Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності на ? частину спільно нажитого майна та надання права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що [INFO] помер [PERSON], з яким вона проживала однією сім?єю без реєстрації шлюбу з 01.06.1984 року в [ADDRESS]. Під час спільного проживання, протягом 1987-1991 років разом побудували будинок по [ADDRESS], в якому вона проживає на даний час. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на вказаний будинок та автомобіль ВАЗ 21093, д/н [NUMBER], який вони придбали у 2014 році за спільні кошти. У зв'язку з тим, що вони не перебували у зареєстрованому шлюбі, позивач не може оформити свої спадкові права. Спадкоємцем першої черги за законом є дочка померлого [PERSON] [PERSON] з 2008 року був інвалідом 2 групи, останні 5 років через свій безпорадний стан, викликаний хворобами, не міг сам себе обслуговувати, а тому позивач здійснювала за ним догляд. З урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] домоволодіння по [ADDRESS], загальною площею 36,7 кв.м., автомобіль ВАЗ 21093, д/н [NUMBER], визнавши за [PERSON] право власності на ? будинку та ? автомобіля; встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім?єю без реєстрації шлюбу з 01.06.1984р. по 05.06.2015р.; надати [PERSON] право на спадкування разом із спадкоємцями першої черги відповідно до ч. 2 ст. 1259 ЦК України. Позивач у судовому засіданні позов підтримала, пояснивши, що у 1984 році познайомилася з [PERSON] та з 01.06.1984 року вони стали проживати однією сім?єю в його будинку по [ADDRESS], який він придбав у 1980 році. Вели спільне господарство, тримали і продавали свиней, мали спільний бюджет, працювали у лікарні. З 1986 року вони почали будівництво нового будинку на місці старого. Будували вдвох, купували будівельні матеріали за власні кошти, використовували матеріали бувші у користуванні. У 1989 році заселилися до нового будинку. У 1991 році закінчили будувати будинок та господарські споруди, жили вдвох, дочка їх не навідувала. У 1984 році вона розірвала шлюб з [PERSON] через суд, а [PERSON] в 2001 році розірвав шлюб з [PERSON] Однак лише в 1988 році вони отримали свідоцтва про розірвання шлюбу. Шлюб між собою так і не зареєстрували. У 2003 році перебувала у США, звідки висилала кошти та передачі [PERSON], постійно підтримувала з ним зв'язок. Після приїзду, [PERSON] наполіг на її реєстрації в будинку. З 2005 року вона прописалася у будинку. У 2013 році подавали заяву про реєстрацію шлюбу, однак не одружилися через хвороби. У 2010 році [PERSON] купив автомобіль ВАЗ 21093 за 4500 дол. США. Це їх спільні кошти, які вони заощаджували протягом життя. Автомобіль був переоформлений на [PERSON] належним чином лише у 2014 році. Останні роки [PERSON] дуже хворів, у нього був цукровий діабет, встановлена інвалідність, часто лікувався стаціонарно, переніс декілька інсультів. Вона здійснювала за ним догляд, купувала ліки, позичала кошти у сусідів, витрачала свою пенсію та пенсію сина інваліда. Здійснювала поховання за кошти, які отримала від дочки з Америки та кошти, які назбирали сусіди. Відповідач у судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на те, що її батько [PERSON] придбав будинок по [ADDRESS] у 1980 році до знайомства з [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу, а тому будинок належав йому на праві особистої власності. В подальшому здійснивши самовільну перебудову [PERSON] отримав дозвіл на оформлення документів та володів будинком на праві особистої власності. Заперечувала, що з 1984 року по 2015 рік [PERSON] проживала з [PERSON] однією сім?єю, оскільки на період знайомства і до 2005 року [PERSON] періодично проживала з іншим чоловіком цивільним шлюбом, протягом цього ж періоду періодично проживала [ADDRESS], де була зареєстрована. Тривалий час перебувала у США. У 2005 році [PERSON] зареєструвалася у будинку батька, однак і після цього вона часто поверталася до власного житла, оскільки доглядала за своїми дітьми інвалідами [PERSON] та [PERSON] Перебудова будинку у 1991 році здійснювалася за кошти батька та за допомогою друзів. Домовленості між ними про спільне будівництво не було, а тому спільних витрат на його будівництво вони не несли. Батько отримував заробітну плату та мав доходи від бджільництва, мав доходи від ремонту автомобілів. Батько часто змінював автомобілі, продавав попереднє, докладав заощаджені кошти та купував краще. Спірний автомобіль також був придбаний батьком у 2014 році за його власні заощадження. Маючи 2 групу інвалідності, цукровий діабет, батько керував транспортним засобом та вів нормальний спосіб життя. [PERSON] ніколи не потребував стороннього догляду, міг самостійно себе обслуговувати. [PERSON] отримувала таку ж пенсію як батько, витрачала її на свої потреби та потреби сина інваліда, свої кошти в придбання автомобіля не вкладала. У 2014 році помер син позивача, організація поховання якого відбувалася за безпосередньої участі [PERSON] Поховання [PERSON] відбулося частково і за кошти дочки, друзів, сусідів, родичів та власних батьківських заощаджень. Батько відкладав гроші на випадок своєї смерті і зберігав їх у сейфі, про що знала [PERSON], яка забрала їх, витративши на поховання та погашення боргу за газ. Просила відмовити у задоволенні позову та застосувати строки позовної давності до вимог про визнання спільною сумісною власністю будинку, визнання право власності на ? будинку. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Саме ця правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі № 6-148цс12, яка є обов'язковою для застосування всіма судами України відповідно до ст. 360-7 ЦПК України. Судом встановлено, що [PERSON] є дочкою [PERSON], який помер [INFO], після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому майно, в тому числі на будинок №69, який розташований по вул. Пліщинська в м. Шепетівка та автомобіль ВАЗ 21093, д/н [NUMBER]. Після смерті [PERSON], його дочка [PERSON], у встановлений законом строк, а саме 09.06.2015р. звернулася до Шепетівської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, була заведена спадкова справа №153/2015. Крім того, відповідач повідомив нотаріуса про те, що [PERSON] перебував у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] Крім [PERSON], до Шепетівської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулася [PERSON], яка у заяві від 24.07.2015р. зазначила, що перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] 24.07.2015р. нотаріус відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] у зв'язку із тим, що [PERSON] не є спадкоємицею ні за законом, ні за заповітом. Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 22.07.2015р. заява [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу залишена без розгляду відповідно до ч. 4 ст. 256 ЦПК України. Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи: свідоцтвом про смерть [PERSON], свідоцтвом про народження [PERSON], заявою [PERSON] про прийняття спадщини від 09.06.2015р., заявою [PERSON] про прийняття спадщини від 24.07.2015р., листом Шепетівської міської державної нотаріальної контори від 24.07.2015р., договором купівлі-продажу від 13.08.1980 р., свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 22.07.2015р. [PERSON] з 04.02.2005р. зареєстрована [ADDRESS], що підтверджується копією паспорта НВ 347053 та копією домовою книги на будинок. Факт проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS] підтверджується також копією заявки на видачу готівки від 04.09.2014р., анкетою-заявою №45550 від 04.09.2014р., заяви на отримання переказу від 12.01.2015р., в яких [PERSON], отримуючи кошти, вказувала своє місце проживання - [ADDRESS]. [PERSON] з 16.05.2001р. зареєстрована та проживає у [ADDRESS], має 4 дітей. Як вбачається з пенсійної справи №126043, [PERSON] призначена пенсія за віком з 21.08.2001р., у заяві про призначення пенсії від 16.08.2001 року (а. 12) [PERSON] вказала адресу проживання [ADDRESS], прописки [ADDRESS]; [PERSON] працювала до серпня 2003 року; з 01.12.2013р. їй перерахована пенсія в розмірі 1073,16 грн. Як вбачається з пенсійної справи №127348, [PERSON] призначалася пенсія за інвалідністю з 19.07.2006р., працював до 01.08.2006р., з 01.12.2013р. перерахована пенсія в розмірі 1084,09 грн. 08.06.2015р. та 09.06.2015р. із заявами про надання одноразової грошової допомоги на поховання [PERSON] та виплату неодержаної пенсії зверталася [PERSON] Такі виплати нею одержані на підставі наданої довідки голови квартального комітету №20 від 09.06.2015р. за №400. Відповідно до довідки голови квартального комітету №20 від 12.03.2015р. за №467, [PERSON] проживала [ADDRESS] разом з померлим [PERSON], без реєстрації шлюбу. Відповідно до довідки голови квартального комітету №20 від 12.03.2015р. за №468, [PERSON] проживала постійно по [ADDRESS] разом з померлим [PERSON], вели спільне господарство, сплачували комунальні послуги. Відповідно до довідки голови квартального комітету №20 від 12.03.2015р. за №469, [PERSON] здійснила поховання [PERSON] за власний кошт. Відповідно до довідки голови квартального комітету №20 від 13.08.2015р. за №489, [PERSON] з 1984 року проживала [ADDRESS] разом з померлим [PERSON], без реєстрації шлюбу, здійснювала за ним догляд, проводила ремонт у будинку. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що проживає [ADDRESS], по сусідству з [PERSON] 30 років назад [PERSON] купив стару хату по [ADDRESS], привів [PERSON], з якою вони разом проживали, вели домашнє господарство, тримали свиней, кролів, обробляли земельну ділянку, разом будували нову хату. Знає, що [PERSON] вкладала свої кошти у будівництво та брала участь у будівництві нового будинку. Дочку померлого [PERSON] бачила лише один раз. Після смерті [PERSON] свідок запропонувала грошову допомогу на поховання, однак [PERSON] сказала, що має долари, які їй переказала дочка з Америки. [PERSON] віддала ці кошти [PERSON], яка купила все необхідне для поховання. На другий день після похорон дочка забрала автомобіль. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що проживає [ADDRESS], по сусідству з [PERSON] Бачила як [PERSON] з [PERSON] будували будинок, робили все самі. Коли [PERSON] була у дочки в США, то [PERSON] хвалився їй, що [PERSON] пересилає йому посилки та гроші, жалівся, що важко без неї, чекав її повернення. Коли [PERSON] був у лікарні, то свідок позичала кошти для [PERSON] Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що проживає по сусідству з [PERSON] Знає, що [PERSON] купив будинок, який знесли та разом з [PERSON] побудували новий будинок. В 2015 році [PERSON] та [PERSON] садили город, сусідка допомогала. Дочку [PERSON] ніколи не бачила. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що проживає по сусідству з [PERSON] Знає, що [PERSON] і [PERSON] разом будували будинок, вели домашнє господарство, купили автомобіль, обробляли город. Останні 3 роки [PERSON] часто хворів, викликали швидку допомогу. В 2014 році [PERSON] з [PERSON] разом садили город, а в 2015 році вона їм допомагала. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 23.07.2014р. [PERSON] за життя належав автомобіль ВАЗ 21093, 2006 року випуску, д/н [NUMBER]. Таким чином, матеріалами справи та показаннями свідків підтверджено факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого був придбаний автомобіль ВАЗ 21093, 2006 року випуску, д/н [NUMBER], а також ведення ними спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, усталених відносин, притаманних подружжю. Відповідно до судових рішень про розірвання шлюбу та свідоцтва про розірвання шлюбу, [PERSON] та [PERSON] на час придбання спірного автомобіля не перебували у будь-якому іншому шлюбі. Вказане дає суду підстави встановити факт проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON], у період з 01 січня 2004 року (набрання чинності ЦК і СК України) по [INFO] відповідно до ст. 256 ЦПК України, а також визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] автомобіль ВАЗ 21093, д/р/н [NUMBER], 2006 року випуску, визнати за [PERSON] право власності на ? частину автомобіля ВАЗ 21093, д/р/н [NUMBER], 2006 року випуску як такий, що був придбаний ними внаслідок спільних трудових зусиль, ведення спільного господарства, побуту та бюджету. Допитана у судовому засіданні свідок відповідача [PERSON] пояснила, що коли купувала у [PERSON] мед, то [PERSON] у будинку не бачила, не заперечуючи, що остання могла знаходитися на роботі. В травні 2015 року бачила [PERSON] на ринку. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що колись розмовляв з [PERSON] про автомобілі. Суд відхиляє показання вказаних свідків, оскільки вони не змогли підтвердити дати зустрічей та розмов з [PERSON] та не спростовують факт спільного проживання [PERSON] і [PERSON] з 2004 року по день смерті останнього. Тимчасове перебування [PERSON] за кордоном не може бути підставою для твердження, що в цей час [PERSON] не підтримувала подружніх відносин з [PERSON] Як підтвердила у судовому засіданні свідок [PERSON], [PERSON], перебуваючи в США пересилала [PERSON] передачі та гроші, спілкувалася з ним, а після приїзду відразу прописалася по [ADDRESS]. Допитані у суді свідки позивача підтвердили обставини щодо спільного будівництва [PERSON] та [PERSON] житлового будинку по [ADDRESS] протягом 1988-1991 років, однак це не є достатньою правовою підставою для визнання за [PERSON] права власності на ? спірного будинку. А тому, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON], у період з 01.06.1984 р. по 01 січня 2004 року, визнання спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] домоволодіння по [ADDRESS], загальною площею 36,7 кв.м., визнання за [PERSON] право власності на ? будинку, суд виходить з наступного. Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України від 7 лютого 1991 року № 697-XII "Про власність" (далі - Закон України "Про власність"), відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР) та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Так, згідно зі статтею 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і частина перша статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)). За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю. Тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення частини першої статті 24 КпШС України, частини першої статті 17 Закону України "Про власність" вважається правильно застосованим із дотриманням рекомендацій, які містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" та від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Саме до цього по суті зводяться правові висновки, що викладені в судових рішеннях від 24 липня 2013 року у справі № 6-19562св13, від 18 березня 2013 року у справі № 6-44349св12, від 29 лютого 2012 року у справі № 6-250св12, від 11 березня 2015 року № 6-211цс14. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 1978 р. по 1988 р. [PERSON] 13.08.1980р. на підставі договору купівлі-продажу придбав будинок по [ADDRESS], площею 10,9 кв.м. Земельна ділянка надавалась попередньому власнику будинку на підставі рішення виконкому Шепетівської міської ради від 14.04.1976р., в подальшому не приватизована. Рішенням Шепетівського районного народного суду Хмельницької області від 28.04.1982р., яке набрало законної сили 27.05.1982р., відмовлено у позові [PERSON] до [PERSON] про розподіл будинку [ADDRESS], [PERSON] залишився одноосібним власником будинку, що придбав за договором купівлі-продажу від 13.08.1980р. Рішенням виконавчого комітету Шепетівської міської ради №204 від 21.11.1991р. встановлено, що [PERSON] самовільно перебудував житловий будинок по [ADDRESS] в нових розмірах, загальною площею 36,7 кв.м., побудував сарай. Дозволено переоформити документи. Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №18-86/15 від 14.01.2016 року, дерев?яний будинок площею 10,9 кв.м., придбаний [PERSON] в 1980 році в [ADDRESS], не існує. Житловий будинок по [ADDRESS] площею 36,7 кв.м. є незавершеним будівництвом і не може бути прийнятий в експлуатацію через суттєві порушення ДБН, міг бути побудований у 1990 році. Таким чином, будинок в експлуатацію не прийнятий. Позивачем не надано будь-яких доказів розміру її участі у будівництві. Суд позбавлений можливості визначити частку [PERSON] в майні, яка визначається відповідн о до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Крім того, майном відповідно до ч. 1 ст. 190 та ст. 179 ЦК України є окремі речі, сукупність речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинку з юридичної точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року №6-388цс15, від 27 травня 2015 року №6-159цс15. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстровано раніше в установленому законодавством порядку. [PERSON] не є спадкоємицею першої черги після смерті [PERSON], а спірний незавершений будинок в [ADDRESS], площею 36,7 кв.м., відповідно до вимог ст. 1218 ЦК України, не входить до спадкової маси. Сімейний кодекс України набрав законної сили лише з 1 січня 2004 року і зворотної сили не має, а нормами Кодексу про шлюб та сім'ю не передбачалося встановлення факту проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу. Згідно з положенням глави 6 розділу ІV ЦПК України юридичний факт встановлюється тоді, коли від нього залежить виникнення, зміна чи припинення правовідносин. Тому, юридичний факт, якщо від його встановлення ніякі права не виникають, сам по собі не встановлюється, що є підставою для відмови у задоволенні позову в частині встановлення факту проживання однією сім'єю з 01.06.1984р. по 01.01.2004 р. Щодо позовної давності, то питання про її застосування вирішуватись не може, оскільки суд дійшов висновку про необхідність відмови у позові в частині визнання спільною сумісною власністю домоволодіння, визнання права власності на ? будинку, по суті позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У ст. 1264 ЦК України зазначено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Згідно з ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умовами, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Застосування наведеної норми права з урахуванням вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України вимагає доведення позивачем факту опікування, матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу, а також перебування спадкодавця в безпорадному стані, тобто стані, зумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях. Вимогу про визнання права на спадкування за законом разом зі спадкоємцем першої черги [PERSON] обґрунтувала тим, що [PERSON] через тяжку хворобу (цукровий діабет) тривалий час перебував у безпорадному стані та потребував матеріального забезпечення і сторонньої допомоги, яку вона йому надавала. У п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Суд звертає увагу на те, що [PERSON] помер у віці 63 років, тобто не у похилому віці, хворів цукровим діабетом, що є загальним захворюванням, мав 2 групу інвалідності, що підтверджується довідкою МСЕ №136417 від 01.07.2008р., періодично проходив стаціонарне лікування, виписувався з покращенням здоров'я, що підтверджується виписками з медичної карти хворого за період з 2012-2015 р.р. Крім того, 24.12.2014р. [PERSON] отримав дозвіл на мисливську гладкоствольну рушницю, що підтверджується листом Шепетівського МВ від 13.11.2015р. [NUMBER], а у 2014-2015 р.р. обробляв земельну ділянку, садив город, що підтвердили у судовому засіданні свідки позивача. Таким чином, посилання позивача про безпорадний стан [PERSON] спростовані у судовому засіданні належними і допустимими доказами, що є підставою для відмови у задоволенні вимог [PERSON] в частині визнання права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги. Виходячи з вимог ст. 88 ЦПК пропорційно до задоволеної частини вимог підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 974,40 грн.

Outcome: partial