Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

Позивач 09.03.2017 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, зазначаючи, що 30.04.2014 року став клієнтом банку ПАТ КБ "Приват Банк" ідентифікувавшись та ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг підписавши Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ "Приват Банк", згідно якої отримав кредитну картку "Універсальна". Відповідно до тарифів якої відповідач отримав кредит у розмірі 900,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Однак, встановлені договором терміни повернення наданого кредиту та терміни сплати відсотків за кредит відповідачем не дотримуються та станом на 06.12.2016 року має заборгованість в розмірі 18196,35 грн., яка складається з: 10463,22 грн. - заборгованість за кредитом, 1193,84 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 5196,61 грн. - заборгованість з пені; 500,00грн. - штраф (фіксована частина), 842,68 грн. - штраф (процентна складова). Справу розглянуто згідно ч.2 ст.158 ЦПК України у відсутності представника позивача, який заявою просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Згідно з ч.2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Виходячи з наведеного, відповідно до ст. 224 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутності відповідача і ухвалює заочне рішення, проти чого представник позивача у своїй заяві не заперечує. Дослідивши та оголосивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Під час судового розгляду встановлено, що 30.04.2014 р. [PERSON] став клієнтом ПАТ КБ «ПриватБанк», ідентифікувавшись та ознайомившись з умовами та правилами надання банківських послуг, підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у "ПриватБанку", згідно якої отримав кредитну картку «Універсальна». (а.с. 12). 30.04.2014 р. підписав заяву б/н, згідно якої отримав кредит у розмірі 900,00грн. (а.с. 11). За умовами та правилами надання банківських послуг клієнт дав свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Як вбачається з матеріалів справи, позивач свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі: надав відповідачеві кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідно п. 2.1.1.5.5 умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов'язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Відповідно до розрахунку наданого позивачем відповідач порушив умови договору, внаслідок чого утворилась значна заборгованість. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Враховуючи наданий позивачем розрахунок суми позову за кредитним договором сума основного боргу по кредиту станом на 06.12.2016 року складає 18196,35 грн., а саме: 10463,22 грн. - заборгованість за кредитом; 1193,84 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5196,61 грн. - заборгованість з пені за користування кредитом; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 842,68 грн. - штраф (процентна складова). При вказаних обставинах, суд приходить до висновку, що позивач, як кредитодавець, відповідно до положень ст.1054 ЦК України має право вимагати від [PERSON], як позичальника, повернення частини кредиту, що залишилась, комісії, та сплати належних йому процентів. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованості за кредитом в розмірі 10463,22 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 1193,84 грн., заборгованості з пені за користування кредитом в розмірі 5196,61 грн., та 842,68 грн. штрафу (процентна складова) підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Згідно ст.549 ЦК України різновидами неустойки є штраф та пеня, які обчисляються у відсотках від суми невиконаного або неналежного виконання зобов'язання та у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, відповідно. Згідно п.2.1.1.7.6 умов, у випадку порушення позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбаченому договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф, розмір якого встановлено тарифами договору. Штраф нараховується на окремий рахунок і підлягає оплаті в зазначені банком терміни. Враховуючи, що штраф обчислюється лише у відсотках, то суд вважає, що вимоги про стягнення штрафу в розмірі 500 грн. (фіксована частина) суперечать положенням ч.2 ст.549 ЦК України та фактично є подвійним стягненням за один й той самий вид порушення зобов'язання, а тому задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, підлягають стягненню судові витрати, оскільки підтверджені квитанціями.

Outcome: partial