Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-06 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 03.04.2014 року між нею та Публічним акціонерним товариством АЛЬФА-БАНК було укладено Кредитний договір № 500474058 на отримання кредиту в розмірі 20 414,96грн. з фіксованою відсотковою ставкою за користування кредитом 17.99% , з кінцевим терміном повернення коштів до 04.04.2019року. Позивач вважає, що при укладанні вищевказаного кредитного договору були порушені її права як споживача, та просить суд визнати кредитний договір № 500474058 від 03.04.2014 року недійсним. Позивач та її представник в судове засідання не зявились, направили до суду клопотання про розгляд справи без їх участі вказавши, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не направив свого представника, подали до суду відзив на позовну заяву, просили відмовити в задоволенні позову. Оглянувши матеріали цивільної справи, суд вважає що позов підлягає до часткового задоволення. З матеріалів справи вбачається, що 03.04.2014 року між нею та Публічним акціонерним товариством АЛЬФА-БАНК було укладено Кредитний договір № 500474058 . Відповідно до п.1. Кредитного договору - договір складається із двох розділів. Розділ № І «Базові умови кредитування» та Розділ № 2 «Загальні умови рефінансування кредитної картки в ПАТ «Альфа-Банк», які нероздільно пов'язані між собою та складають єдиний документ, включаючи всі додатки до нього, які складають невід'ємну частину цього договору. Відповідно до пункту 2 банк надає позичальнику кредит, а позичальник приймає кредит на наступних умовах: п.2.1. сума кредиту, валюта кредиту - 20 414.96грн. п.2.2. Процентна ставка за користування Кредитом 17.99% річних. Тип процентної ставки- фіксована. п.2.3. Дата остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та нарахування комісій 04.04.2019року. У пункті 5 Кредитного договору зазначається, що підписанням цього договору позичальник підтверджує, що він попередньо ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також будь-якою іншою інформацією, надання якої вимагає чинне в Україні законодавство, в тому числі інформацією надання якої передбачене нормами Закону України «Про захист прав споживачів» та нормативними документами НБУ, які йому розяснені, зрозумілі, не потребують додаткового тлумачення та з якими він цілком згодний, що він отримав свій примірник цього договору, що складається з першого та другого розділів та додатків до нього в дату його укладення; що він в письмовій формі ознайомлений з загальними умовами рефінансування кредитної картки в ПАТ «Альфа¬-Банк», затвердженими розпорядженням ПАТ «Альфа-Банк» № 480 від 24.02.2014 р., які оприлюднені на інтернет-сторінці банку, та які йому розяснені, зрозумілі та з якими він цілком згодний. Згідно п. 2.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. У відповідності до п. 2.5. вказаних Правил, банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів. Позивач в позовній заяві зазначила, що будь-якої довідки чи повідомлення, як окремого документу із інформацією передбаченою нормами частини 2 статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» не отримувала, про що не ставила свій підпис. Також ця інформація не доводилася їй в усній формі. На думку позивача, банк проігнорував дані вимоги законодавства, що є однією з підстав визнання договору недійсним, оскільки згідно з ч. 2 п. 2 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Забороняється як такі, що вводять в оману дії, зокрема; з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Також, позивач зазначає, що не мала часу детально ознайомитися з кредитним договором за такий короткий строк. Їй повинна була надана можливість детально ознайомитися з умовами даного договору та законодавством, що його регулює. Крім цього, працівник банку не надав достовірної інформації, завірив в тому, що всі істотні умови договору позивачу розяснено та спонукав підписати договір швидше. Згідно ч. 12 Постанови Пленуму ВСУ Ж 5 від 12.04.96 у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Позивач посилається на положення ч.4 ст, 11 Закону України «Про захист прав споживачів» де прямо заборонено у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем тексту детального розпису сукупної вартості споживчого кредиту, зазначеного у договорі про надання споживчого кредиту або у додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його кеглем, меншим за кегль шрифту основного тексту, злиття кольору шрифту з кольором фону. Позивач зазначає, що вона не тільки не мала часу прочитати кредитний договір, а й не могла це зробити фізично, так як текст дуже дрібний. Отже, позивач вказує, що при укладенні Кредитного договору через неналежну інформованість з боку відповідача та необізнаність вона не могла у повному обсязі оцінити умови договору кредиту на предмет їх вигідності так як не було належним чином детально роз'яснено працівниками банку їх умови. Відповідно до п.1. Кредитного договору цей договір складається із двох розділів. Розділ № І «Базові умови кредитування» та Розділ № 2 «Загальні умови рефінансування кредитної картки» в ПАТ «Альфа-Банк», які нероздільно пов'язані між собою та складають єдиний документ, включаючи всі додатки до нього, які складають невід'ємну частину цього договору. Також згідно з п. 3 кредитного договору всі відносини між позичальником та банком, що виникають на підставі цього договору врегульовуються Розділом №2 «Загальними умовами кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», затвердженими Розпорядженням ПАТ «Альфа-Банк» № 480 від «24» лютого 2014р. Вказані в цьому пункті «Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», є невідємною частиною цього договору та визначають інші істотні умови цього договору, зокрема, але не виключно порядок і умови нарахування процентів за користування Кредитом, умови здійснення платежів, умови настання відповідальності за неналежне виконання зобов'язань з повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом та/або інших платежів, що вказаній в цьому договорі, а також будь-які інші умови, необхідні для врегулювання відносин між позичальником та банком. Проте, позивач зазначає, що документ під назвою Розділ № 2 «Загальні умови рефінансування кредитної картки» вона взагалі не отримувала, а отже не ознайомлена з його умовами. Крім зазначеного, позивач вважає незаконним встановлення п.2.8.1. у кредитному договорі оплати щомісячної комісії за управління кредитом та кредитними грошовими коштами, а саме за послуги, які супроводжують кредит як компенсація супутніх послуг банку за рахунок позивача, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь. Задовольняючи позов частково, суд виходив з наступного. Відповідно до п.2.8.1. Комісійна винагорода Банку; за управління Кредитом -2.20% - за період з 1-го місяця користування кредитом по 60-й місяць користування кредитом - 2.20% від суми кредиту, - комісійна винагорода, що вказана в цьому підпункті розраховується від суми кредиту, зазначеної в п.2.1. Розділу №1 цього Договору та сплачується позичальником щомісячно за кожний місяць користування кредитом відповідно до Графіку платежів, який є Додатком № І до цього договору та його невідємною частиною. Зазначена в цьому підпункті комісійна винагорода нараховується починаючи з дня надання кредиту або першого дня періоду, який передбачає сплату комісії за управління кредитом, по дату остаточного повернення позичальником кредиту, що вказана в п.2.3. Розділу № І цього договору. В будь-якому випадку сплата позичальником комісійної винагороди за управління кредитними грошовими коштами за останній місяць користування позичальником кредитом здійснюється не пізніше дати остаточного повернення кредиту за цим договором Згідно із ч.ч.1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин про надання споживчого кредиту встановлюються Законом. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 03.04.2014р., що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Згідно із ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 визначено, що положення пп. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають, як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Статтею 203 ЦК України передбачено що, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини першої ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину. Згідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. За ст.611 ЦПК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Із врахуванням вищевказаних правових норм, суд приходить до висновку, що передбачена умовами кредитного договору (пунктом 2.8.1) щомісячна сплата комісійної винагороди за управління кредитом в розмірі 2,20 % від початкової суми кредиту є несправедливою умовою договору та відповідно до положень ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" пункт 2.8.1 кредитного договору від 03 квітня 2014 року №500474058 у цій частині повинен бути визнаний недійсним. В іншій частині доводи позивача щодо несправедливості умов кредитного договору, як в частині визначення реальної процентної ставки, так і в частині інших умов кредитного договору є необґрунтованими, спростовуються матеріалами справи та не є підставою для визнання кредитного договору недійсними. Згідно ч.1ст.627 ЦК України, відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу,інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. З вказаними умовами та порядком споживчого кредитування банку [PERSON] ознайомилась та погодилась, про що свідчить її підпис на вказаних документах. Позивач отримала кошти, повертала борг, виконувала умови договору. Доказів того, що її примусили отримати кредит, чи не дали часу на ознайомлення з кредитним договором не надано. Крім того, позивач, як споживач, могла протягом 14 днів з моменту отримання коштів звернутися до банку і розірвати даний кредитний договір. Згідно ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі викладеного та

Outcome: partial