Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-08 00:00:00

01 жовтня 2019 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача та просив суд стягнути на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення, а також компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 5 479,00 грн.00 коп. Свій позов обґрунтовував тим, що у перiод з 03 вересня 2018 року по 04 липня 2019 року він перебував у трудових вiдносинах зтовариством з обмеженою відповідальністю "Комфорт сервіс плюс". Зазначене пiдтверджується рiшенням № 1 вiд 15 серпня 2018 року засновника (учасника) товариства з обмеженою вiдповiдальнiстю "Комфорт сервіс плюс" та наказом № 1-к вiд 03.09.2018 року. 04 липня 2019 року він був звiльнений за власним бажанням, згiдно наказу № 7-к вiд 04.07.2019 року. Позивач зазначає, що заборгованість товариства за невикористану відпустку відповідно до довідки розрахунку становить - 5 479,00 грн. Позивач вказує на те, що в день його звільнення 04.07.2019 р., відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч.1 ст. 116 КЗпП України. Крім того, як передбачено ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити своєму працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. в інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середнього (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Середньомісячна заробітна плата за два календарні місяці роботи позивача склала 16 243,5 грн. За таких обставин, середньоденна заробітна плата позивача складає 416,50 грн. У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 61 робочий день, з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки з розрахунку, який на момент звернення до суду складає 25 406,50 грн. 11 жовтня 2020 року ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом за правилами позовного провадження. Призначено судове засідання для розгляду справи судом по суті на 04 грудня 2019 року. 15 листопада 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач зазначає, що [PERSON] у період з 03 вересня 2018 року по 04 липня 2019 року обіймав посаду директора ТОВ "Комфорт Сервіс Плюс". Відповідно до заяви [PERSON] від 28.06.2019 року рішенням засновника ТОВ "Комфорт Сервіс Плюс" та наказом про звільнення від 04 липня 2019 року останній був звільнений із займаної посади за власним бажанням. Так, відповідно до п.9.28 Статуту товариства з обмеженою відповідальністю?ТОВ "Комфорт?Сервіс?Плюс" директор товариства розпоряджається майном товариства, включаючи грошові кошти, підписує, платіжні та інші документи,пов`язані з розпорядженням грошовими коштами товариства. Отже, в день звільнення, 04 липня 2019 року, [PERSON] , як уповноважена посадова особа ТОВ "Комфорт Сервіс Плюс", який має повноваження на розпорядження грошовими коштами та ведення фінансового обліку товариства, мав самостійно здійснювати повний розрахунок та виплатити всі суми, які йому належать при звільненні. Проте, позивач всупереч положенням КЗпП України цього не зробив. Крім того, в наказі про звільнення № 7-К від 04 липня 2019 року за підписом [PERSON] не зазначено (відсутній) пункт "про проведення нарахування та виплату компенсації за невикористану щорічну відпустку ". Відповідач зазначає, що не отримав заяву-вимогу [PERSON] про розрахунок від 07 серпня 2019 року, що підтверджується довідкою Укрпошти про причину повернення поштового відправлення за закінченням встановленого строку зберігання, доданою позивачем до позовної заяви. Таким чином, відповідач не знав і не міг знати про вказану вище вимогу позивача та його порушене право на виплату грошових коштів. Тому, ТОВ "Комфорт?Сервіс?Плюс" вважає вимогу про виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Також, ТОВ "Комфорт?Сервіс?Плюс" заявляє, що станом на дату звернення позивачем до суду, з останнім проведено повний розрахунок по заробітній платі. Щодо проведення компенсації при звільненні позивача, товариство з обмеженою відповідальністю "Комфорт Сервіс Плюс" зазначив, що готові здійснити нарахування та виплату компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні відповідно до чинного законодавства України та врегулювати спір мирним шляхом. 12 лютого 2020 року надійшла уточнена позовна заява в якій позивач просить прийняти відмову від позову в частині позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку в розмірі 5479 грн., та закрити провадження у справі в цій частині, а також стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день фактичного розрахунку в розмірі 39984 грн. 00 коп. (а.с.65-67) 09 квітня 2020 року ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області заява позивача [PERSON] задоволена, прийнято відмову від позову [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "Комфорт сервіс плюс" про стягнення грошових коштів в частині в позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку в розмірі 5479 грн., та провадження у справі в цій частині закрито. В іншій частині позовних вимог продовжено розгляд. Позивач в судове засідання не з`явився, до суду подав заяву про можливість розгляду справи у його відсутності, просив вимоги в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Комфорт сервіс плюс" на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Суд, дослідивши письмові докази в справі, встановивши обставини в справі та відповідні правовідносини, дійшов до наступного висновку. Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно ч.1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд встановив, згідно наказу № 1-к від 03 вересня 2018 року директора ТОВ "Комфорт Сервіс Плюс" [PERSON]. приступив до виконання посадових обов`язків директора ТОВ "Комфорт Сервіс Плюс" з 03 вересня 2018 року з посадовим окладом згідно штатного розпису. Підстава рішення №1 засновника ТОВ "Комфорт Сервіс Плюс" від 15 серпня 2018 року. (а.с.11) 04 липня 2019 року [PERSON] був звільнений за власним бажанням з посади директора ТОВ "Комфорт Сервіс Плюс" з 04 липня 2019 року відповідно до ст. 38 КЗпП згідно наказу за № 7-к. Із довідки за № 4 від 13 листопада 2019 року вбачається, що за період з 03 вересня 2018 року по 04 липня 2019 року [PERSON] нараховано та виплачено заробітної плати в розмірі 80621 грн. 49 коп. Також, у довідці зазначається, що компенсацію невикористаної відпустки при звільненні у розмірі 5479 грн. 00 коп. не виплачено. Таким чином, середньоденна заробітна плата складає за 38 робочі дні - 427 грн. 46 коп. Компенсацію за невикористану відпустку ТОВ "Комфорт Сервіс Плюс" - [PERSON] перерахувало на картковий рахунок 20.11.2019 року в розмірі 4408 грн. 18 коп. (а.с. 53). Таким чином період затримки розрахунку з [PERSON] складає з 05 липня 2019 року по 20 листопада 2019 року - 96 днів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Положеннями ст.94 КЗпП України, заробітна плата, це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган за трудовим договором виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про оплату праці", основна заробітна плата, це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата, це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до ст. 5 Закону України "Про оплату праці", організація оплати праці здійснюється, крім іншого, на підставі колективних договорів. Суб`єктами організації оплати праці є: органи державної влади та місцевого самоврядування; роботодавці, організації роботодавців, обєднання організацій роботодавців або їх представницькі органи; професійні спілки, об`єднання професійних спілок або їх представницькі органи; працівники. Відповідно до ст. 15 Закону України "Про оплату праці" та ст. 97 КЗпП України оплата працi працiвникiв здiйснюється за погодинною, вiдрядною або iншими системами оплати працi. Оплата може провадитися за результатами iндивiдуальних i колективних робiт. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті. Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату працю", розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст.83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Як роз`яснено в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року за № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Роботодавець повинен нести відповідальність, встановлену статтею 117 КЗпП України, у вигляді виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум. Відтак, початок затримки розрахунку необхідно обраховувати з 05 липня 2019 року та по 20 листопада 2019 року, що складає 96 робочі дні. Обраховувати середній заробіток за затримку розрахунку необхідно виходячи із суми середнього заробітку за один день роботи у розмірі 427 грн.46 коп. Отже, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 05липня 2019 року по 20 листопада 2019 року у розмірі 41036 грн. 16 коп. (427 грн. 46 коп. х 96 = 41036 грн. 16 коп.) Відповідно ст. 141 ЦПК України із відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп.

Outcome: approved