Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, в якому просила суд відшкодувати за рахунок коштів Державного бюджету України шкоду, заподіяну терористичним актом за пошкоджений будинок та майно, розташований за адресою: [ADDRESS] в сумі 181 952,82 грн. Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що 26.02.2015 внаслідок терористичного акту було здійснено пошкодження будинку позивача за адресою: [ADDRESS] . Даний будинок належить [PERSON] та [PERSON] у рівних частинах. Зі слів позивача, під час початку військових дій позивач була змушена покинути свій будинок та переїхати до своїх родичів. Відомості про будинок позивач отримала пізніше від жителів, що залишилися проживати в даному населеному пункті. В результаті терористичного акту в будинку пошкоджено стіни, дах та інші елементи будинку, що фактично призвело до неможливості подальшого проживання в будинку. По даному факту Дружківським відділенням Краматорського відділу поліції в Донецькій області розпочато кримінальне провадження за № 12017050260000261 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.258 КК України. У зв`язку з викладеним позивач, посилаючись на вимоги законодавства, звернулась до суду за захистом свого права. Ухвалою судді від 18.03.2019 було відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження та призначено підготовче засідання. Кабінет Міністрів України надав відзив на позовну заяву від 14.05.2019, в якому вказує, що позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог, зокрема факту руйнування її житлового будинку внаслідок терористичного акту під час АТО, особи, які причетні до руйнування, не встановлені та не притягнуті до відповідальності, що унеможливлює задоволення позову, а також відсутність чітко визначеного законодавства, що регулює спірні правовідносини. Просив суд в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі. Ухвалою суду від 17.09.2020 було зупинено провадження у справі до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку справи № 265/6582/16-ц. Ухвалою судді від 28.09.2020 було поновлено провадження у цій справі. Ухвалою суду від 11 лютого 2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена, звернулась до суду із заявою про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала. Представник відповідача Кабінету Міністрів України позов не визнав і заперечував проти його задоволення. Представник відповідача Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що зареєстроване місце проживання позивача за адресою: [ADDRESS] , фактичне місце проживання за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта громадянина України та довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 1526 від 23.11.2016. На теперішній час позивач має статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується вже згаданою довідкою від 23.11.2016 № 1526. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10.09.2013 позивач на підставі рішення Ясинуватського міськрайонного суду Донецької області є власником 1/2 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Також позивач є власником 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0144 га, кадастровий номер 1425587600:01:000:0685: з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: [ADDRESS] , що вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим приватним нотаріусом Ясинуватського районного нотаріального округу Донецької області 09.09.2013 за реєстровим № 3593. Також позивач та [PERSON] є власниками, по 1/2 частині кожен, земельної ділянки, площею 0,0751 га, кадастровий номер 1425587600:01:000:0684: з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: [ADDRESS] , що вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим приватним нотаріусом Ясинуватського районного нотаріального округу Донецької області 09.09.2013 за реєстровим № 3592 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 10.09.2013. [INFO] [PERSON] помер, що вбачається зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 21.02.2018. 21.02.2018 позивач звернулась до правоохоронних органів, подавши до Дружківського відділення поліції Краматорського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області заяву про вчинення кримінального правопорушення, у зв`язку із чим у ЄРДР було зареєстровано кримінальне провадження №12017050260000261 від 26.02.2018 за ч. 2 ст. 258 КК України. Наразі вказане кримінальне провадження перебуває у провадженні Служби безпеки України, доказів його закінчення суду не було надано. Згідно зі звітом від 11.04.2018 про незалежну оцінку вартості збитку, нанесеного внаслідок пошкодження будинку за адресою: [ADDRESS] , складеного ТОВ "Експертна компанія "Контакт", вартість збитку зруйнування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , складає 363 905,63 грн. Згідно зі звітом від 01.03.2019 про незалежну оцінку вартості відновлення житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , складеного ТОВ "Експертна компанія "Контакт", відновна вартість житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , складає 253 114,00 грн. Доказів руйнування належного позивачу житлового будинку внаслідок терористичного акту суду надано не було. З наявних в матеріалах справи фото неможливо встановити обставин того, що зображений на них будинок належить позивачу, та що його зруйновано внаслідок терористичного акту. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. Статтею 21 Конституції України передбачено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. У статті 22 Конституції України проголошено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів. Підтвердженням того виступають положення самих міжнародних договорів про права людини, які не виключають їх застосування у період збройних конфліктів, хоча й передбачають можливість відступу держави від окремих зобов`язань під час надзвичайної ситуації. У рішенні від 08.01.2004 у справі «Айдер та інші проти Туреччини» ЄСПЛ указав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об`єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику. Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (пункт 70). Отже, правова позиція ЄСПЛ ґрунтується на принципі про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок і особисту безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського порядку і миру, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтею 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені статтею 1166 ЦК України, згідно з якою майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Відповідно до статті 7 Кодексу цивільного захисту України одним з основних принципів здійснення цивільного захисту є гарантування та забезпечення державою конституційних прав громадян на захист життя, здоров`я та власності. Частиною дев`ятою статті 86 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що забезпечення житлом постраждалого або виплата грошової компенсації за рахунок держави здійснюється за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання. Відповідно до частини десятої статті 86 Кодексу цивільного захисту України розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна. Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14.04.2014 № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію. Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» від 02.12.2015 № 1275-р село Спартак, Ясинуватського району, Донецької області, відноситься до населеного пункту, на території якого здійснюється антитерористична операція. Як визначено статтею 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», антитерористична операція - це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності. Район проведення антитерористичної операції - визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція. Згідно зі статтею 1 зазначеного Закону, терористична діяльність - це діяльність, яка охоплює: планування, організацію, підготовку та реалізацію терористичних актів; підбурювання до вчинення терористичних актів, насильства над фізичними особами або організаціями, знищення матеріальних об`єктів у терористичних цілях; організацію незаконних збройних формувань, злочинних угруповань (злочинних організацій), організованих злочинних груп для вчинення терористичних актів, так само як і участь у таких актах; вербування, озброєння, підготовку та використання терористів; пропаганду і поширення ідеології тероризму; фінансування та інше сприяння тероризму. Терористичний акт - це злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбачена статтею 258 Кримінального кодексу України. У разі, коли терористична діяльність супроводжується вчиненням злочинів, передбачених статтями 112, 147, 258-260, 443, 444, а також іншими статтями Кримінального кодексу України, відповідальність за їх вчинення настає відповідно до Кримінального кодексу України. Відповідно до статті 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки в тому числі осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14.04.2014 № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 № 405/2014. Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07.10.2014 № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення, зокрема, Донецька область - з 07.04.2014. На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції на території Донецької області не прийнято. Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02.12.2015, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, село Спартак Ясинуватського району Донецької області (пункт 17 Переліку), в якому розташований житловий будинок позивача, належить до населених пунктів, в яких здійснюється антитерористична операція. Для правильного вирішення спору та захисту порушеного права позивача суд повинен визначитися з предметом й підставою позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові. Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічний висновок щодо застосування норм права висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічний правовий висновок висловлено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)). Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Аналогічний висновок щодо застосування норм права також висловлений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19). Позивач звернувся до суду, мотивувавши позов, зокрема тим, що не отримав від держави відшкодування за пошкодження (знищення) його майна, на яке він, на його думку, має право згідно з чинним законодавством України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Також позивач зазначав, що право на судовий захист гарантовано Конституцією України, у тому числі щодо захисту права власності, а право на відшкодування шкоди передбачено статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». У статті 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до практики ЄСПЛ принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (пункт 184 рішення від 22.06.2004 у справі «Броньовські проти Польщі», заява № 31443/96). Отже, людські права є найвищою соціальною цінністю, їх забезпечення та захист є прямим обов`язком держави. Разом з тим, Верховний Суд у своїй постанові виходив із того, що посилання позивача, як на правову підставу позову, на статтю 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статтю 86 Кодексу цивільного захисту України у взаємозв`язку з позитивним обов`язком держави щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції є безпідставним. Зобов`язання держави щодо поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів. Положення преамбули Конвенції вказують на те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні. Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав. Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28.09.2004 у справі «Копецький проти Словаччини», заява № 44912/98, пункти 49-50). Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. Позивач обґрунтував розмір завданої йому шкоди опосередкованою вартістю знищеного будинку,

Outcome: dismissed