Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-15 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у позові просили визнати право власності: за кожним із них на 1/12 (одну дванадцяту) частину жилого будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] [PERSON] та за кожним із них на ? (одну четверту) частину цього ж будинку як за членами колишнього колгоспного двору. В обгрунтування заявлених вимог позивачі зазначили, що даний будинок відповідно до свідоцтва на право особистої власності від 17.07.1960 року, виданого виконавчим комітетом Лосинівської селищної ради, належав колгоспному двору, головою якого був [PERSON], який помер [INFO], а станом на 15.04.1991 року у будинку проживали та були зареєстровані вони (позивачі) та [PERSON], який помер [INFO], у зв»язку з чим їх з померлим [PERSON] частки, як членів колгоспного двору, є рівними, тобто, по ? (одній четвертій) у кожного. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належну йому ? (одну четверту) частину спірного будинку, спадкоємцями першої черги за законом до майна якого являються позивачі: [PERSON] - дружина померлого, [PERSON] - його мати, [PERSON] - син померлого, та третя особа [PERSON] - дочка померлого, яка у встановленому законом порядку спадщину не прийняла та претензій щодо спадкового майна не має, а вони у встановлений строк звернулися з заявами про прийняття спадщини до нотаріуса, проте у видачі свідоцтв про право на спадщину їм відмовлено з посиланням на відсутність правовстановлюючого документа про право власності на належну спадкодавцеві частину будинку. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] позовні вимоги підтримав та дав пояснення, аналогічні обставинам, зазначеним у позові в обгрунтування позовних вимог. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з»явилася, але від неї надійшла заява, у якій вона справу просила розглянути без її участі та в якій зазначила, що позовні вимоги позивачів просить задовольнити (а.с.54). Представник відповідача у судове засідання не з»явився, але письмово відповідач - Лосинівська селищна рада просила справу розглянути без участі її представника та зазначила, що позовні вимоги позивачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] визнає (а.с.52). Заслухавши пояснення представника позивачів та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Постановами приватного нотаріуса Ніжинського районного нотаріального округу Голік Л.В. від 27.02.2015 року позивачам [PERSON], [PERSON], [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на частини жилого будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] [PERSON] з підстав відсутності правовстановлюючого документа в підтвердження права власності спадкодавця [PERSON] на спадкове майно (а.с.91-93). Главами 84-89 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Відповідно до ст. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Це знайшло також підтвердження і в ч.2 пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику в справах про спадкування", відповідно до якої за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. В той же час, у ч.3 пункту 23 цієї ж постанови ПВСУ зазначено, що в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки зверненню позивачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] з даним позовом до суду передувало їх звернення до нотаріуса з заявами для оформлення спадщини і у прийнятті таких заяв їм нотаріусом не відмовлено, а постановами нотаріуса відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину, тобто, відсутність у позивачів умов для одержання в нотаріуса свідоцтв про право на спадщину підтверджена відмовою нотаріуса у видачі їм такого, право на спадщину та оформлення права на спадщину відповідно до норм ЦК України мають різні значення, тому відповідно до ч.3 пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику в справах про спадкування" даний позов у частині визнання права власності в порядку спадкування підлягає розгляду в суді. Позивачами до позову додано копію свідоцтва на право особистої власності на домоволодіння [ADDRESS], виданого виконавчим комітетом Лосинівської селищної ради 17.07.1960 року (а.с.12), оригінал якого було оглянуто в судовому засіданні, відповідно до якого даний будинок у цілому належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON], та яке 17.07.1960 року зареєстровано в бюро технічної інвентаризації, тобто, реєстрація права власності на зазначений у свідоцтві жилий будинок проведена відповідно до діючого на той час законодавства, а саме Інструкції Держплану УРСР і Міністерства юстиції УРСР від 29 липня 1959 року "Про порядок реєстрації домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР". З довідки-характеристики КП «Ніжинське МБТІ» від 26.02.2015 року № 55 убачається, що право власності на жилий будинок [ADDRESS] у цілому зареєстровано за колгоспним двором, головою якого є [PERSON] та що номер жилого будинку змінено з № 36 на № 38 у зв»язку з упорядкуванням нумерації будинків Лосинівською селищною радою (а.с.95). Відповідно до довідки Лосинівської селищної ради: від 10.02.2015 року № 149 на а.с.90 та від 14.04.2015 року № 391 на а.с.98, станом на 15.04.1991 року у будинку [ADDRESS] проживали позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та що господарство мало статус колгоспного двору. Відповідно до копії домової книги на а.с.99-100, позивач [PERSON] значиться зареєстрованим у будинку [ADDRESS] з 25.03.1988 року, а повторно - з 10.06.1992 року у зв»зку з поверненням із лав Армії. Відповідно до роз»яснень, що викладені у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (з послідуючими змінами) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні і розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Норма щодо належності майна колгоспного двору його членам на праві сумісної власності та щодо рівності часток членів колгоспного двору була закріплена і в ст.ст.120, 123 ЦК УРСР. Зазначене дає підстави вважати, що частки позивачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] були рівними, тобто, становили по ? (одній четвертій) частці в кожного, оскільки [PERSON] у зв»язку з перебуванням на службі в Армії відповідно до ст.126 ЦК УРСР не вважається таким, що втратив право на частку у майні колгоспного двору. Як убачається з копій свідоцтв про смерть на а.с. 21, 22, голова колгоспного двору [PERSON] помер [INFO], а член колгоспного двору [PERSON] помер [INFO]. Підпункт «г» п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25.05.98 року № 15, містить роз»яснення щодо порядку спадкування і в ньому зазначено, що згідно зі ст.4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» з 01 липня 1990 року застосовуються загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору, тобто, спадкування після смерті останнього члена колгоспного двору, що мало місце до цієї дати і було закріплено у ст.563 ЦК УРСР, втратило чинність. Відповідно до зазначеного, на належну ? (одну четверту) частку [PERSON] відкрилася спадщина [INFO]. З копії довідки Лосинівської селищної ради від 10.02.2015 року № 151 на а.с.94, відповідність якої оригіналу посвідчено секретарем Лосинівської селищної ради, убачається, що на час смерті [PERSON] у будинку [ADDRESS] проживали та були зареєстровані: [PERSON] - дружина померлого, [PERSON] - його мати, [PERSON] - син померлого, тобто, позивачі. Відповідно до ч.1 ст.549 ЦК України в ред. 1963 року позивачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON], являючись відповідно до ст.529 цього ж Кодексу спадкоємцями першої черги за законом, вважаються такими, що спадщину на частку [PERSON], тобто, на ? (одну четверту) частину зазначеного жилого будинку, прийняли. Третя особа [PERSON], являючись спадкоємцем за законом першої черги, не здійснила жодної з дій відповідно до ст.549 ЦК України в ред.1963 року, які б свідчили про прийняття спадщини, тому вважається такою, що спадщину не прийняла і її доля відповідно до ст.554 ЦК України в редакції 1963 року переходить до інших спадкоємців за законом, тобто, до позивачів і розподіляється між ними в рівних долях. Відповідно частки спадкоємців - позивачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] збільшилися з 1/16 частки в кожного до 1/12 (1/4:4= 1/16; 1/16:3=1/48; 1/16+1/48=1/12). За встановлених обставин суд приходить до висновку, що в частині видачі позивачам свідоцтв про право на спадщину за законом на частину жилого будинку в порядку спадкування після смерті [PERSON] відмовлено безпідставно, без врахування положень п.4 ст.3 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-IV, який вступив у дію з 01.01.2013 року, відповідно до якого права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умови, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень, без врахування норм вищезазначеного законодавства щодо рівності часток членів колгоспного двору, особи яких були підтверджені довідкою Лосинівської селищної ради, та без використання наданого п.1 глави 7 розділу першого Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджено наказом Мін»юсту України від 22.02.2012 року № 296/5 (зареєстрований в Мін»юсті України від 22.02.2012 року № 282/20595) з послідуючими змінами та доповненнями, права на витребування від фізичної особи відомостей та документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії, та без врахування того, що для оформлення права на спадщину не вимагається окремого правовстановлюючого документа, яким би визначалась частка спадкодавця, про що міститься роз»яснення у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику в справах про спадкування". Але так як відповідно до ст.25 ЦК України цивільна правоздатність спадкодавця [PERSON], як фізичної особи, припинилася у момент її смерті, іншим шляхом оформити спадщину після його смерті позивачі позбавлені можливості, тому суд приходить до висновку про необхідність позовні вимоги позивачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у частині визнання за кожним із них права власності на 1/12 (одну дванадцяту) частину жилого будинку [ADDRESS] Ніжинського району в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] [PERSON] задовольнити. У задоволенні позовних вимог позивачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в іншій частині суд, не дивлячись на визнання відповідачем позову у повному обсязі, вважає необхідним відмовити з наступних підстав. Частиною першою статті 182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (частина четверта статті 182 ЦК України, стаття четверта Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»). Пунктом 4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-IV, який вступив у дію з 01.01.2013 року (з послідуючими змінами), встановлено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умови, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Відповідно до п.5 статті 3 цього Закону, державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом. Система органів державної реєстрації прав міститься у ст.6 зазначеного Закону. Перелік підстав, за яких може бути відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень, міститься у ч.1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а частина четверта цієї ж статті Закону забороняє відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених Законом. Частиною другою ст. 24 зазначеного Закону встановлено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень. Форма такого рішення затверджена наказом Міністерства юстиції України від 26.12.2011 року № 3601/5 (зареєстрованим 27.12.2011 року за № 1538/20276) «Про затвердження форм рішень державного реєстратора прав на нерухоме майно та вимог до їх оформлення» (зі змінами від 28.05.2014 року) і рішення про відмову в державній реєстрації підлягає оскарженню у встановленому законом порядку. Оскільки реєстрація права власності на жилий будинок № 38 ( № 36 змінено на № 38) по вул. Карла Маркса в смт.Лосинівка була проведена відповідно до діючого на той час законодавства, а саме відповідно до Інструкції Держплану УРСР і Міністерства юстиції УРСР від 29 липня 1959 року "Про порядок реєстрації домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР", про що зазначено вище, даний правовстановлюючий документ незаконним у встановленому порядку не визнавався, не скасовувався, а відповідно є діючим. Позивачами не надано належних доказів відмови у реєстрації за кожним із них права власності на ? (одну четверту) частину жилого будинку [ADDRESS], а наданий представником позивачів у судовому засіданні лист начальника відділу реєстраційної служби Ніжинського міськрацйонного управління юстиції від 01.04.2015 року № 02/1-09/113/4.2 на а.с.87 не є відмовою позивачам у державній реєстрації прав та їх обтяжень в розумінні вищезазначених вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Заміняти органи, які уповноважені на здійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, суд не повинен, оскільки вирішення такого роду питання у судовому порядку має залишатися лише винятковим способом захисту права (у разі його оспорювання).

Outcome: partial