Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], просив ухвалити рішення про поновлення його на посаді лікаря-хірурга ургентного хірургічного відділення Здолбунівської центральної районної лікарні; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Обгрунтовуючи вимоги, позивач зазначив, що з серпня 1986 року він працював на посаді лікаря-хірурга Здолбунівської центральної районної лікарні, яка є комунальним закладом районної ради. Після призначення його у червні 2006 року заступником головного лікаря цієї лікарні, 0,5 ставки лікаря-хірурга ургентного хірургічного відділення займав за сумісництвом. 01 січня 2013 року приступив до виконання обовязків головного лікаря Здолбунівського районного центру первинної медичної допомоги, працюючи за сумісництвом на 0,5 ставки лікаря-хірурга ургентного хірургічного відділення Здолбунівської центральної районної лікарні. 09 січня 2015 року його повідомлено про наступне звільнення з посади за сумісництвом та на підставі наказу головного лікаря Здолбунівської центральної районної лікарні [PERSON] від 12.03.2015 року звільнено з роботи. Вказане звільнення з роботи позивач вважає незаконним з огляду, що йому в день звільнення не видано копію наказу про звільнення, не проведено виплату всіх належних йому сум; в наказі зазначено про звільнення у звязку з прийняттям на посаду постійного працівника, хоча трудовий договір про прийняття його на посаду за сумісництвом оформлений як безстроковий. Здолбунівська центральна районна лікарня є комунальним закладом Здолбунівської районної ради, тому неправомірно застосований при звільненні п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій № 43 від 28.06.1993 року. Протягом десяти днів з дати його звільнення «постійний» працівник до роботи хірургом Здолбунівської ЦРЛ не приступив, що свідчить про звільнення з роботи з особистих мотивів. Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 21.04.2015 року залучено до участі у справі, як співвідповідача - Здолбунівську центральну районну лікарню (а.с. 57). В уточнених позовних вимогах, позивач просив поновлення його на посаді лікаря-хірурга ургентного хірургічного відділення Здолбунівської центральної районної лікарні; стягнути з Здолбунівської центральної районної лікарні на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу, починаючи з 13 березня 2015 року; стягнути з Здолбунівської центральної районної лікарні на його користь моральну шкоду в розмірі 30000 гривень; судові витрати покласти на відповідача (а.с. 94-97). В судовому засіданні позивач [PERSON], представник позивача [PERSON] підтримали уточнені позовні вимоги в повному обсязі з підстав зазначених в позовній заяві. Представники відповідачів [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] працює за основним місцем роботи на посаді головного лікаря Здолбунівського районного центру первинної медичної допомоги та перебував з відповідачем - Здолбунівською центральною районною лікарнею в трудових відносинах, працював за сумісництвом на 0,5 ставки лікаря-хірурга ургентного хірургічного відділення, що підтверджується копіями трудової книжки (а.с. 27-28) та витягу з наказу (а.с. 7). 09 січня 2015 року позивача повідомлено про наступне звільнення, через два місяці, з посади лікаря-хірурга ургентного хірургічного відділення за сумісництвом Здолбунівської центральної районної лікарні, згідно ст. 43-1 КЗпП України, в звязку з прийняттям на роботу основного працівника, який не є сумісником (а.с. 36). Наказом від 12.03.2015 року № 8-к позивача звільнено з посади лікаря-хірурга за сумісництвом Здолбунівської центральної районної лікарні, в звязку з прийняттям на роботу працівника, який не є сумісником (основного працівника), ст. 7 КЗпП України, п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій (а.с. 9), наказом від 17.03.2015 року були внесені виправлення помилки наказу від 12.03.2015 року № 8-к (а.с. 124). 13 березня 2015 року [PERSON] прийнято на 0,5 ставки посади лікаря-хірурга ургентного хірургічного відділення Здолбунівської центральної районної лікарні, як основного працівника, в порядку переведення з Рівненської центральної міської лікарні, що підтверджується копією наказу від 13.03.2015 року (а.с. 42). Відповідно до п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України № 43 від 28.06.1993 року, звільнення з роботи за сумісництвом провадиться з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у зв'язку з особливими умовами та режимом праці без виплати вихідної допомоги. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 43-1 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадку звільнення з суміщуваної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв'язку з обмеженням на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позивача, який працював за сумісництвом на посаді лікаря-хірурга ургентного хірургічного відділення Здолбунівської центральної районної лікарні, законно та обґрунтовано звільнено із займаної посади у зв'язку з прийняття на вказану посаду працівника лікаря-хірурга [PERSON], який не є сумісником. Посилання позивача на неправомірно застосований при звільненні п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України № 43 від 28.06.1993 року є безпідставним, з огляду на наступне. На час прийняття і дії вказаного наказу відповідно до Закону України "Про власність" до державної власності відносились загальнодержавна власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність). Зазначений нормативно-правовий акт врегульовував питання роботи працівників на умовах сумісництва як на державних (комунальних) підприємствах, так і в державних (комунальних) установах, організаціях, що фінансуються з бюджетів всіх рівнів. Незважаючи на втрату чинності Закону України "Про власність" (Закон України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у звязку з прийняттям Цивільного кодексу України" від 27.04.2007 р N 997), зазначений нормативно-правовий акт врегульовує питання роботи на умовах сумісництва в установах, організаціях, що фінансуються з бюджетів всіх рівнів. Отже, дія зазначеного наказу поширюється не тільки на державні, а і на комунальні підприємства, установи і організації, в тому числі на Здолбунівську центральну районну лікарню, яка є комунальним закладом охорони здоровя. Вимоги закону при звільнені позивача були додержані, тому у задоволенні уточнених позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed