Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-28 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач) про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. На обгрунтування позову зазначив, що 14.11.2016 на ресурсах офіційного сайту керуючого Тульчинською єпархією Української Православної церкви, Преосвященного [PERSON] Митриполита Тульчинського і Брацлавського у глобальній комп'ютерній мережі Інтернет за адресою [INFO] була оприлюднена інформація наступного змісту: "[INFO] 14.11.2016 В некоторых украинских средствах массовой информации ведётся дистанционная дискуссия по переосмыслению "идеологического" наследия покойного Предстоятеля УПЦ Блаженнейшего Митрополита [PERSON], отошедшего в мир иной два года назад. В частности, о якобы сформированной Блаженнейшим [PERSON] исторической перспективе достижения Украинской Православной Церковью статуса Церкви самоглавной (автокефальной) с гарантированным почётным местом в списке (диптихе) канонических Православных Автокефальных Поместных Церквей. Среди проповедников про-автокефального понимания «заветов» Блаженнейшего [PERSON] заметна фигура его бывшего секретаря - митрополита (тогда архиепископа) [PERSON] (ныне викарного архиерея Киевской епархии). По признанию последнего, он, митрополит [PERSON], будучи личным секретарём Блаженнейшего [PERSON], (без канонической санкции Священного Синода УПЦ - прим.) практически управлял всей УПЦ и даже формировал курс УПЦ. И особенно в последние три года жизни тяжело больного Предстоятеля УПЦ, номинально пребывавшего при власти, как некоторые убеждены, по настоянию архиепископа [PERSON]. В свете вышесказанного специалисты церковно-канонического права задают вопрос: а не являлось ли неуставное управление владыкой [PERSON] Украинской Православной Церковью в затяжной период тяжелейшей болезни Блаженнейшего митрополита [PERSON] практической "узурпацией" канонической власти последнего?. "Во времена предстоятельского служения Митрополита ([PERSON]) я определенным образом мог влиять на церковную жизнь, а, следовательно, и нёс (и несёт?) ответственность за позицию УПЦ," - характеризовал владыка [PERSON] свою направляющую роль в УПЦ при обездвиженном болезнью Блаженнейшем Митрополите \~ \~ \~ \~[PERSON] ([INFO] ). В тот период около неуклонно угасающего Предстоятеля УПЦ Блаженнейшего Митрополита [PERSON], прежде всего, трудами архиепископа [PERSON], собралась "перспективная" команда молодых, довольно начитанных и, что важно, идеологически "правильно" настроенных иереев УПЦ, у которых, судя по их публикациям в СМИ, второй, если не основной «профессией», стала популяризация идеи автокефалии УПЦ в массах через подведомственные им церковные или светские религиоведческие СМИ, - идеи, замешанной на бульоне из софиологической средневековой идеологемы т.е. киевоцентризма и, как ни странно, бюрократической практики, заимствованной из осуждённого в УПЦ т.н. «политического православия», - с начётническим разделением иерархов УПЦ на "наших" и на "чужих". На контролируемых про-автокефальной идеологической командой околоцерковных порталах стали мусироваться идеи об "отсталости" старой "советской" генерации епископов УПЦ, якобы не способных в новых исторических условиях к примирению с "отделившимися братьями". Явной или скрытой критике, а порой и шельмованию, подвергались носители иных взглядов на "совершенствование" канонического статуса УПЦ. Наблюдатели не исключали, что кто-то исподволь решил подготовить церковное общество к будущей решительной чистке кадрового состава епископата УПЦ и к замене на руководящих постах в УПЦ вместо "пророссийских" старых кадров епископата представителями "перспективного" молодого поколения иерархов, готовых вступить в "диалог" с раскольниками из УПЦ-КП, УАПЦ и с иными украинскими религиозными группами. В русле замены старых кадров некоторые из т.н. "стариков" были отправлены на покой или выдавлены из Украины, других переводили под надуманными и даже сфабрикованными предлогами в епархии "районного" масштаба, а иных неугодных - в отдалённые от столицы области. Кадровая политика по суждениям независимых наблюдателей преследовала цель укрепления роли небольшой, но активной и "перспективной" про- автокефальной группы клириков в Киевской Митрополии в целях капитуляционного "патриотического объединения" УПЦ с церковно-политическими организациями - УПЦ и УАПЦ. Так на одном из Архиерейских Соборов УПЦ членами идеологической команды был предложен для утверждения проект учреждения т.е. Высшего Церковного Совета УПЦ (ВЦС) с контрольными функциями над епархиальными правящими архиереями (!). При этом в руководство ВСЦ УПЦ планировалось провести священника и мирянина из про-автокефальной группы в УПЦ. Практически в УПЦ готовился административный антиуставный "пререворот": создание параллельного Священному Синоду УПЦ контролирующего органа протестанско-пресвитерианского типа (возможно, на случай кончины Предстоятеля УПЦ). Однако проект образования ВЦС с "контрольным" пунктом соборным разумом Церкви был заблокирован (голосами практически всех архиереев УПЦ + голос Блаженнейшего [PERSON], кроме единственного голоса иерарха-делегата, предположительно, автора проекта. Стараниями про-автокефальной группы в Киевской Митрополии того периода, на волне политического лозунга лидера одного из расколов - "Независимой державе - независимую церковь", в нецерковных СМИ формировался идеологический миф о якобы решительной приверженности Блаженнейшего Митрополита [PERSON] "священной" идее разрыва административно-канонических отношений самоуправляемой УПЦ с патриаршей РПЦ, миф, который эксплуатируется ими и доныне. (При этом митрополиту [PERSON] нецерковные СМИ успели усвоить титул "лидера", якобы мощного про-автокефального иерархического движения в УПЦ, которого просто нет. «Если Москва - это Третий Рим, то Киев - это второй Иерусалим, который подревнее северо-белокаменной столицы!», - таков, пожалуй основной тезис про-автокефального «политического православия». В русле этой схемы идеологи автокефалии УПЦ продвигали идею т.н. "равноправного" диалога" и братания с экстремистами-раскольниками без всяких предварительных условий и на фоне продолжающихся захватов ими храмов УПЦ. Одновременно делались попытки дискредитировать первосвятительские визиты Святейшего [PERSON] к православным верующим Украины, которые, с подачи «инсайдеров» внутри Киевской Митрополии, характеризовались в некоторых СМИ как попытки распространения идей т.н. «Русского мира Кремля" на Украину, противопоставляя последнему "Мир украинский" (с медиа-подачи главы украинцев-католиков Верховного архиепископа УГКЦ [PERSON]). По митрополиту [PERSON], Блаженнейший [PERSON] якобы настойчиво стремился к тому, чтобы УПЦ стала "диптихиальной", т.е автокефальной Церковью, хотел, чтобы её якобы "неполноценный" статус был "усовершенствован" таким образом, чтобы она вошла в общецерковный список (диптих) канонических Православных Поместных Церквей. «Под влиянием митрополита [PERSON], - заявил митрополит [PERSON], - у нас (?) появилось устойчивое выражение "усовершенствование канонического статуса". В определенной степени это выражение стало синонимом "поместности" или "автокефалии». «Стремился ли митрополит [PERSON] к автокефалии?», - задаёт себе вопрос владыка [PERSON] и сам же себе отвечает: «Конечно, да. Потому что он понимал исторические тенденции...». Надо полагать, не вероучительные, а новые политические реалии: Украина стала независимой страной, (чит. антипубликацию на эту тему: [INFO]). Митрополит [PERSON] констатирует, что на сегодняшний день не знает куда направляется УПЦ, потому что (прямая цитата) «в Киевской Митрополии работает новая команда. И хотя я искренне желаю этой команде успеха, - уверяет владыка [PERSON], - я сам, и мои давние сотрудники к ней не относимся». При этом владыка [PERSON] мистически верит, что Блаженнейший Митрополит [PERSON], УЖЕ находится на Небе и, что там он (вместе со святителем Киевским [PERSON] и с другими святителями) молится у Господнего Престола, но не о спасении душ своей бывшей паствы, а за то, чтобы Украинская Православная Церковь... получила бы свое логическое и правильное (автокефальное? - прим.) каноническое оформление». (Антипубликация на эту тему: [INFO]), полный текст интервью митр. [PERSON] [INFO]). Однако сторонники иного истолкования «идеологии» Блаженнейшего Митрополита [PERSON] уверены, что последний, будучи человеком верующим и связанным религиозной присягой послушания [PERSON] Московскому и всея Руси, как своему духовному Правителю (Господину) и Отцу, и будучи знатоком православных канонов, никогда не позволил бы себе раскольнических действий, подобно бывшему патриаршему экзарху Украины [PERSON], впоследствии совершенно отлучённому от общения церковного, т.е. анафематствованному за уклонение в раскол. Среди таковых заметна фигура РОДНОГО ПЛЕМЯННИКА покойного Блаженнейшего Митрополита [PERSON] [INFO]», авторитетного и духовно образованного главы Административного аппарата Киевской Митрополии УПЦ архимандрита [PERSON] (см. фото внизу статьи), который, как близкий Блаженнейшему Владимиру человек, в противовес митрополиту [PERSON], УТВЕРЖДАЕТ, что курс нынешнего Предстоятеля УПЦ, Блаженнейшего Митрополита [PERSON], «на соборность единой канонической Церкви на Украине» полностью отвечает целеустремлениям его предшественника - Митрополита [PERSON]; что «нынешний наш Предстоятель (Блаженнейший Митрополит [PERSON]) несколько десятилетий знал Блаженнейшего [PERSON], который с большим уважением относился к Митрополиту [PERSON] как к глубоко духовному и настоящему архипастырю»; что ныне продолжается преемственность (канонических - прим.) традиций. И что, если бы в наше время Предстоятелем был Митрополит [PERSON], то он бы вёл Церковь так же, как сегодня это делает Блаженнейший [PERSON]; что Митрополит Киевский и всея Украины [PERSON] был строгим блюстителем церковных канонов, за рамки которых он никогда не смог бы переступить; что верность Православию, верность канонам Церкви всегда были главными у него; что этим же принципам сегодня твердо следует Предстоятель УПЦ - Блаженнейший Митрополит [PERSON]». Всё это чётко обозначил архимандрит [PERSON] ([PERSON]), декларируя преемственность устойчивой тенденции сохранения канонического статуса УПЦ Священноначалием независимой в своём самоуправлении УПЦ (материал в тему [INFO]). В свете вышесказанного попытки представить Митрополита [PERSON], ушедшего путём всей земли на Суд Правды Божией, неким «автокефальным локомотивом УПЦ», - затея довольно сомнительная, неподкреплённая чёткими церковно-юридическими каноническими актами. В этом же свете намерение малочисленных сторонников автокефализации УПЦ превратить личность Блаженнейшего Митрополита [PERSON] в идеологический «святой» символ борьбы за автокефалию УПЦ не состоятельна, и потому делать этого не стоит, ибо может породить немало соблазна и искушений. "Сейчас добиваться автокефалии или автономии, учитывая ту смесь (мнений) у нас в Украине, трудно, опасно, я считаю, что сегодня - и не нужно", - заявлял в своё время Блаженнейший Митрополит [PERSON]". По его словам, УПЦ не считает эту тему запретной для обсуждения, но в то же время "Церковь нельзя менять, как мы меняем наши светские учреждения", а нужно относиться к этому вопросу с точки зрения христианской ответственности. "Вопрос автокефалии особенно важен для западной Украины, где есть своя история Церкви и Отчизны. Но надо понимать, что за этим будут стоять новые проблемы, ряд вопросов, связанных со структурой управления, распределением власти", - предупреждал покойный Предстоятель УПЦ. Блаженнейший Митрополит [PERSON] поистине оставил добрый след в истории УПЦ: это и борьба с филаретизмом, и борьба за конституционную церковную независимость, это его «сидячая», без внешнего эпатажа и шума, борьба за достойное место Церкви в украинском обществе, это труды по становлению Киевской Духовной Академии и умножению числа епархий. Этого перечня заслуг усопшего Предстоятеля УПЦ достаточно для положительной оценки подлинного «перспективного наследия» Блаженнейшего [PERSON] для УПЦ - хранение внутреннего мира, согласия и канонического единства УПЦ с [PERSON] Церковью-Матерью при допустимом различии мыслей её иерархии, клириков и верных. И потому, порой неудачные, "латинствущие" или "гностические" юбиляции в адрес усопшего Предстоятеля («Господь Иисус Христос вручил Вам Свою Церковь", "Для нас Вы являетесь мистической, непостижимой человеческим умом, Его иконой") или надуманные церковно-политические мифы о нём ("Небесный молитвенник за автокефалию УПЦ"), - не требуются, чтобы его человеческий образ и с сильными, и слабыми сторонами http://omiliya.org/article/blazhenneyshiy-mitropolit-vladimir-uroki-stoykosti, но остался в благодарной памяти клириков и мирян УПЦ. На фото: 1) [PERSON] ([PERSON]); 2) Блаженнейший Митрополит [PERSON] с племянником, будущим архимандритом [PERSON] ([PERSON]); 3) [PERSON] ([PERSON]) у могилы Блаженнейшего Митрополита [PERSON]; 4) Диалог о будущем УПЦ: митрополит [PERSON] и его сподвижник - "экс-спикер" УПЦ протоиерей [PERSON] в одном ряду с раскольниками из религиозно-политических организаций УПЦ-КП и УАПЦ." Позов обгрунтований тим, що вказана інформація є недостовірною, негативною, оскільки повідомляє третіх осіб про порушення позивачем [PERSON] вимог чинного законодавства України та прийнятих у суспільстві принципів моралі, етики та порушує майнові права позивача. Крім того, на думку позивача вказана інформація не є оціночним судженням, а поширення такої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідача [PERSON] до [PERSON] та знецінення особи позивача, що принижує гідність останнього. Також поширенням вказаної інформації відповідач створив негативну соціальну оцінку особи позивача в очах оточуючих, порушивши його честь. Враховуючи викладене просив: - визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність та порушує право на недоторканість ділової репутації позивача [PERSON] інформацію поширену відповідачем [PERSON], на ресурсах офіційного сайту керуючого Тульчинською єпархією Української Православної церкви, Преосвященного [PERSON] Митриполита Тульчинського і Брацлавського у глобальній комп'ютерній мережі Інтернет за адресою [INFO]; - зобов'язати відповідача, [PERSON], спростувати негативну та недостовірну інформацію, поширену ним у публікації від [INFO] року під заголовком «[INFO]», шляхом розміщення на ресурсах офіційного сайту керуючого Тульчинською єпархією Української Православної Церкви. Преосвященного [PERSON] митрополита Тульчинського і Брацлавського у глобальній комп'ютерній мережі, а саме: - «[INFO]» - «...митрополит [PERSON], будучи личным секретарём Блаженнейшего [PERSON], (без канонической санкции Священного Синода УПЦ - прим.) практически управлял всей УПЦ и даже формировал курс УПЦ. И особенно в последние три года жизни тяжело больного Предстоятеля УПЦ, номинально пребывавшего при власти, как некоторые убеждены, по настоянию архиепископа [PERSON].» - «...не являлось ли неуставное управление владыкой [PERSON] Украинской Православной Церковью в затяжной период тяжелейшей болезни Блаженнейшего митрополита [PERSON] практической "узурпацией" канонической власти последнего?» - «...около неуклонно угасающего Предстоятеля УПЦ Блаженнейшего Митрополита [PERSON], прежде всего, трудами архиепископа [PERSON], собралась "перспективная" команда молодых, довольно начитанных и, что важно, идеологически "правильно" настроенных иереев УПЦ, у которых, судя по их публикациям в СМИ, второй, если не основной «профессией», стала популяризация идеи автокефалии УПЦ в массах через подведомственные им церковные или светские религиоведческие СМИ, - идеи, замешанной на бульоне из софиологической средневековой идеологемы т.н. киевоцентризма и, как ни странно, бюрократической практики, заимствованной из осуждённого в УПЦ т.н. «политического православия», - с начётническим разделением иерархов УПЦ на "наших" и на "чужих".» - «На контролируемых про-автокефальной идеологической командой околоцерковных порталах стали мусироваться идеи об "отсталости" старой "советской" генерации епископов УПЦ, якобы не способных в новых исторических условиях к примирению с "отделившимися братьями". Явной или скрытой критике, а порой и шельмованию, подвергались носители иных взглядов на "совершенствование" канонического статуса УПЦ.» - «...кто-то исподволь решил подготовить церковное общество к будущей решительной чистке кадрового состава епископата УПЦ и к замене на руководящих постах в УПЦ вместо "пророссийских" старых кадров епископата представителями "перспективного" молодого поколения иерархов, готовых вступить в "диалог" с раскольниками из УПЦ-КП, УАПЦ и с иными украинскими религиозными группами.» - «В русле замены старых кадров некоторые из т.е. "стариков" были отправлены на покой или выдавлены из Украины, других переводили под надуманными и даже сфабрикованными предлогами в епархии "районного" масштаба, а иных неугодных - в отдалённые от столицы области. Кадровая политика по суждениям независимых наблюдателей преследовала цель укрепления роли небольшой, но активной и "перспективной" про- автокефальной группы клириков в Киевской Митрополии в целях капитуляционного "патриотического объединения" УПЦ с церковно-политическими организациями - УПЦ и УАПЦ.» - «Так на одном из Архиерейских Соборов УПЦ членами идеологической команды был предложен для утверждения проект учреждения т.н. Высшего Церковного Совета УПЦ (ВЦС) с контрольными функциями над епархиальными правящими архиереями (!). При этом в руководство ВСЦ УПЦ планировалось провести священника и мирянина из про-автокефальной группы в УПЦ. Практически в УПЦ готовился административный антиуставный "переворот": создание параллельного Священному Синоду УПЦ контролирующего органа протестанско-пресвитерианского типа (возможно, на случай кончины Предстоятеля УПЦ). Однако проект образования ВЦС с «контрольным» пунктом соборным разумом Церкви был заблокирован голосами практически всех архиереев УПЦ - голос Блаженнейшего [PERSON], кроме единственного голоса иерарха-делегата, предположительно, автор проекта.» - Стараниями про-автокефальной группы в Киевской Митрополии того она, на волне политического лозунга лидера одного из расколов - «Независимой державе - независимую церковь", в нецерковных СМИ формировался идеологический миф о якобы решительной приверженности Блаженнейшего Митрополита [PERSON] "священной" идее разрыва административно-канонических отношений самоуправляемой УПЦ с патриаршей РПЦ, миф, который эксплуатируется ими и доныне. (При этом митрополиту [PERSON] нецерковные СМИ успели усвоить титул "лидера", якобы мощного про-автокефального иерархического движения в УПЦ, которого просто нет.» - «Если Москва - это Третий Рим, то Киев - это второй Иерусалим, который подревнее северо-белокаменной столицы!», - таков , пожалуй основной тезис про-автокефального «политического православия». В русле этой схемы идеологи автокефалии УПЦ продвигали идею т.н. "равноправного" диалога" и братания с экстремистами-раскольниками без всяких предварительных условий и на фоне продолжающихся захватов ими храмов УПЦ. Одновременно делались попытки дискредитировать первосвятительские визиты Святейшего [PERSON] к православным верующим Украины, которые, с подачи «инсайдеров» внутри Киевской Митрополии, характеризовались в некоторых СМИ как попытки распространения идей т.е. «Русского мира Кремля" на Украину, противопоставляя последнему "Мир украинский" (с медиа-подачи главы украинцев-католиков Верховного архиепископа УГКЦ [PERSON]).» - «...владыка [PERSON] мистически верит, что Блаженнейший Митрополит [PERSON], УЖЕ находится на Небе и, что там он (вместе со святителем Киевским [PERSON] и с другими святителями) молится у Господнего Престола, но не о спасении душ своей бывшей паствы, а за то, чтобы Украинская Православная Церковь... получила бы свое логическое и правильное (автокефальное ? - прим.) каноническое оформление». В этом же свете намерение малочисленных сторонников автокефализации превратить личность Блаженнейшего Митрополита в идеологический «святой» символ борьбы за автокефалию не состоятельна- и потому делать этого не стоит, ибо может породить немало соблазна и искушений» - «...порой неудачные, "латинствущие" или "гностические" юбиляции в адрес усопшего Предстоятеля... или надуманные церковно-политические мифы о нем.... - не требуются, чтобы его человеческий образ и с сильными и слабыми сторонами... остался в благодарной памяти клириков и мирян УПЦ.»; - стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 200 000 гривень. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Мицик Ю.С. від 25.06.2018 було відкрито провадження у вказаній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 19.09.2018 було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судове позивач не з'явився, був повідомлений належним чином про розгляд справи. Представник позивача в судовому засіданні поданий позивачем позов підтримав та просив його задовольнити з підстав, які зазначені в позові. Згідно з частиною 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, оскільки відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надіслав. Про причину неявки суд не повідомив, відзив та інші заяви з процесуальних питань від нього до суду не надходили. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін за наявними матеріалами справи та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України оскільки представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судовим експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення експертного дослідження комп'ютерної техніки та програмних продуктів було складено висновок № 20032/17-35 від 31.10.2017, за результатами якого на веб-сторінці [INFO] міститься публікація "[INFO]. Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що вказана інформація, поширена відповідачем є недостовірною та такою, що порушує його честь, гідність та ділову репутацію. Так, положеннями ст. 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1050 року та протоколів №№ 2, 4, 7, 11 до неї, право на свободу вираження поглядів включає в себе свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Поряд з цим, здійснення таких свобод може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав них осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду, та є необхідним в демократичному суспільстві. При цьому, статтею 68 Конституції України встановлено, що кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Згідно вимог ст. 201 Цивільного кодексу України (надалі - ЦПК України) особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. У відповідності до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Положеннями статті 299 ЦК України визначено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Разом з тим, як роз'яснено в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до п.18 зазначеної постанови, обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Водночас, у п.19 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Крім того, як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лінгельса проти Сполученого Королівства повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночним судженням. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права. За положенням ст. 277 Цивільного кодексу України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Водночас, відповідно до статті 277 Цивільного кодексу України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору є визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] інформації, що зазначена відповідачем [PERSON] та розміщена на ресурсах офіційного сайту керуючого Тульчинською єпархією Української Православної церкви, Преосвященного [PERSON] Митриполита Тульчинського і Брацлавського у глобальній комп'ютерній мережі Інтернет за адресою [INFO]. При дослідженні змісту публікації, встановлено, що в даній публікації наявні мовні конструкції та звороти, які в своїй сукупності, на думку суду, не є фактичними даними, а є оціночними судженнями, та висловлені відповідачем у такій формі, оскільки таким чином, він доносить до громадськості свою оцінку та власне бачення автокефалії Української Православної Церкви (далі УПЦ), тобто автор публікації критично оцінює дії Митрополита [PERSON] та його прихильників з приводу можливого об'єднання УПЦ з УПЦ Київського патріархату та Української автокефальної православної церкви, з приводу того, що працею архієпископа [PERSON] зібралася «перспективна» команда молодих, начитаних та ідеологічно «правильно» налаштованих ієреїв УПЦ, які прагнули до автокефалії УПЦ та критикою дій окремих осіб, у тому числі [PERSON], які на думку [PERSON], були готові вступити в «діалог» з розкольниками із УПЦ Київського патріархату та Української автокефальної православної церкви, можливих спроб дискредитації первосвятительских візитів Святійшого Патріарха Кирила до православних вірян України, які, з подання "інсайдерів" усередині Київської Митрополії, характеризувалися в деяких ЗМІ як спроби поширення ідей "Російського світу Кремля" на Україну, протиставляючи останньому "Світ український". Припускав, що такими діями в УПЦ готувалися до адміністративного, антистатутного «перевороту», створення паралельного Священому Синоду УПЦ контролюючого органу протестансько-пресвітеріанського типу. Відповідач зазначав, що стараннями про-автокефальної групи в Київській Митрополії того часу, на хвилі політичного лозунгу лідери одного із розколів «Незалежній державі - незалежну церкву» в нецерковних ЗМІ формувався ідеологічний міф про начебто рішучу прихильність Блаженнішого Митрополита [PERSON] «священній» ідеї розриву адміністративно-канонічних відносин саморегулюючої УПЦ с патріаршої РПЦ. Водночас, висловлює свою думку з того, що прихильники іншого тлумачення «ідеології» Блаженнішого Митрополита [PERSON] впевнені, що останній, будучи людиною віруючою і пов'язаним релігійної присягою послуху Патріарху Московському і всієї Русі, як свого духовного Правителя (Ностоятеля) і Отця, і будучи знавцем православних канонів, ніколи не дозволив би собі розкольницьких дій, подібно колишньому патріаршому екзарху України Філарету (Денисенко), згодом зовсім відлучені від спілкування церковного. Підкреслює, що Блаженніший Митрополит Володимир воістину залишив добрий слід в історії УПЦ: це і боротьба з філаретизмом, і боротьба за конституційну церковну незалежність, це його «сидяча», без зовнішнього епатажу і шуму, боротьба за гідне місце Церкви в українському суспільстві, це праці з становленню Київської духовної Академії і множення числа єпархій. Цього переліку заслуг покійного Предстоятеля УПЦ досить для позитивної оцінки справжньої «перспективної спадщини» Блаженнішого [PERSON] для УПЦ - зберігання внутрішнього миру, злагоди і канонічної єдності УПЦ з Патріаршої Церквою-Матір'ю при допустимій відмінності думок її ієрархії, кліриків і вірних. При цьому автор публікації вдаючись до мовних конструкцій, зворотів та міркувань дає свою оцінку, тобто висловлює оціночні судження, які в такий спосіб доводить до громадськості у публікації. Так, у відповідності до ст.1 даного Закону України «Про інформацію»: інформація - це будь-які фактичні відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. З аналізу даної норми закону вбачається, що інформація по своїй суті повинна містити певні факти, на основі яких можна робити висновки та приймати рішення, оціночні судження, на відміну від інформації не містять в собі фактів та не несуть в собі навантаження, оскільки носять оціночний характер та є по своїй природі судженням з того чи іншого приводу. Законодавцем між даними поняттями проведено чітку грань, з метою надання, зокрема журналістам (авторам), засобам інформації в умовах побудови демократичної, розвиненої держави з пріоритетом розвитку саме європейських принципів розуміння суспільства, свободи слова та поглядів, що виключає відповідальність автора, на відміну від подання та висвітлення відповідних фактів, які відповідають дійсності, що тягнуть за собою наслідки. Досліджуючи зміст публікації та інформацію, яку їх автор, вважає за необхідне донести читачу, суд дійшов висновку, що жодне з виловлювань в розумінні змісту публікації, не вириваючи окремих слів, словосполучень або фраз з контексту, не містять у собі інформації, яка в розумінні проаналізованих норм законодавства, містила б твердження про факти, а є саме оціночними судженнями з того чи іншого приводу (зокрема, з приводу автокефалії УПЦ та об'єднанні її з УПЦ Київського патріархату та Української автокефальної православної церкви) і такі судження носять оціночний характер, виражають суб'єктивну думку автора та не підлягають доказуванню. При цьому, слід вказати про те, що оціночні судження, по своїй природі, спрямовані на загал та на сприйняття аудиторією, загалом даної інформації в цілому. А відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Таким чином, оціночні судження не підлягають доведенню їх правдивості, а отже, і не підлягають спростуванню. Деякі висловлювання у публікації, зокрема, - «...не являлось ли неуставное управление владыкой [PERSON] Украинской Православной Церковью в затяжной период тяжелейшей болезни Блаженнейшего митрополита [PERSON] практической "узурпацией" канонической власти последнего?» викладене у формі запитання, а не ствердження. Натомість, вживання мовно стилістичних засобів у вигляді гіпербол (перебільшення), алегорій та метафор, зокрема, словосполучень: «Миф», «Узурпация», «Шельмовать», «Переворот», «Дискредитация», «Мистика», «Раскольнические действия», «Раскол», «Латинствующие», «Гностический» свідчить, що висловлювання відповідача є власною оцінкою подій після смерті Блаженнішого Митрополита [PERSON]. В цілому зі змісту публікації вбачається, що автор не висловлював конкретних фактичних даних, а резюмував результати своїх спостережень та висловлював свою суб'єктивну думку. З цією думкою та оцінкою можна погоджуватись, або аргументовано не погоджуватись, але ключовою ознакою таких думок є те, що вони суб'єктивні, оціночні, і, відповідно, не можуть бути об'єктивно оцінені на їх достовірність Так, рішенням від 21 лютого 2012 року у справі «Тушалп проти Туреччини» Європейський суд встановив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження». Таким чином, суд приходить до висновку, що поширена відповідачем [PERSON] інформація щодо позивача [PERSON] про спростування якої просить позивач, є оціночним судженням відповідача, що виражені ним в процесі реалізації свого права на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, а тому вимоги позивача не підлягають задоволенню. Враховуючи, що вимога позивача про відшкодування з відповідача моральної шкоди на його користь є похідною від вимоги про захист честі, гідності, ділової репутації та визнання інформації недостовірною, суд вважає, що і в цій частині задоволення позову також слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд покладає судові витрати на позивача.

Outcome: dismissed