Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-05 00:00:00

19 вересня 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Луцької міської ради про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 05 жовтня 2012 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від якого у них народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 квітня 2014 року шлюб між ними розірвано. Відповідно до рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 січня 2015 року ухвалено стягнути аліменти з [PERSON] , [INFO] , жителя с. Забороль Луцького району в користь [PERSON] на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 гривень щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову 21 жовтня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття, додаткові витрати на сина [PERSON] , [INFO] в сумі 10000 гривень. Вказує, що протягом тривалого часу син проживає з нею, вона самостійно займається його вихованням, піклується про його фізичний та духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, по вихованню та утриманню сина, аліментів не сплачує, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, не цікавиться його життям. Вважає, що оскільки батько дитини - [PERSON] не займається вихованням, не забезпечує харчування, медичний догляд, лікування сина, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не спілкується із сином є всі підстави для позбавлення його батьківських прав щодо сина [PERSON] , [INFO] . Посилаючись на вищевикладене та норми ст.ст. 141, 150, 164 СК України позивач просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, вказував, що [PERSON] відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а тому не має можливості займатись вихованням сина та дбати про нього об`єктивних причин, у відповідача не має свідомого ухилення від виконання батьківських обов`язків. Представник третьої особи Шульган Ф. П. в судовому засіданні не заперечував щодо задоволення позову. Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідка, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син [PERSON] , [INFO] (а.с.6). З матеріалів справи вбачається, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 квітня 2014 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.7). Відповідно до рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 січня 2015 року ухвалено стягнути аліменти з [PERSON] , [INFO] , жителя с.Забороль Луцького району в користь [PERSON] на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 гривень щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову 21 жовтня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття, додаткові витрати на сина [PERSON] , [INFO] в сумі 10000 гривень. На виконання вищевказаного рішення суду від 26 січня 2015 року, Луцьким міськрайонним судом Волинської області 23 квітня 2015 року видано виконавчий лист (а.с. 8). В ході розгляду справи сторонами не заперечується, що наразі малолітній син [PERSON] проживає саме з позивачем. Як вбачається з довідки Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції від 21.05.2019 року, у період з 01 грудня 2018 року по 31 травня 2019 року, [PERSON] не отримувала аліментів на утримання сина [PERSON] ,2012 року народження,згідно виконавчого листа № 161/17103/14-ц від 23.04.2015 року (а.с. 9). З відомостей, які надані КЗ «Дошкільний навчальний заклад №28 компенсуючого типу (спеціальний) для дітей з вадами розвитку» від 02 травня 2019 року слідує, що [PERSON] , [INFO] відвідує заклад дошкільної освіти з 25 квітня 2017 року, в статусі дитини з інвалідністю з 29.03.2013 року. Мама [PERSON] приділяє належну увагу вихованню та навчанню дитини, співпрацює з педагогами групи. Зі слів педагогів групи, яку відвідує [PERSON] , тато [PERSON] участі в освітньому процесі дитини не приймає (а.с. 12). Згідно висновку Служби у справах дітей Луцької міської ради від 31 липня 2019 року №168, вказана служба вважає за доцільним позбавлення батьківських прав відповідача стосовно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Надаючи правову оцінку позовним вимогам стосовно позбавлення батьківських прав, суд зазначає наступне. Статтею 150 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. При цьому у частині четвертій статті 164 СК України визначено, що під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Пленум Верховного Суду України в Постанові №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та про поновлення батьківських прав», наголошує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом. Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо. Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав (тобто позбавлення прав на виховання, захист інтересів, на відібрання дитини від інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття, і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Окрім того, відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення чи поновлення батьківських прав орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування, так як поведінка відповідача і бажання повністю змінити ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків свідчать про небайдужість останнього до долі свого сина і намагання якнайшвидше виправитися. Проаналізувавши наданий суду висновок Служби у справах дітей Луцької міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, суд зазначає, що у ньому відсутні дані про умисне ухилення відповідача від виконання батьківського обов`язку з утримання дитини, не наведено даних про роботу або намагання цього органу, відповідального за захист прав дітей, об`єктивно визначити ставлення батька до дитини, не зазначено, чому саме позбавлення батьківських прав відповідача піде на користь інтересам дитини. Окрім того, у висновку навіть не зазначено, чи відбиралися пояснення відповідача стосовно його участі/неучасті у вихованні дітей, і чи були спроби відібрати такі пояснення. До того ж відповідач не був присутнім на виконкомі при вирішенні питання щодо його участі у вихованні сина. Як пояснив в судовому засіданні представник Служби у справах дітей Луцької міської ради - Шульган Ф.П., на час затвердження висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача - [PERSON] , не було відомо, що останній перебуває в місцях позбавлення волі. З наведених вище підстав, суд не бере до уваги висновок органу опіки і піклування, оскільки він не є достатньо обґрунтованим. Статтею 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчим органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Як вказано в ч.1ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України"). Під час розгляду справи не знайшли підтвердження беззаперечними доказами винна поведінка та свідоме нехтування батьківськими обов`язками [PERSON] , які б свідчили про ухилення від утримання та виховання дитини і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України. В ході розгляду справи, представником відповідача надавались пояснення, що відповідач [PERSON] заперечує проти позбавлення його батьківських прав, він бажає налагодити стосунки з сином, погасити заборгованість по аліментах та утримувати і виховувати належним чином свого сина. Він має намір зробити все від нього залежне для якнайкращого майбутнього сина. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків повинно бути навмисним, тобто коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки. Судом не встановлено злісного небажання відповідачем [PERSON] виконувати свої обов`язки по вихованню сина. До відповідача раніше не застосовувались попередження про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України ).Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Матеріали справи не містять достатніх відомостей для застосування такої виключної міри як позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав. Згідно прецедентної практики Європейського суду з прав людини питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці (справа "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року). Позбавлення відповідача батьківських прав не спрямоване на забезпечення реальних інтересів дитини, суд звертає увагу на вік дитини (7 років), у якому, на думку суду, розлучення з батьком та позбавлення його батьківських прав може негативно впливати на емоційний та психологічний стан дитини, оскільки дитина вже здатна усвідомлювати таке розлучення та запам`ятати його. З цього приводу суд також зауважує, що позивач по справі не надала суду результати спілкування з дітьми психолога, зокрема шкільного, в якому було б зазначено про ставлення дитини до батька, чи прив`язана дитина до нього, чи пам`ятає його, а також висновок, чи розлучення з батьком негативно вплине на дитину. Основним посиланням позивача щодо позбавлення батьківських прав відповідача являється те, що відповідач не бере участі у вихованні сина та не надає достатньої матеріальної допомоги, не сплачує аліменти. Однак, неналежність сплати батьком аліментів сама по собі не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав з урахуванням обставин прояву батьком ініціативи та бажання спілкуватися із сином, піклуватися про нього й брати участь у його вихованні. Неможливість батька на даний час брати участь у вихованні сина, піклуватись про його розвиток, приділяти сину належну увагу обумовлена об`єктивними обставинами ,які не залежать від волі батька [PERSON] , оскільки останній відбуває покарання у місцях позбавлення волі. Ухилення від виконання юридичного обов`язку завжди є актом свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Позбавлення батьківських прав є втручанням у приватне і сімейне життя. Однак, на думку суду, у розглядуваній ситуації таке втручання не є виправданим і пропорційним, оскільки матеріали справи не свідчать про умисне невиконання відповідачем своїх обов`язків, зокрема стосовно участі у вихованні дитини. Для позбавлення батьківських прав мало впевнитися в невиконанні обов`язків щодо виховання. Необхідно також установити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо. Для виявлення таких обставин суд ретельно перевірив докази, якими позивач обгрунтовує свої вимоги, та вважає що, позбавлення батьківських прав є крайньою мірою відповідальності, тому суд застосовує її тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультативними. До суду не було надано доказів того, що відповідач жорстоко поводився з дитиною, перебуває на обліку щодо захворювання на алкоголізм чи наркоманію, або своєю поведінкою негативно впливає на виховання. При цьому факт заперечення відповідачем позовних вимог про позбавлення батьківських прав свідчить про наявність у нього бажання піклуватись про свого сина . Позивачем не надані суду допустимі і беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками відповідачем, які б свідчили про ухилення [PERSON] від виховання сина і як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» передбачено, що суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дітей і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, аналізуючи наведені докази та даючи їм оцінку у співвідношенні із діючим законодавством, враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов`язки, з урахуванням обставин справи та ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст.7,164 СК України, піклуючись при цьому про інтереси дитини, для виховання якої необхідна участь обох батьків, суд дійшов висновку про відсутність виняткової ситуації, яка б викликала необхідність позбавити відповідача батьківських прав, а відтак суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed