Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 15 жовтня 2015 року він заключив із ТОВ "Лізингова компанія «ВАШ АВТО" договір, відповідно до якого мав намір придбати у вказаній організації, яка займається реалізацією транспортних засобів трактор МТЗ-892. В день укладення договору ним сплачено 50000 грн., однак, не дивлячись на те, що вказана сума є значною, він зрозумів, що на протязі найближчого часу трактор так і не отримає, у звязку з чим придбав бувший у користуванні трактор, так як йому вкрай необхідний. Вважає недоцільним користуватися в подальшому вказаними послугами даної лізингової компанії, і в порядку п.12.1 договору, ст.689 ЦК України, має намір розірвати в односторонньому порядку договір та повернути сплачену ним передоплату в сумі 50000 грн. Ухвалою суду від 24 грудня2015 року зазначений позов [PERSON] про розірвання договору фінансового лізингу залишено без розгляду. Третя особа [PERSON] предявила позов до [PERSON], [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про визнання недійсним договору фінансового лізингу, посилаючись на те, що перебуває з 2 червня 2015 року у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про одруження. 15 жовтня 2015 року він без її згоди та відома заключив із ТОВ "Лізингова компанія «ВАШ АВТО" договір, відповідно до якого мав намір придбати у вказаній організації, яка займається реалізацією транспортних засобів трактор МТЗ-892. В день укладення договору її чоловіком [PERSON] сплачено 50000 грн. Фактично ці кошти були подаровані їм на весілля родичами та є їхньою спільною сумісною власністю. Про намір придбати зазначений трактор чи укласти даний договір вона нічого не знала, а дізналася лише після того, як запитала у чоловіка, де поділися шлюбні кошти. 50 тисяч гривень це фактично все їх майно. За такий короткий період часу іншого майна вони не набули. Вважає, що договір на таку значну суму не міг укладатися без її згоди та відома. В судовому засіданні 13.01.2016 року третя особа, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] уточнила позов, просить суд крім задоволення позовних вимог щодо визнання недійсним договору фінансового лізингу стягнути з ТОВ "Лізингова компанія «ВАШ АВТО" в її користь 50\~000 грн. Представник відповідача [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду повідомлявся належним чином. Відповідач [PERSON] позов третьої особи визнав повністю, посилаючись на те, що дійсно без згоди дружини розпорядився їхніми спільними коштами. Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідка, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось, що 15.10.2015 року між [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» (Лізингодавець) та [PERSON] (Лізингоодержувачем) був укладений Договір №001161 Фінансового лізингу, за умовами якого відповідач [PERSON] «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» прийняв на себе зобов'язання придбати та передати у користування лізингоодержувача [PERSON] предмет лізингу (трактор МТЗ -892, вартістю 500 000 грн.) на строк (78 місяців) і на умовах, передбачених Договором. (а.с.3-8). Встановлено, що Лізингоодержувачем [PERSON]на виконання умов договору 15.10.2015 року було сплачено грошові кошти у сумі 50 000,00 грн. як адміністративний платіж за Договором фінансового лізингу. (а.с.1). Згідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі, визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні, або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України та ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, Договір фінансового лізингу № 001161 був підписаний обома сторонами, за правилом ч. 1 ст. 638 ЦК України є укладеним, так як сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Третя особа [PERSON] в позові посилається на те, що зазначений договір укладений без її згоди, як дружини сторони договору відповідача [PERSON] (свідоцтво про укладення шлюбу серії І-ИД № 118259 від 02.06.2015 року, а.с. 14), що повинна була бути наданою у письмовій формі згідно ст. 65 СК України. Також зазначає, що сплачені чоловіком кошти в розмірі 50 000 грн. подаровані їм на весілля родичами, а тому є спільним сумісним майном подружжя. Зазначені обставини визнав в судовому засіданні відповідач [PERSON] та підтвердив допитаний в якості свідка [PERSON] Згідно зі ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 ЦК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Як вбачається із вказаної норми закону письмова форма згоди одного з подружжя на укладення іншим договорів є необхідною у випадку укладення договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна. Із змісту ст.ст. 806-809 ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг» вбачається, що договір фінансового лізингу не потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації. Що стосується посилання у нормі щодо згоди на укладення договорів, що стосуються цінного майна, то слід вважати, що у вказаній нормі йдеться про цінне майно подружжя з приводу якого укладається договір. У даному ж випадку договір не стосується цінного майна подружжя, так як чоловіком третьої особи повинні були бути сплачені кошти за користування транспортним засобом, який надає відповідач [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО». Як вбачається з ч. 1 ст. 806 ЦК України, за своєю природою, договір лізингу є правочином щодо отримання предмету лізингу у володіння і користування і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для лізингоодержувача, як сторони договору. Зважаючи на вказане, письмової згоди дружини [PERSON] на укладення спірного договору фінансового лізингу не потребувалось. Крім цього, як вбачається із матеріалів справи, відповідач [PERSON] при укладенні договору засвідчив про те, що «.. 17.2. Підписання цього Договору та Додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння Сторонами та згоди Сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом Договору та Додатків до нього. Якщо Лізингоодержувач одружений, цим він заявляє, що має згоду іншого з подружжя на укладення цього Договору. 17.3 Підписанням цього Договору та Додатків до нього Лізингоодержувач, який одружений визнає, що Договір про надання послуг з фінансового лізингу, укладений в інтересах сім'ї та товар, який буде придбаний на підставі цього Договору буде використовуватися на потреби сімї. 17.5 Клієнт своїм підписом засвідчує факт ознайомлення та згоду з умовами Договору, підтверджує свої права та обовязки за Договором, підтверджує здатність набувати прав та обовязків за Договором, умови договору йому зрозумілі та він вважає їх справедливими по відношенню до себе.»(п.п. 17.2, 17.3, 17.5 Договору, а.с. 8). Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі № 6-1568 цс15, який відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковим для всіх судів України. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки судом не встановлено, а третьою особою, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору не доведено належними та допустимими доказами, що укладаючи договір [PERSON] діяв без згоди на те дружини та не в інтересах сім'ї, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати права третьої особи порушеними та такими, що підлягають захисту, а тому в задоволенні позову третьої особи слід відмовити. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed