Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-12 00:00:00

Представник АТ КБ «Приватбанк» 13.11.2019 р. звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 12.12.2017 року між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений договір №б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 500,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав. У зв`язку з порушенням відповідачем умов кредитного договору, станом на 16.07.2019 року у нього перед позивачем виникла заборгованість в сумі 20319 грн. 24 коп., з яких: 10967,76 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 7218,91 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 688,80 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 943,77 грн. - штраф (процентна складова). На підставі вищевикладеного просив позов задовольнити. 25.02.2021 року представник [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним, яким просить визнати кредитний договір б/н від 12.12.2017 року у формі анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг укладений між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] недійсним та стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] сплачений судовий збір в розмірі 920,00 грн. Вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] стало відомо, що від його імені невідомою особою 12.12.2017 року було укладено кредитний договір б/н укладений у формі анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг укладений між АТ КБ «Приватбанк». Зазначив, що вказаний кредитний договір не підписував оскільки 24.01.2017 року він звертався до Святошинського УП ГУ НП в м. Києві з заявою щодо втрати документів на його власне ім`я. Вказав що згідно висновку ДОП Святошинського УП ГУ НП в м. Києві від 24.01.2017 року встановлено, що 10.01.2017 року приблизно о 18 год. 00 хв. за адресою: [ADDRESS] після відвідування громадських місць, виявив відсутність документів на власне ім`я, а саме паспорту громадянина України. 23.02.2017 року [PERSON] отримав інший паспорт громадянина України. Зазначив, що оскільки кредитний договір було укладено за паспортом який було втрачено, то у відповідності до ст.ст. 203, 215 ЦК України вказаний договір підлягає визнанню недійсним. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 10.02.2020 року вищевказану цивільну справу було передано за підсудністю до Святошинського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 24.06.2020 року було відкрито провадження у справі та призначено розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Представник АТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, просив основний позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позові. В задоволенні зустрічного позову просив відмовити та застосувати строки позовної давності. Представник [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення основного позову, посилаючись на його необґрунтованість, зустрічний позов підтримав та просив його задовольнити посилаючись на обставини викладені у зустрічному позові. Дослідивши матеріали справи, вислухавши представника [PERSON] - [PERSON] , суд приходить до висновку, що в задоволенні основного позову слід відмовити, а зустрічний позов задовольнити у повному обсязі, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 12.12.2017 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений договір № б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 7-25). У порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав. У зв`язку з порушенням відповідачем умов кредитного договору, станом на 16.07.2019 року у нього перед позивачем виникла заборгованість в сумі 20319 грн. 24 коп., з яких: 10967,76 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 7218,91 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 688,80 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 943,77 грн. - штраф (процентна складова). Згідно висновку ДОП Святошинського УП ГУ НП в м. Києві від 24.01.2017 року вбачається, що [PERSON] 24.01.2017 року звертався до Святошинського УП ГУ НП в м. Києві з заявою щодо втрати документів на його власне ім`я (а.с. 119). З вказаного висновку вбачається, що 10.01.2017 року приблизно о 18 год. 00 хв. за адресою: [ADDRESS] [PERSON] після відвідування громадських місць, виявив відсутність документів на власне ім`я, а саме паспорту громадянина України. Згідно Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання 23.02.2017 року [PERSON] отримав паспорт громадянина України з безконтактним електронним носієм за № [NUMBER] (а.с. 117-118). З наданих до суду позивачем документів вбачається, що кредитний договір було оформлено за паспортом громадянина України на ім`я [PERSON] , серії [NUMBER] (а.с. 26-27). Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно п. 1 ст. 626, ст. 629 ЦК України договір є домовленістю двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, й який є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 2 ст. 208 ЦК України передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Пунктом 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" встановлено, що кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ст. 16, ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених ст. 203 цього Кодексу, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Як роз`яснив пленум ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. п. 14, 21 постанови "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30.03.2012 р. N 5, при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Згідно п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", судам роз`яснено, що відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті220, частина перша статті 224 тощо),та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Як роз`яснено в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах" від 25 травня 1998 року N 15, при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи. Аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з`ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, та оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами у справі доказів, суд визнає вимоги [PERSON] обґрунтованими. Таким чином позовні вимоги [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним, підлягають задоволенню в повному обсязі. Інших доказів, які б спростували встановлені обставини справи, сторонами не надано. Щодо застосування строків позовної давності, на яких наполягає АТ КБ «Приватбанк», то суд вважає встановленими наступні обставини. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з приписами ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14). Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Як вбачається з матеріалів справи, позивач про існування оскаржуваного кредитного договору дізнався тільки 05.01.2021 року після ознайомлення представника [PERSON] - [PERSON] з матеріалами справи (а.с. 59), що свідчить про те, що [PERSON] не пропущено строки позовної давності для звернення до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним. Задоволення зустрічного позову виключає задоволення вимоги основного позову. Також відповідно до ст.141 ЦПК України суд вважає доцільним стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] сплачений судовий збір в сумі 908 грн. 00 коп. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved