Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

У лютому 2019 року позивач [PERSON] звернулась до Октябрського районного суду м.Полтави із вказаним позовом, у якому просила визначити, що частка [PERSON] , який помер [INFO] в квартирі [ADDRESS] складала 1/2 частину, а частка [PERSON] в квартирі [ADDRESS] складала 1/2 частину; визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] у порядку спадкування після чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] та в порядку визначення часток у праві власності подружжя у складі: 1-а кімната (2), площею 17,5 кв.м., коридору (1), площею 4,2 кв.м., кухні (3), площею 8,5 кв.м., вбиральні (4), площею 1 кв.м., ванної (5), площею 2,6 кв.м., балкон, площею 0,8 кв.м., всього загальна площа - 34,6 кв.м. Позов мотивований тим, що у 1985 році позивач [PERSON] та [PERSON] утворили сім`ю без реєстрацію шлюбу, на той час не мали житла, а тому винаймали квартиру, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, робили спільні покупки. Зазначає, що шлюб між ними було зареєстровано 11.11.1992 року. На час реєстрації шлюбу вони вже мали спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] , і вони всі втрьох проживали у кімнаті № [NUMBER] в [ADDRESS] по [ADDRESS] , яку позивачу виділено на підприємстві ВО «Знамя», де вона працювала. Позивач вказує, що її померлий чоловік працював диспетчером в Полтавському аеропорту і там встав на чергу для отримання житла та вступив до житлово-будівельного кооперативу «КРЕМІНЬ». Будучи зареєстрованим з 1986 року у гуртожитку Полатвського аеропорту, останній проживав разом із сім`єю, а саме позивачем та їх малолітнім сином [PERSON] , і одночасно вступив до кооперативу, став його членом, і вони почали виплачувати спільно пайові внески, та у липні 1993 року її чоловіку було виділено однокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 33,32 кв.м., а 03.02.1994 року видано ордер на вказану квартиру для заселення. Всі передбачені пайові внески подружжя сплачувало разом, що і послугувало для заселення та з того часу вони постійно проживали сім`єю у вказаному житлі. [INFO] [PERSON] помер, після його смерті відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS] , яка придбана [PERSON] та є кооперативною, але за життя він не встиг оформити та отримати правовстановлюючого документу на неї. Разом із тим, позивач стверджує, що вищевказана квартира була придбана в період шлюбу за спільні кошти і є спільним майном подружжя. Після смерті спадкодавця позивач та її син в установлений строк звернулись до нотаріуса, заведена спадкова справа, син відмовився від спадщини на користь своєї матері, тобто дружини спадкодавця (позивача по справі), та за цих обставин позивач є єдиним спадкоємцем після [PERSON] , який помер. Частки кожного із подружжя у вказаній квартирі є рівними і становлять по 1/2 частки, а сам по собі факт внесення пайового внеску [PERSON] не свідчить про те, що квартира не є спільною сумісною власністю подружжя. Однак 30.11.2018 року позивачу постановою нотаріуса було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про прав власності у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа. На підставі викладеного, просить задовольнити позовні вимоги. 05 лютого 2019 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання по справі (а.с.56). Під час розгляду справи Полтавською міською радою надано до суду відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує проти позову, оскільки Полтавською міською радою жодним чином не порушено прав позивача, що стало б підставою для звернення до суду за захистом його прав. Посилається на те, що належним відповідачем по справі є особа, учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, натомість, позивачем не надано жодних належних доказів наявності факту порушення, невизнання або оспорювання його спадкового права з боку відповідача, а тому ПМР є неналежним відповідачем. Лише за відсутності спадкоємців відповідачем може виступати територіальна громада (а.с.87-89). 13 березня 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.106). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила задовольнити позов у повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду повідомлені належним чином. Від позивача [PERSON] через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та за участю представника (а.с.139). Від представника Житлово-будівельного кооперативу «Кремінь» до суду надійшли заяви про розгляд справи без участі представника, проти задоволення позову не заперечував (а.с.111, 112). Від третьої особи по справі - приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Медвєдєвої В.І. надійшла заява про розгляд без участі (а.с.66). За вказаних обставин, суд вважає за можливе розглядати справу на підставі наявних у справі доказів за вказаної явки учасників справи. Заслухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, та інших, правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до пункту другого частини першої ст.3 ЦК України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч.1 та 2 ст. 321 Цивільного кодексу України). Згідно статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Так, позови про визнання права власності спрямовані на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення домагань на приналежне власнику майно за допомогою підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , спадкодавець [PERSON] помер [INFO] , про що складено відповідний актовий запис №254 (а.с.13, 70). Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу вбачається, що 11 листопада 1992 р. між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб в Полтавському міському Палаці шлюбів, про що зроблено актовий запис № 2235 (а.с. 10). Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] та [PERSON] мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] ( а.с.11). Так, після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Медвєдєвою В.І. була відкрита спадкова справа №03/2018 щодо майна померлого, який на момент смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.16, 17). З копій довідок № 9 від 16.02.2015 року та № 25 від 23.02.2018 року, виданих ЖБК «Кремінь», судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , в період з 23.03.1994 року по день смерті [INFO] ; кооперативний пай за вказану квартиру станом на 16.02.2015 року виплачено в повному обсязі (а.с.21, 22). Як вбачається з копії ордеру на жиле приміщення №30, виданого виконавчим комітетом Полтавської міської ради народних депутатів 03.02.1994 року, [PERSON] має право на заняття жилого приміщення жилою площею 17,44 кв.м., що складається з однієї кімнати у квартирі [ADDRESS] на підставі рішення МВК №433 від 22.12.1993 року (а.с.14). Згідно з копією витягу з рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради народних депутатів №433 від 22 грудня 1993 року «Про затвердження протоколу №6 від 23 липня 1993 року загальних зборів ЖБК «Кремінь», розподіл 152-х квартир серед членів кооперативу та заселення ЖБК «Кремінь» по вул.Огнівській, 16» та витягу з додатку до рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради народних депутатів від 22.12.1993 року №433 вбачається, що серед одержувачів квартир на заселення по ЖБК «Кремінь» зазначений, зокрема [PERSON] (а.с.27, 28). Разом з тим, відповідно до ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Оскільки станом на день набуття права власності на квартиру спадкодавець [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (а.с.8-9), що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданного Полтавським міським Палацом шлюбів (а.с.10), договір про порядок володіння квартирою між подружжям не укладався, то [PERSON] , як одному із подружжя, виходячи з рівності часток у спільній сумісній власності подружжя, належить 1/2 частина квартири. Отже, після смерті спадкодавця [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається з 1/2 частини квартири [ADDRESS] , а саме квартири посімейного заселення, що розташована на 8 поверсі та складається з 1 кімнати житловою площею 17,5 кв.м., у тому числі: 1-а кімната (2) площею 17,5 кв.м., коридору площею 4,2 кв.м, кухні (3) площею 8,5 кв.м., вбиральні (4), площею 1 кв.м., ванної (5) площею 2,6 кв.м., квартира обладнана балконом площею 0,8 кв.м., загальною площею квартири 34,6 кв.м. (а.с.19-20). На випадок своєї смерті [PERSON] не залишив заповіту, у зв`язку з чим в даному випадку спадкування здійснюється за законом. Спадкоємцями після смерті спадкодавця [PERSON] за законом згідно з ст.1261 ЦК України є дружина померлого - [PERSON] , яка прийняла спадщину, подавши відповідну заяву про прийняття спадщини №07 від 27.02.2018 року у встановлений законом строк, а також син померлого [PERSON] , який відмовився від своєї спадщини на користь [PERSON] Інших спадкоємців немає (а.с.17, 68, 72-74, 74 зворотній бік, 77). З матеріалів спадкової справи, заведеної щодо майна померлого [PERSON] та матеріалів справи вбачається, що [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Медвєдєвої В.І. з метою оформлення своїх спадкових прав на вказану квартиру, однак свідоцтва на спадщину не отримала у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця, про що нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій (а.с.15). Відповідно до ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Тобто, як убачається з вказаної норми, державна реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності, тобто права, яке вже мало виникнути до її проведення. Відповідно до ч. 5 ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Цивільний кодекс передбачає можливість виникнення права власності на підставі рішення суду у випадках, прямо передбачених статтями 335, 376, 392 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст.15 Закону України УРСР «Про власність» в редакції, що діяла станом на 24.03.1992 року члени житлового, житлово-будівельного кооперативу, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Отже, вбачається, що право власності члена житлово-будівельного кооперативу на квартиру раніше виникало з моменту виплати паю і не вимагало державної реєстрації. Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі смерті члена житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного кооперативу, члена садівницького товариства, яким до смерті не були внесені повністю пайові внески, до складу спадщини входять частина внесеного та інші суми, які підлягають поверненню, а не квартира, дача, гараж, садовий будинок. Частка пайового внеску, що належала померлому, входить до складу спадщини на загальних підставах. Якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, то до складу спадщини включається відповідно квартира, дача, гараж, садовий будинок, інші будівлі та споруди. Таким чином, в судовому засіданні було встановлено, що власником спірної квартири є [PERSON] , який помер [INFO] , та за життя останнім було повністю внесено відповідний пайовий внесок. Згідно з положеннями пункту 23 постанови Пленуму Верховного суду № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, в установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до п.п. 4.14, 4.15, 4.18. п. 4 Глави 10 порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року № 282/20595, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Спадкоємець [PERSON] (позивач по справі) прийняла спадщину шляхом звернення до нотаріальної контори, що відповідає вимогам ст.1269 ЦК України. Таким чином, позивач є єдиною спадкоємицею за законом першої черги, яка фактично прийняла спадщину після смерті свого чоловіка, як той з подружжя, який пережив спадкодавця. Крім того, як вбачається з матеріалів справи на час виплати паєнакопичення за вказану спірну квартиру [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Статтею 22 КЗпШС передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до п.9 постанови Пленуму ВСУ № 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна й робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, вклади до кредитних установ; паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; страхова сума, страхове відшкодування, сплачені за рахунок спільних коштів подружжя, страхові платежі, які були повернені при достроковому розірванні договору страхування або які міг би одержати один із подружжя в разі дострокового розірвання такого договору на час фактичного припинення шлюбу; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами. Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС). Вартість майна визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У відповідності до ст. 22 КпШС України (який діяв на момент придбання сторонами будинку і до 01 січня 2004 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Таким чином, є обґрунтованими твердження позивача [PERSON] про те, що квартира за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя та набуття нею права власності на 1/2 частину вказаної квартири, як на майно, що набуто під час перебування в шлюбі. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ч.1 ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Пленум Верховного Суду України у п. 20 Постанови "Про судову практику справах про спадкування" від 30 травня 2008 року роз`яснив, що справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил глави 86 ЦК України. Спадкування за законом здійснюється почергово. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність. Згідно з ч.1 та ч.2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Достовірними, відповідно до ст.79 ЦПК України є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Згідно з ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем було надано належні докази в обґрунтування своїх позовних вимог. Згідно з ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Визначаючи частки кожного із спадкоємців у спадковому майні, суд виходить з наступного: до поділу між спадкоємцями підлягає 1/2 частки спадкового майна, яка належала спадкодавцю [PERSON] , як частка у спільному майні подружжя, тобто кожному з двох встановлених спадкоємців за законом належить по 1/4 частині від спадкової половини квартири. Разом із тим, враховуючи, що син померлого [PERSON] відмовився від своєї спадщини на користь [PERSON] , а тому остання також має право на спадкування 1/4 частки сина, крім того, має право власності на 1/2 частку вказаного майна, набутого за час проживання однією сім`єю з [PERSON] . Отже, позивач має право власності на спадкове майно в цілому, а тому суд вважає позовні вимоги обгрунтованими і такими, що підтверджені протягом судового розгляду належними і допустимими доказами. На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визнання права власності в порядку спадкування підлягають задоволенню та за позивачем необхідно визнати право власності на вищевказане спадкове майно, що залишилось після смерті [PERSON] який помер [INFO] , а саме на спірну квартиру відповідно до визначених часток. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. На підставі викладеного,

Outcome: approved