресою [ADDRESS] . Так, до матеріалів справи позивачкою долучено Акт встановлення і узгодження меж земельної ділянки (т.1а.с.4, 101); Акт прийомки-передачі межових знаків на збереження (т.1а.с.5); Кадастровий план земельної ділянки, іден. № [NUMBER] (т.1а.с.6). Відповідно до частин першої, другої статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статті 122 цього кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Згідно з частинами першою, другою статті 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану (стаття 198 ЗК України). Статтею 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. На виконання статті 106 ЗК України наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками (далі - Інструкція). Відповідно до абз. 6 п.2.8. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками від 18.05.2010 року №376 одним із складових технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) є план меж земельної ділянки, складений за результатами кадастрової зйомки. Згідно із п.Б ч.2 ст.198 Земельного кодексу України кадастрова зйомка включає погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. Пунктом 3.12 Інструкції передбачено, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, не пізніше ніж за п`ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Повідомлення надсилається рекомендованим листом, кур`єрською поштою, телеграмою чи за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання. Як вбачається із оглянутого в судовому засіданні Акту встановлення і узгодження меж земельної ділянки від 3 вересня 2015 р., у ньому відсутній підпис - погодження відповідачки [PERSON] та іншого співкористувача суміжної земельної ділянки - [PERSON] . Однак, запису про те, що [PERSON] відмовилася підписати вказаний Акт, який би був засвідчений свідками, у цьому документі не міститься (т.1а.с.4). Не міститься такого ж запису і у Акті прийомки-передачі межових знаків на збереження (т.1а.с.5). Крім цього, у Акті прийомки-передачі межових знаків на збереження (без дати складання такого) (т.1а.с.5) не зазначається про те, що відповідачка [PERSON] не з`явилася для проходження процедури закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) позивачки [PERSON] . Стаття 5 ЦПК України передбачає способи захисту, які застосовуються судом. Так, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Пунктом 2 постанови пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» визначено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Стосовно вимог [PERSON] про усунення перешкод в приватизації земельної ділянки площею 0,0811 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані у [ADDRESS] , шляхом надання права подальшого проведення приватизації без підпису суміжного землекористувача - [PERSON] ( [ADDRESS] ) в акті встановлення та узгодження меж земельної ділянки та акті прийомки-передачі межових знаків на збереження, позовні вимоги не можуть бути задоволені, оскільки суди не можуть перебирати на себе функцію зміни порядку та процедури, які встановлені на законодавчому рівні. Процедура погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами передбачена Земельним Кодексом України. У частині першій статті 122 ЗК України визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Частиною третьою статті 158 ЗК України визначено, що органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. До компетенції суду не належить зміна законодавчого порядку. Згідно правової позиції судів касаційної інстанції, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) не є компетенцією суду, що встановлено Великою Палатою Верховного суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14 (провадження № 14-552цс18) та у справі № 350/67/15 (провадження № 14-652цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Таке погодження полягає у тому, щоб суміжному землекористувачу було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не з самого факту відмови від підписання акта, а з мотивів відмови. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Ненадання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. У той же час непогодження суміжним землекористувачем меж земельної ділянки не є само по собі підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову у затвердженні технічної документації та передачі земельної ділянки у власність. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №346/4408/15-ц (провадження № 61-8450св18). Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі №580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18), постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 703/183/15-ц (провадження № 61-19984св18); постанові Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 599/934/16-ц (провадження № 61-17504св18); постанові Верховного Суду від 24 червня 2019 року у справі № 676/4677/16-ц (провадження № 61-25184св18); постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 606/729/17 (провадження № 61-26585св18); постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 372/21/16-ц (провадження № 61-15029св18). Отже, як вказано вище, погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Однак, судом не здобуто доказів того, що позивачка [PERSON] повідомляла належним чином відповідачку [PERSON] про дату та час погодження меж їхніх суміжних земельних ділянок. Більш того, відмова [PERSON] від підписання акту погодження меж земельних ділянок не порушує прав [PERSON] на отримання земельної ділянки у власність і не є перешкодою у проведенні передбачених законом дій, спрямованих на приватизацію земельної ділянки позивачкою. З огляду на наведене, суд не знаходить підстав для задоволення вказаної позовної заяви. Крім цього, заслуговують на увагу й доводи відповідачки про те, що у випадку надання дозволу позивачці на продовження приватизації земельної ділянки площею 0,0811 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані у [ADDRESS] , площа та конфігурація земельної ділянки, яку пропонується приватизувати позивачці, буде сформована з порушенням чинного законодавства, зокрема, нормам ст.39 Земельного кодексу України, які вказують, що «Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм». Відповідно до пункту 3.25 ДБН 360-92. Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень, для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м". Відповідним чином мають формуватися і межі земельних ділянок. Крім того, як зазначено в пункті 5.6 Технічних вказівок щодо визначення меж земельних ділянок спільної та спільної часткової власності фізичних і юридичних осіб на забудованій території у населених пунктах, затверджених Державним комітетом України по земельним ресурсам, якщо встановлення меж земельної ділянки призводить до ущемлення інтересів суміжних землекористувачів (неможливість проїзду, проходу до шляхів загального користування, підключення до інженерних комунікацій тощо), то у висновках відповідних державних органів у обов`язковому порядку зазначаються обмеження та сервітути. Як вбачається із Технічного паспорта на садибний житловий будинок [ADDRESS] складеного ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 03.05.2015р. , а саме згідно Схематичного плану земельної ділянки, на якій цей будинок розміщено, межа земельної ділянки [PERSON] зі сторони будинку [ADDRESS] проходить по стіні цього житлового будинку. Відтак, відповідачці [PERSON] , як суміжному землекористувачу не залишено згідно ДБН прилеглої ділянки шириною 1 метр для обслуговування будівель, чим порушено її права ( т.1а.с.173). Зазначене підтверджується також Планом присадибної ділянки № [ADDRESS] складеним ОКП ЛОР БТІ та ЕО 21.10.2010р., в якому наведено розрахунок площі земельної ділянки № [NUMBER] станом на 1959 рік (т.1а.с.119), Планом присадибних ділянок № [ADDRESS], складеним ОКП ЛОР БТІ та ЕО 15.06.2011р. в якому наведено площу і конфігурацію цих земельних ділянок і розбіжності між фактичним станом та площею і конфігурацією згідно рішення ЛМР № 289 від 23.03.1959р. (т.1а.с.119, 121) . Підсумовуючи суд зазначає, що чинне законодавство України не передбачає обов`язку землекористувача надавати згоду на погодження меж суміжних земельних ділянок. Відмова відповідача у наданні згоди позивачу на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача не може мати для позивача негативні наслідки, оскільки це не може розцінюватись як зловживання відповідачем своїми правами, або як порушення прав позивача, так як така відмова є формою реалізації відповідачем свого права. А тому за таких обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed