Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог вказала на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно дитини, не утримує дитину, не забезпечує її потреби, не спілкується з дитиною, позивач просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] та стягнути з нього на свою користь на утримання дитини аліменти в розмірі 1/3 частини усіх видів доходу (заробітку), але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно. Крім того, зважаючи на те, що вона є інвалідом 1 групи, у зв`язку з отриманням важких тілесних ушкоджень під час ДТП за участі відповідача також просить суд стягнути на її утримання аліменти з відповідача протягом усього строку наявності у неї інвалідності у розмірі ј частини усіх видів доходу (заробітку). Ухвалою Рівненського міського суду від 25.10.2019 року по справі відкрито загальне позовне провадження та надано відповідачу 15-ти денний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, викладених у позовній заяві, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції. Відзиву на позов не надав, явку представника не забезпечив. Представник третьої особи Служби у справах дітей виконавчого комітету РМР в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила прийняти законне рішення в інтересах дитини. Крім того, при винесенні рішення просила врахувати висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно його доньки, [PERSON] , [INFO] від 22.08.2019 року №08-1322 . Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників судового процесу, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.12.2017 у справі № 200/20449/17. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 29 листопада 2016 року Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, актовий запис № 3233. Згідно висновку органу опіки та піклування вбачається, що малолітня [PERSON] , [INFO] , дошкільного дитячого закладу не відвідувала. Дитина проживає за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою створені належні умови для проживання, виховання і розвитку малолітньої дитини. У період відсутності матері участь у вихованні дівчинки беруть баба [PERSON] та дід [PERSON] . Батько, [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Він перебував на дійсній військовій службі в зоні проведення операції об`єднаних сил, є учасником бойових дій. Розглянувши матеріали справи та врахувавши пояснення сторін, комісія, як консультативно-дорадчий орган при виконавчому комітеті Рівненської міської ради, вважає доцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно доньки [PERSON] , 2016 р.н. В судове засідання відповідач не з`явився, своїх пояснень не надав. На комісію з питань захисту прав дітей відповідач [PERSON] з`явився та заперечив щодо позбавлення його батьківських прав, стосовно доньки [PERSON] . Вказує, що не мав можливості бачитися з донькою, оскільки [PERSON] постійно змінювала місце проживання. З заявою щодо визначення способу участі у вихованні доньки та спілкуванні з нею до органу опіки та піклування [PERSON] не звертався. Він пояснив, що хоче бачитися з донько, піклуватися про неї. Рішення по суті розв`язання даного спору комісією прийнято не було. Службі у справах дітей доручено повторно запросити обох батьків та вислухати їх пояснення. Повторно дане питання розглядалося 07.08.2019. На засіданні комісії була присутня [PERSON] мати малолітньої. Вона повідомила, що [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не допомагає у вихованні дитини, не утримує її матеріально. Батько дитини, [PERSON], на засідання комісії не з`явився, про причини неявки не повідомив. Такі дії відповідача свідчать про відсутність інтересу до дитини. Статтею 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до вимог частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. За змістом позовної заяви підставою для позбавлення відповідача батьківських прав є його ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Відповідно до статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України "Про міжнародні договори" від 29 червня 2004 року №1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України"). Під час розгляду справи суд дійшов висновку, що таке втручання спрямоване на захист прав і свобод неповнолітньої [PERSON] і, відповідно, воно має законну мету у значенні пункту 2 статті 8 Конвенції. Статтею 9 Конвенції встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Як передбачено статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до вимог статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Аналізуючи вимоги та положення згаданого законодавства, суд визнає, що при вирішенні питань, які стосуються дитини, в тому числі і щодо позбавлення батьківських прав її батьків, в першу чергу мають бути враховані інтереси дитини. Відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Водночас, суд дійшов висновку, що зазначені обставин, які підпадають під визначення дій особи, як "ухилення від виконання батьківських обов`язків" не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації. Матеріалами справи підтверджується, що відповідач [PERSON] протягом тривалого часу не приймає участі у житті дочки, не відвідує її, не цікавиться її здоров`ям, не надає їй матеріального утримання, не приймає участі у виховному процесі дочки. За вказаних обставин, враховуючи викладене вище, суд дійшов переконливого висновку про ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків, що є правовою підставою для позбавлення його батьківських прав. Суд переконаний в тому, що в даному випадку позбавлення батьківських прав матиме позитивний вплив на подальше життя дитини. При вирішенні спору суд погоджується з висновком органу опіки та піклування від № 08-1322 від 22.08.2019 року про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно дочки, [PERSON] , [INFO] , оскільки він є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини. Одночасно, суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачу у справі зміст статті 169 СК України, що мати, батько позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Щодо позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання дитини, суд виходить з такого. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У відповідності із ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів судом враховується стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 1 ст.183 СК України визначено що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Враховуючи те, що відповідач проживає окремо і участі в утриманні своєї дитини не приймає, при цьому домовленість між позивачем та відповідачем про сплату аліментів на утримання дитини відсутня, суд приходить до висновку, що вимога про стягнення аліментів є правомірною. Суд, оцінивши в сукупності встановлені по справі обставини, з врахуванням віку неповнолітньої дитини та потреб для забезпечення її здоров`я та гармонійного розвитку, враховуючи те, що обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття покладається на обох батьків, тобто в рівних частках як на відповідача, так і на позивача, враховуючи прожитковий мінімум для дітей відповідного віку, приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів на дитину частково та вважає доцільним стягнути аліменти із відповідача на утримання дитини в розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, що буде відповідати розумності та справедливості та буде достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини у даному віці. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Згідно ч.1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню - у межах суми платежу за один місяць. Щодо стягнення аліментів на утримання позивача, то суд виходить з такого. З довідки МСЕК серії АВ № 07522448 вбачається, що [PERSON] встановлено інвалідність І групи з 04.04.2017 року на строк до довічно. Відповідно до ст. 75 СК України «Право одного з подружжя на утримання» ч. 1 зазначено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Ч. 2 цієї ж статті передбачено, що право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Частиною 3 цієї ж статті, передбачено, що непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. Судом встановлено, що позивач є непрацездатною особою, у зв`язку з набуттям нею І групи інвалідності, отриманої в період шлюбу і через протиправні дії відповідача, які мали місце до шлюбу. Потребує матеріальної допомоги у зв`язку з тим, що їй систематично доводиться проходити дорого вартісні лікування в тому числі за кордоном. Відповідно до ч. 6 ст. 75 СК України, той із подружжя, хто став непрацездатним у зв`язку з протиправною поведінкою другого з подружжя, має право на утримання незалежно від права на відшкодування шкоди відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 76 СК України «Право на утримання після розірвання шлюбу», ч. 1 передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Відповідно до ч. 2 цієї ж статті після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, може надавати матеріальну допомогу. Особа має право на утримання і тоді, коли вона стала особою з інвалідністю після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу. Відповідно до ст. 79 СК України «Час протягом якого сплачуються аліменти одному із подружжя», ч. 1 передбачено, що аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Відповідно до ч. 3 цієї ж статті якщо один із подружжя одержує аліменти у зв`язку з інвалідністю, сплата аліментів триває протягом строку інвалідності. У разі подання відповідного документа про продовження строку інвалідності, стягнення аліментів продовжується на відповідний строк без додаткового рішення суду про це. З урахуванням вищевказаних норм та те, що з відповідача стягуватимуться аліменти на утримання дитини в розмірі ј частки з усіх видів заробітку (доходу), суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання позивача та вважає за доцільне стягнути з відповідача на утримання позивача, аліменти в розмірі 1/8 з усіх видів заробітку (доходу), протягом усього строку наявності у позивача інвалідності, що буде відповідати розумності та справедливості. Позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути в дохід держави судові витрати на сплату судового збору у розмірі 1536,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved