Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійним укладеного між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11347295000 від 16.05.2008 року. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 16.05.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11347295000 від 16.05.2008 року на суму 29143,00 дол. США під 12,5% річних до 15.05.2015 року. До вищевказаного договору 30.01.2009 року укладені додаткова угода № 1 та додаткова угода № 2. Позивач вважає, що зазначений кредитний договір суперечить вимогам законодавства України й містить явно несправедливі умови, внаслідок чого завдає значні матеріальні збитки позивачеві. Станом на дату укладення спірного кредитного договору відповідач не був уповноваженим банком на здійснення валютної операції з надання позивачеві кредиту в іноземній валюті, оскільки не мав відповідної індивідуальної ліцензії, тому не мав права на здійснення кредитних операцій з резидентами в іноземній валюті. В звязку з чим, спірний договір має бути визнаний недійсним. Детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача в кредитному договорі відсутній. Також, в договорі не наведено обґрунтування вартості супутніх послуг. Позивач в судове засідання 12.08.2015 року не зявився, судова повістка у даній справі про виклик до суду повернута на адресу суду з відміткою "за закінченням терміну зберігання" (а.с. 21, 24). В судовому засіданні 12.10.2015 року, 23.10.2015 року та 17.12.2015 року адвокат позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та наполягав на їх задоволенні. Позивач в судове засідання, призначене на 23.12.2015 року, 14.01.2015 року та 20.01.2015 року не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 89, 90) та розписка про наступний розгляд справи (а.с. 93). Позивачем подано до суду заяву (вх. № 1500 від 19.01.2016 року) про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити (а.с. 97). Представник відповідача в судовому засіданні 12.10.2015 року, 23.10.2015 року та 17.12.2015 року проти задоволення позовних вимог заперечив та просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, про що також надав відповідні письмові заперечення (а.с. 36-39). В обґрунтування заперечень зазначено, що законодавством України передбачено обовязковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, проте заборона встановлення грошових зобовязань у іноземній валюті не передбачена. Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» 24.12.2001 року отримало дозвіл № 1 [PERSON] банку України на право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1 та п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Відповідно до п. 2.3. Положення про порядок видачі банкам банківської ліцензії, письмових дозволів та ліцей на виконання окремих операцій, що затверджене постановою Правління [PERSON] банку України № 275 від 17.07.2001 року, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу [PERSON] банку, банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями. З огляду на викладене, уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Підписанням договору позичальник засвідчив, що ознайомлений з умовами кредитування, а також письмовим повідомленням останнього про умови кредиту. Крім того, твердження позивача щодо порушення відповідачем положень законодавства України про захист прав споживачів є абсурдними і такими, що не відповідають ані обставинам справи, ані нормам Цивільного кодексу України та Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідачем дотримано вимог чинного законодавства, відповідно відсутні підстави для задоволення позову. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення адвоката позивача та представника відповідача, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив таке. Між Публічним акціонерним банком «УкрСиббанк» (правонаступник Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк») та [PERSON], укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11347295000 від 16.05.2008 року (далі Договір), за умовами п.п. 1.1., 1.2.2., 1.4. яких позивач зобовязався надати відповідачу кредит у розмірі 29143,00 дол. США, що дорівнює еквіваленту 147172,15 за курсом НБУ на день укладання Договору на придбання автомобіля, строком дії по 15.05.2015 року включно, а відповідач зобов'язувався повністю повернути Банку одержану суму кредиту і сплатити проценти за користування грошовими коштами на умовах та в порядку, передбачених цим Договором. Відповідно до п. 1.3. договору процента ставка за кредитом становить 12,5 % річних (а.с. 7-11). Відповідно до п. 1.2.2. Договору позичальник зобовязується повернути суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтентних платежів у розмірі 525,00 дол. США в день сплати ануїтет них платежів. Розмір ануїтетного платежу може змінюватися у випадку зміни процентної ставки згідно із п.п. 1.3.1., 10.2. цього договору. За п. 1.2. Додаткової угоди № 1 від 30.01.2009 року (а.с. 12) до договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11347295000 від 16.05.2008 року, укладеною між сторонами, змінено кінцевий термін повернення кредиту за Договором, а саме: позичальник зобовязаний повернути кредит у повному обсязі в термін не пізніше 15.05.2017 року, якщо тільки не буде застосований інший термін повернення кредиту відповідно до цього Договору. Також, між Публічним акціонерним банком «УкрСиббанк» (правонаступник Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк») та [PERSON], укладено Додаткову угоду № 2 від 30.01.2009 року (а.с. 13) до договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11347295000 від 16.05.2008 року. Згідно п. 2.1. Додаткової угоди № 2 позичальник з дати підписання цієї угоди зобовязується повернути кредит та сплачувати плату за кредит шляхом щомісячної сплати ануїтет них платежів в день сплати ануїтетного платежу. Розмір ануїтетного платежу складає 450,00 дол. США. день сплати ануїтетного платежу 25 число кожного календарного місяця строку кредитування, протягом якого позичальник зобовязаний сплатити ануїтет ний платіж. Розмір ануїтетного платежу може змінюватися у випадку зміни процентної ставки відповідно до умов Договору. Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до пункту 10.13 Договору, підписанням даного договору позичальник свідчить про те, що: всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписанням даного Договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема пункт 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до статтей 192, 524, 533 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Статтею 1054 Цивільного кодексу України визначено, що за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 2 Закону України Про банки і банківську діяльність кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статтею 47 вищевказаного Закону визначено, що банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг. Відповідно до статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», на здійснення валютних операцій національним банком видаються відповідні ліцензії. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Тобто, виходячи з зазначених вище норм, чинне законодавство допускає можливість визначення зобов'язань у іноземній валюті, використання іноземної валюти в Україні, але визначає межі та конкретний порядок її використання. При цьому, відповідно до пункті «в» частини 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», індивідуальної ліцензії потребують, зокрема, здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. [PERSON] банку України від 07.12.2009 № 13-210/7871-22612 щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 вказаного Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, роз'яснено, що на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті, а тому операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. Отже, індивідуальна ліцензія на проведення операцій по наданню і одержанню резидентами кредитів в іноземній валюті необхідна лише у випадку, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі, а оскільки на даний час законодавством не визначено межі термінів і сум надання (одержання) кредитів в іноземній валюті, тому операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою і єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 вказаного Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою, і операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. Надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України. Крім того, постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року в п.п. 11, 13 розяснено, що у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що [PERSON] банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про [PERSON] банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі [PERSON] банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління [PERSON] банку України від 14.10.2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких [PERSON] банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення [PERSON] банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним. Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічний акціонерний банк «УкрСиббанк» одержано банківську ліцензію № 75 (а.с. 47-48) від [PERSON] банку України на право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1 та п.п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та дозвіл № 75-2 від 19.11.2002 року (а.с. 45), на право здійснювати операції, визначені п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно з додатком до цього дозволу. Так, згідно додатку до дозволу (а.с. 42) Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» мав право здійснювати, зокрема, ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; залучати та розміщувати іноземну валюту на валютному ринку України. З огляду на викладене, враховуючи, що оспорюваний договір було укладено до набрання чинності Законом України від 22.09.2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», а також враховуючи наявність банківської ліцензії та дозволу [PERSON] банку України, суд приходить до висновку про законність надання відповідачем позивачу кредиту в іноземній валюті із зобовязанням повернення такого та сплати процентів за користування ним. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочин закріплені в статті 203 Цивільного кодексу України. Підстави недійсності правочину визначені в статті 215 Цивільного кодексу України. Згідно частини 1 та частини 3 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Статтями 1048-1050, 1054 Цивільного кодексу України, Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Визначені умови укладення кредитного договору, зокрема, це: досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобов'язань позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; кредитний договір має укладатись обов'язково у письмовій формі, причому недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює ніяких правових наслідків, окрім тих, що пов'язані з його нікчемністю; сторони кредитного договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі. Згідно частини 1 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частина 3 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України та статті 60 Цивільного процесуального кодексу України покладають на кожну сторону обовязок довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Проте, позивачем не доведена належним чином, а судом при розгляді справи не встановлена наявність підстав, з якими Цивільний кодекс України та Закон України «Про захист прав споживачів» пов'язують визнання спірного кредитного договору недійсним. Питання розподілу судового збору вирішується у відповідності до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України та компенсуються за рахунок держави, оскільки позивач на час звернення до суду був звільнений від сплати судового збору у відповідності до Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного,

Outcome: dismissed