Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальності "Колос 2011" про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу . Свої вимоги обґрунтовував тим, що працював у відповідача з лютого 2018 року на посаді робітника по догляду за тваринами, а з 10 лютого 2020 року, наказом № 2 фінансового директора ТОВ "Колос 2011" [PERSON] , був звільнений на підставі ч.4 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з тим, що був відсутній на роботі та на робочому місці без поважних причин 10 лютого 2020 року протягом усього робочого дня. Підстава: доповідна записка [PERSON] від 10 лютого 2020 року, табель обліку робочого часу за лютий 2020 року. Вищевказаний наказ отримав 18 лютого 2020 року поштовим відправлення та дізнався про своє звільнення, яке вважає незаконним, оскільки 10 лютого 2020 року був відсутній не робочому місці з поважних причин, оскільки перебував у [INFO] , що підтверджується приписом №2/02/161 від 10 лютого 2020 року за підписом військового комісара [INFO] , за яким йому запропоновано 10 лютого 2020 року вибути у розпорядження командира військової частини [NUMBER] для прийняття на військову службу за контрактом. Строк прибуття 11 лютого 2020 року. Про свої наміри підписати контракт у військовій частині та про те, що його не буде на роботі в ТОВ "Колос 2011" він особисто 09 лютого 2020 року повідомляв і роботодавця і безпосереднього керівника, і всіх працівників ферми, в зв`язку з чим на це день йому було знайдено заміну [PERSON] . Той факт, що з самого ранку 10 лютого 2020 року на робоче місце вийшла інша особа, свідчить про факт обізнаності керівництва підприємства про відсутність позивача у цей день на роботі. В порушення вимог трудового законодавства, відповідачем не було опитано позивача про причини відсутності на роботі та не надано такої можливості пояснити це особисто. Наказом командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) № 32 від 11 лютого 2020 року позивача [PERSON] призначено на посаду командира відділення взводу 4-ї роти військової частини [NUMBER] та зараховано до списків особового складу частини. Разом з наказом про своє звільнення, позивач отримав повідомлення про необхідність з`явитися у відділ кадрів ТОВ "Колос 2011" для отримання трудової книжки. 19 лютого 2020 року він прибув на підприємство для отримання трудової книжки особисто з метою надання до її військової частини, на що отримав необґрунтовану відмову та бланк наказу про звільнення з прізвищами працівників підприємства, в яких з незрозумілих причин йому необхідно було отримати візи (вже після звільнення). Таким чином відповідач не видав трудову книжку. Посилаючись на викладене, позивач просив визнати наказ про його звільнення незаконним, поновити його на посаді робітника по догляду за тваринами, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу, та стягнути витрати на професійну правничу допомогу. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Шуліка-Гінкулова А.Г. позов підтримали у повному обсязі, Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Процесуальним правом надати відзив на позов або письмові пояснення по суті предмету спору не скористався. Документів, що підтверджують поважність причин його відсутності суду не надано. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивача, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів. Вислухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивач працював у ТОВ "Колос 2011" з лютого 2018 року на посаді робітника по догляду за тваринами. Наказом № 2 від 10 лютого 2020 року за підписом [PERSON] . [PERSON] звільнено на підставі п.4 ст. 40 КЗпПП України, у зв`язку з тим, що останній був відсутній на роботі та робочому місці без поважних причин 10 лютого 2020 року протягом усього робочого дня. (а.с.9). Згідно припису військового комісару Миколаївського обласного військового комісаріату від 10 лютого 2020 року № 21021161 [PERSON] запропоновано 10 лютого 2020 року вибути у розпорядження командира військової частини [NUMBER] для прийняття на військову службу за контрактом. Строк прибуття 11 лютого 2020 року (а.с.12). Згідно копії контракту про проходження громадянами України військової служби у військової служби у Збройних Силах України [PERSON] 11 лютого 2020 року уклав контракт про проходження військової служби в ЗС України, строком на три роки. (а.с.10-11). Згідно копії довідки військової частини [NUMBER] вих. № 273 від 13.03.2020 року [PERSON] перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] Збройних Сил України з 11 лютого 2020 року по теперішній час (а.с.14). Згідно копії витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] № 32 від 11.02.2020 року [PERSON] з 11 лютого 2020 року зарахований до списків особового складу військової частини\~(а.с.13) Згідно копії повідомлення ТОВ "Колос 2011" №15 від 10 лютого 2020 року позивачу направлено повідомлення про його звільнення та необхідність прибути до відділу кадрів для отримання трудової книжки (а.с.16).\~ Таким чином, судом було встановлено, і ніким не оспорюється, що наказом №2 від 10 лютого 2020 року «"Про звільнення працівника" [PERSON] було звільнено з посади робітника з догляду за тваринами на підставі п.4 ст.40\~КЗпП України у зв`язку з тим, що він був відсутній на роботі та робочому місці, без поважних причин 10 лютого 2020 року протягом усього робочого дня. Допитані у судовому засіданні у якості свідків [PERSON] та [PERSON] вказали, що знали про те, що [PERSON] збирається іти на військову службу, йому була знайдена заміна на роботі на 10 лютого 2020 року. Спірним у зазначеній справі являється дотримання процедури розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу на підставі п.4 ст.40\~КЗпП України з дотриманням усіх гарантій трудових прав працівника. Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог, суд враховує наступне. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1\~КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1\~КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно п.3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є, зокрема, призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Згідно з пунктом 4 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно ст.\~139\~КЗпП України передбачено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на основі типових правил. У деяких галузях народного господарства для окремих категорій працівників діють статути і положення про дисципліну (ст. 142 КЗпП України). Згідно ч.1\~\~статті 147\~КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Також частиною першою статті 147-1\~КЗпП України передбачено, що дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення ( ст.149\~ч.1\~КЗпП України ). Роботодавець або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк у тому числі і у випадку здійснення працівником прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин ( п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України). Згідно статті 149\~КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.05.2019 року у справі №553/1875/16 (провадження №61-20902св18) Положеннями ч.6 ст.43\~Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення. Як вбачається з копії наказу про звільнення відповідача, наказ підписано фінансовим директором ТОВ "Колос 2011" [PERSON] . Згідно повідомлення ТОВ "Колос 2011" від 19 вересня 2020 року, фінансовому директору [PERSON] протоколом зборів №1 від 09 січня 2013 року надано повноваження без будь-яких обмежень підписувати зокрема кадрові документи. Проте, як вбачається з інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань,керівником підприємства є [PERSON] , який уповноважений представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, та має право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності у тому числі підписувати договори та дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи. Відповідно до Статуту ТОВ «Колос 2011» ( ЄДРПОУ 03763980), а саме п.12.3.1 Виконавчим органом Товариства, що здійснює керівництво поточною діяльністю Товариства та підзвітний Загальним зборам Учасників Товариства є Директор Товариства. Згідно з п. 12.3.8.1. вищевказаного статуту Виконавчий орган Товариства наймає та звільняє працівників Товариства, вирішує питання організації та оплати їх праці відповідно до чинного законодавства та цього Статуту. Відповідно до п. 12.3.8.7 Виконавчий орган Товариства самостійно видає накази, розпорядження, вказівки та інші акт управління з питань поточної діяльності Товариства. В п.12.3.8.8. зазначено, що Виконавчий орган Товариства підписує банківські, фінансові та інші документи, пов`язані з поточною діяльністю Товариства. Тобто є єдина особа, яка має право приймати та звільняти з роботи, переводити на іншу посаду, видавати накази та підписувати документи, пов`язані з поточною діяльністю Товариства - це Директор ТОВ «Колос 2011». Директором ТОВ «Колос 2011» є [PERSON] . Таким чином, фінансовий директор [PERSON] на мав юридичного права підписувати наказ про звільнення [PERSON] , а тому його слід визнати незаконним. Відповідно до ст.233\~КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Так, позивач наказ про своє звільнення отримав 18 лютого 2020 року поштовим повідомленням, а трудову книжку не отримав взагалі. Позивач намагався вирішити спір не звертаючись до суду шляхом звернення на гарячу урядову лінію, в органи держпраці, звідки дізнався про своє право на звернення з позовом до суду. 19 березня 2020 року урядом було оголошено карантин, а з 25 березня 2020 року було запроваджено режим надзвичайної ситуації по всій країні на 30 днів через спалах COVID-19. Тому позивач не міг вчасно звернутися з даним позовом до суду. Відповідно до ч.1 ст.235\~КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України\~«Про запобігання\~корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] слід поновити на роботі на посаді робітника по догляду за тваринами з 10 лютого 2020 року. Згідно з ч.2 ст.235\~КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Судом встановлено, що позивач трудову книжку не отримував. Відповідно до п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9, при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 8\~лютого 1995\~року №100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року №348). Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу по день винесення рішення суду, суд враховує, що позивач [PERSON] був звільнений 10 лютого 2020 року тобто його вимушений прогул розпочався 10 лютого 2020 року. Отже, розмір середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу позивача має обчислюватися з 10 лютого 2020 року по 05 жовтня 2020 року (день проголошення цього рішення суду), оскільки справа розглядалась більше шести місяців не з вини позивача. Здійснення розрахунків середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Аналогічна позиція щодо розрахунку розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015р. по справі № 6-195цс134. Як вбачається з довідки про доходи, наданої відповідачем, заробіток позивача за грудень 2019 року слав 7360,00 грн., за січень 2020 року 6432,00 грн. Середньомісячна заробітна плата [PERSON] за цей період становить 7031 грн. Час вимушеного прогулу [PERSON] (внаслідок неотримання трудової книжки) - з 10 лютого 2020 року по 05 жовтня 2020 року (по день ухвалення рішення судом) включно. За цей період кількість робочих днів становить 169 днів. Таким чином, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу за вказаний період складає 56581,20 грн. (334,80х169). Саме у вказаному розмірі слід задовольнити відповідні позовні вимоги. При цьому, із змісту п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999р. вбачається, що справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, а отже суд визначає суму до стягнення без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд дійшов наступного. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 3 ст.137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частини 1-3статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. На підтвердження своєї вимоги щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано лише розрахунок витрат на професійну правничої допомогу адвоката з детальним описом наданих послуг та ордер на надання правничої (правової) допомоги від 27.03.2020 року. А ні договору про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг), а ні документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), позивачем не надано. За такого, суд дійшов висновку, вимога позивач про стягнення з відповідача на його користь витрат на професійну правничу допомогу, задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 840,80 грн., від сплати якого позивач звільнений при зверненні до суду. На підставі п. 2, 4 ч. 1 ст.430 ЦПК України, суд також вважає за необхідне допустити негайне виконання цього рішення в частині поновлення позивача на роботі.

Outcome: partial