Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-25 00:00:00

08.08.2017 року до Голопристанського районного суду Херсонської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог вказала, що 11.01.2011 року між нею та відповідачкою було укладено договір позики, за яким позивачка передала у власність відповідачки грошові кошти в розмірі 8000 дол.США, а відповідачка зобовязалася повернути указані грошові кошти та сплачувати 4% на місяць. Строк повернення позики сторонами не визначено. Сторони дійшли згоди про те, що відсотки повинні сплачуватись кожні шість місяців. У разі несвоєчасної виплати відсотків дана сума додається до суми боргу та відсоткова ставки за наступний період нараховується на загальну суму заборгованості. На підтвердження укладення вказаного договору та його умов відповідачкою було складено розписку про одержання нею грошових коштів. Відповідачка в порушення прийнятих зобовязань в обумовлені строки позику не повернула. Позивачка 14.06.2017 року направила на адресу відповідачки вимогу про виконання грошового зобовязання, проте вимогу було проігноровано. З посиланням на ст.ст. 526, 1046, 1048, 1049 ЦК України позивачка просила стягнути з [PERSON] на її користь суму заборгованості за договором позики в розмірі 883604 грн. та понесені судові витрати. Справу розглянуто згідно ч.2 ст.158 ЦПК України у відсутності позивача та його представника, який заявою просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити. Відповідачка у судове засідання не зявилася. Про час та місце розгляду справи повідомлена. Про причини неявки суд не повідомила. Згідно з ч.2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не зявилися в судове засідання без поважних причин. Виходячи з наведеного, відповідно до ст. 224 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутності відповідачки і ухвалює заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно з складеної розписки від 11.01.2011 року [PERSON] надала в борг відповідачці [PERSON] грошові кошти у розмірі 8000 доларів США, зі сплатою 4 відсотки на місяць. Умовами передбачено, що відсотки сплачуються кожні шість місяців, у разі несвоєчасної виплати відсотків дана сума додається до суми боргу та відсоткова ставки за наступний період нараховується на загальну суму заборгованості. Строк повернення позики сторонами не визначено (а.с. 6). Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України. Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Аналогічний висновок міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Оскільки сторонами не встановлено строк повернення позики, [PERSON] 14.06.2017 року направила на адресу [PERSON] вимогу про виконання грошового зобовязання (а.с. 8, 9). Судом встановлено, що [PERSON] протягом тридцяти днів від дня пред'явлення вимоги не повернула борг, тому є обґрунтованою вимога позивача про стягнення з відповідача суми боргу. Положеннями частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Умовами договору встановлено, що відповідачка зобовязалася сплачувати 4% на місяць кожні шість місяців, при цьому у разі несвоєчасної виплати відсотків дана сума додається до суми боргу та відсоткова ставки за наступний період нараховується на загальну суму заборгованості. Станом на 09.09.2014 року сторони погодили, що заборгованість складала 11619,30 доларів США. Надалі повернення боргу не відбувалось, в результаті чого сума боргу станом на момент предявлення позову складає: станом на 12.01.2015 року 11619,30 * 4% * 6 місяців = 2788,62 долари США розмір відсотків за шість місяців; станом на 12.07.2015 року 14407,92 * 4% * 6 місяців = 3457,92 долари США розмір відсотків за шість місяців; станом на 12.01.2016 року 17865,84 * 4% * 6 місяців = 4287,78 долари США розмір відсотків за шість місяців; станом на 12.07.2016 року 22153,62 * 4% * 6 місяців = 5316,84 долари США розмір відсотків за шість місяців; станом на 12.01.2017 року 27470,46 * 4% * 6 місяців = 6592,92 долари США розмір відсотків за шість місяців. Загальний розмір заборгованості - 34063,38 доларів США (27470,46+6592,92). Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", Закон України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті". Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Позивач просить стягнути суму боргу у гривнях, виходячи з офіційного курсу 2594,4129 гривні за сто доларів США (станом на день звернення до суду з позовом). Таким чином сума боргу становить 883604 грн. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що отримані відповідачем у борг кошти, у визначений законом строк, не повернуті, з урахуванням вимог ст. ст. 1046-1049 ЦК України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості за договором позики у визначеному позивачем розмірі.

Outcome: approved