Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся із позовом до суду і просить постановити рішення, яким стягнути на користь ПАТ "АКЦЕНТ-БАНК" з відповідача заборгованість за кредитним договором № A31UCC9F4D0013 від 22.06.2011 року у розмірі 23287,12 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного договору № A31UCC9F4D0013 від 22.06.2011 року [PERSON] отримав 22.06.2011 року в банку кредит у розмірі 50000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам "Розстрочка", Тарифами складає між ним та позивачем кредитний договір. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати [PERSON] повинен був надавати позивачу грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, який складається із заборгованості за Кредитом, за процентами, комісії, а також інші витрати згідно Умов. В порушення умов зазначеного вище договору, відповідач, взяті на себе зобов'язання, належним чином не виконував у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 15.07.2014 року склала 23287,12 грн. з яких: 3308,62 грн. заборгованість за кредитом; 2,47 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 7049,67 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 11341,26 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до пункту 5.3 Умов та правил наданнябанківських послуг: 500.00 грн. штраф (фіксована частина), 1085,10 грн. - штраф (процентна складова). В ході судового засідання позивач підтримав позов в повному обсязі, надав до справи письмові пояснення та зазначив, що пеня та штраф є різновидом штрафних санкцій. У межах одного виду відповідальності можуть застосовуватись різний набір санкцій. Згідно ст. 61 Конституції України не обмежується розмір санкцій чи їх набір при притягненні до одного виду юридичної відповідальності (в даному випадку цивільної). Тому, позивач вважає, що з [PERSON] належить до стягнення сума нарахованої пені та штраф одночасно. Посилаючись на п. 27 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з рогляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року, положення ст. 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України. При цьому, проценти та комісії, які підлягають сплаті згідно з положеннями ст.ст. 1054, 1056-1 ЦК України, у такому випадку не підлягають зменшенню через не співмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного боргу. Положеннями ст. 616 ЦК України передбачене право суду за певних умов зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Зазначене стосується цивільно-правової відповідальності боржника, а не сплати ним основного грошового боргу за кредитним договором. При цьому істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати ступінь виконання зобов'язання боржником, доведений матеріалами справи тяжкий майновий стан, інші інтереси сторін, які заслуговують на увагу. Крім того, представник позивача зазначив, що [PERSON] під час підписання договору цілком погодився на його умови, таким чином його відмова від сплати комісії, штрафу та пені є не чим іншим, як одностороння відмова від зобов'язання, що не допускається згідно ст. 525 ЦК України. Вказує, що відповідач продавши автомобіль не використав кошти від його продажу на погашення залишкової суми боргу в розмірі 3308,62 грн., а сприяв простроченню такої заборгованості та збільшенню неустойки. Звільнившись з роботи за згодою сторін відповідач піддав ризику виконання договірних відносин, а тому сприяв обставинам, які стали причиною виникнення кредитної заборгованості. Представник відповідача в судовомузасіданні позовні вимоги визнав частково в розмірі 3308,62 грн. основної заборгованості за кредитом та 2,47 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом. В іншій частині просив суд у позові відмовити посилаючись на те, що у 2013 році в сім'ї [PERSON] відбулися значні зміни, які суттєво вплинули на матеріальне становище та зробили неможливим виконання зобов'язання. Такими змінами були тяжка хвора та подальша смерть матері відповідача, одночасна втрата роботи як відповідачем так і його дружиною, а також перебування на утриманні відповідача його батька інваліда та двох дітей. При укладенні з банком договору 22.06.2011 року [PERSON] отримав кредит в розмірі 50000,00 грн. строком погашення до 21.06.2014 року та зобов'язався щомісячно сплачувати банку по 2391,50 грн. на місяць, які складаються з основної суми, процентів та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту. Зазначені умови договору відповідача влаштовували і він погашав кредит без порушень до жовтня 2013 року. Але коли в сім'ї відбулися значні зміни і до повного погашення кредиту залишилося сплатити лише 3308,62 грн. для позивача заробити цю суму стало неможливим. В судове засідання відповідачем було подано заперечення на позов та в підтвердження викладених в запереченні обставин додано документи: копія трудової книжки відповідача, копія трудової книжки дружини відповідача, свідоцтво про смерть матері, довідка з лікарні та інші. Відповідач вважає, що сума пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором в розмірі 11341,26 грн. є завищеною оскільки порушення зобов'язання стало внаслідок обставин, які він не міг врахувати при укладенні договору чи попередити тобто внаслідок випадку та непереборної сили. Посилаючись на ст.ст. 614, 617 ЦК України, зазначає, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), і що він є невинуватим оскільки вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов'язання, а тому вина у невиконанні зобов'язання відсутня. Посилаючись на ст. 551 ЦК України та норми Закону України "Про захист прав споживачів" відповідач просить зменшити розмір пені нарахованої за невиконання зобов'язання, оскільки її розмір 1,25 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочки платежу є завищеним та співмірним сумі боргу і подальше нарахування може призвести до того, що відповідач ніколи не зможе погасити банку заборгованість, навіть якщо на це будуть направлятися усі зароблені кошти. З підстав визначених у п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", щодо несправедливості умов договору та ч. 2 ст. 549 ЦК України, відповідач вважає, що визначення в договорі штрафу у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості є порушенням закону, оскільки штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а не фіксована грошова сума. Щодо стягнення комісії за користування кредитом в розмірі 7049,67 грн. вважає, що це зобов'язання не ґрунтується на засадах добросовісності, розумності та справедливості, оскільки сплата винагороди за надання фінансового інструменту передбачена в заяві про надання кредиту є подвійною (єдиноразова сума винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1000 грн. та щомісячна сума винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1000 грн.) Вважає щомісячні комісійні виплати винагороди додатковою платою за користування кредитними сумами, що є необґрунтованою подвійною відповідальністю за порушення виконання кредитних зобов'язань. Зазначає, що за ч. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, а умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно "Правил надання банкам інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", затверджених постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України від 25.05.2007 року за № 541/13808 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Вважає, що в силу ч. 8 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" - нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами повинні тлумачитися на користь споживача. Свідок [PERSON] повідомила суду, що вона є дружиною відповідача, що від шлюбу вони мають двох дітей та крім цього на їх утриманні знаходилась мати відповідача, яка хворіла на рак та в липні 2013 року померла. Повідомила, що вони разом з позивачем майже одночасно втратили роботу та житло, яке виділялось підприємством у м. Суми. У зв'язку з чим вони вимушені були переїхати до м. Світловодська, продати автомобіль та погашати борги, які накопичили під час хвороби матері, оскільки остання потребувала постійного догляду та лікування. Крім того, вона є безробітною і на утриманні одного відповідача крім неї та двох дітей знаходиться батько, який є інвалідом. Майже всі кошти, що отримує відповідач йдуть на погашення оренди квартири, в якій вони проживають і якби вони не втратили роботу то погасили б кредит в повному обсязі. В трудовій книжці [PERSON] та книжці відповідача стоять записи про звільнення за угодою сторін і що вони вимушені були написати заяви на звільнення тому, що цього вимагало керівництво. Залишитися працювати на підприємстві вони не могли, оскільки їх би все одно звільнили. Свідок [PERSON] повідомив суду, що від добре знає відповідача та його дружину, вони працювали на підприємстві "ВК і К", яке надавало їм для проживання квартиру у м. Суми. За кредитні кошти відповідач та його дружина придбали автомобіль, який потім продали для погашення боргів, які накопичили у зв'язку з хворобою матері на рак. Він сам позичав відповідачу кошти, які той досі не повернув у зв'язку з скрутним фінансовим становищем. Коли відповідач та його дружина втратили роботу та квартиру вони не мали коштів для існування, повернулися до м. Світловодська де снімають квартиру. А заробітної плати відповідача на іншій роботі не вистачає на те, щоб оплачувати квартиру, утримувати непрацюючу дружину, двох дітей та батька інваліда. Відповідач хотів погасити кредит, але не міг цього зробити у зв'язку з втратою роботи. На підприємстві "ВК і К" відбувалось скорочення у зв'язку з цим з працівників вимагали писати заяви про звільнення. Дослідивши та вивчивши матеріали справи суд встановив наступне. 22.06.2011 року між [PERSON] та ПАТ "Акцент-банк" було укладено кредитний договір № А31UCC9F4D0013 на суму кредиту 50000 грн. зі сплатою відсотків у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку, строком погашення до 21.06.2014 року та щомісячною сплатою банку 2391,50 грн. (основної суми, процентів та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту). Виходячи з розрахунку заборгованості за договором (а.с. 4-6) відповідач щомісячно сплачував кредит протягом двох років та 5 місяців з 22.06.2011 року по 22.10.2013 року внаслідок чого сума кредиту з 50000 грн. зменшилась до 3308,62 грн. Станом на 22.10.2013 року сума залишку основного боргу відповідача залишилася 3308,62 грн. і після вказаної дати погашення відповідачем боргу за кредитним договором не відбувалося. Як вбачається з трудової книжки відповідача 22.10.2013 року він був звільнений з ПП "ВКіК" де працював на посаді менеджера (управителя) відділу продаж за згодою сторін. 16.10.2013 року аналогічно з роботи було звільнено дружину відповідача [PERSON]. [INFO] померла мати відповідача [PERSON] (а.с. 88), яка хворіла на рак. Батько відповідача [PERSON], є інвалідом дитинства, отримує державну соціальну допомогу від управління праці та соціального захисту населення. На утриманні відповідача знаходяться двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Зазначені докази суд оцінює з врахуванням пояснень свідків та приходить до висновку, що належному виконанню зобов'язань перешкоджали обставини, які відповідач не міг передбачити в момент отримання кредиту. Але зазначені обставини не є підставою для повного звільнення відповідача від відповідальності за невиконання зобов'язання, тому суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню і розмір пені зазначений банком в позовних вимогах підлягає зменшенню. За умовами пункту 5.1 Умов надання споживчого кредиту при порушенні Позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених заявою та п.п. 3.2.2, 3.2.3. Умов, банк має право нарахувати, а Позичальник зобов'язується сплатити Банку пеню в розмірі 1,25 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки платежу. Згідно ч. 3 статті 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Згідно пункту 5 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" несправедливими умовами договору є встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Враховуючи, викладені норми та те, що сума основного зобов'язання в розмірі 50000 грн. була погашена відповідачем майже в повному обсязі та її залишок склав 3308,62 грн., а також враховуючи, що порушення зобов'язання стало внаслідок тяжких обставин, суд вважає за можливо зменшити розмір пені з 11341,26 грн. до 569,21 грн., що разом з сумою штрафу 1085,10 грн. (процентна складова) буде складати 1654,31 грн., тобто 50% залишку основного боргу в розмірі 3308,62 грн. Щодо стягнення з відповідача штрафу в розмірі 500 грн. (фіксована частина) суд приходить до висновку, що в цій частині позов також не підлягає задоволенню, оскільки за ч.2 ст. 549 ЦК України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Оскільки за п. 5.3 Умов надання споживчого кредиту, при порушенні Позичальником строків платежу Позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості. Суд вважає за необхідне стягнути з відповідача суму штрафу вираженого у відсотках (5% - 1085,10 грн.), а в стягненні фіксованої суми 500 грн. відмовити. Щодо стягнення з відповідача комісії за користування кредитом в розмірі 7049,67 грн. суд вважає, що в цій частині позов підлягає задоволенню. Оскільки, як вбачається з розрахунку наданого банком та графіку погашення кредиту відповідач сплачував щомісячну винагороду в розмірі 1000 грн. щомісячно з моменту підписання договору і не звертався до суду з позовом про визнання договору недійсним в цій частині. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд вирішує питання щодо стягнення судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, з відповідача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 243,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial