Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-30 00:00:00

210.04.2015 року [PERSON] звернулася до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до Приватного підприємства "Манеор" про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення середньої заробітної плати за час затримання розрахунку. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 01.07.2013 року її було прийнято на роботу в приватне підприємство «Манеор» на посаду директора, що підтверджується записом у трудовій книжці. В червні 2014 року позивачка звернулась до власника ПП «Манеор» з заявою про розторгнення трудових відносин та звільнити з посади директора за згодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП. Відповідно до акту прийому-передачі документів ПП «Манеор», 24.06.2014 року позивачка здала а [PERSON] прийняла печатку підприємства, оригінали статутних та реєстраційних документів, та інші документи що перебували у позивачки в звязку з посадовими обовязками директора ПП «Манеор». Оскільки власником підприємства є [PERSON], що вже тривалий час знаходиться за кордоном, позивачка чекала на вирішення питання стосовно звільнення саме по її приїзду в Україну. На даний час стало остаточно відомо, що [PERSON] переховується від позивачки, оскільки ще має борг, про що є відповідне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва. Порушуючи вимоги ст. 47 КЗпП України, процес звільнення з роботи не був проведений належним чином, наказ про звільнення не видавався, позивачка з ним не ознайомлювалась та не підписувала його, в моїй трудовій книжці не було внесено запису про звільнення. Також не було проведено повного розрахунку в день звільнення у відповідності до вимог ст. 116 КЗпП України. Позивачка та її представник в судове засідання не з'явилися, надали до суду заяву, просили слухати справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання повторно не зявився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Згідно ст.ст. 224, 225 ЦПК України проводиться заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що 01.07.2013 р. позивачку було прийнято на роботу в приватне підприємство «Манеор» на посаду директора, що підтверджується записом у трудовій книжці. В червні 2014 р. позивачка звернулась до власника ПП «Манеор» з заявою про розторгнення трудових відносин та звільнення з посади директора за згодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Зважаючи на ці обставини, 06.04.2015 року позивачка звернулася з листом до ПП "Манеор" з проханням внести запис у його трудову книжку про звільнення та провести з нею розрахунок. Позивач відповідь на своє звернення не отримав. Відповідно до ст.47 КЗпП України передбачений обов'язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки зазначені в статті 116 цього Кодексу. Пунктом 4 Постанови Кабінету Міністрів України "Про трудові книжки" від 27 квітня 1993 року №301 визначено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених випадках іншу відповідальність. Абзацами 5-7 п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівникові його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому випадку вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Частиною 4 ст.235 КЗпП України також передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за час вимушеного прогулу. В постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" в п.32 зазначається: оскільки згідно ст.235 КЗпП України оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Час вимушеного прогулу складає з 01.07.2014 року до 31.07.2015 року повних 13 місяців (274 робочих дні). Згідно з індивідуальної відомості про застраховану особу виданої Управлінням Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва її середньоденна заробітна плата складала 45,60 грн. Отже до стягнення підлягає середній заробіток за 274 робочих дні х 45,60 - середньоденна заробітна плата - 12494 гривень 40 коп. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд також вважає, що діями відповідача позивачу завдано моральної шкоди, так як затримкою видачі трудової книжки були порушені трудові права позивача, в зв'язку з чим йому довелося звертатися за захистом своїх прав. За такого, суд вважає, що достатньою сумою для відшкодування моральної шкоди є 1500 гривень, яка підлягає стягненню з відповідача. Зокрема, витрати на правову допомогу підлягають відшкодуванню на суму 1500 гривень з урахуванням положень Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" від 20.12.2011р., згідно якого розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення іншою стороною, не може перевищувати 40% встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. На підставі викладеного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають частковому задоволенню. Одночасно, відповідно вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 487,20 грн.

Outcome: partial