Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про захист прав споживачів, в якому уточнивши свої позовні вимоги збільшив суму стягнення з відповідача коштів в розмірі 28 509, 50 гривень, що еквівалентно 950 доларам США згідно курсу Національного банку України станом на 26.02.2015 року та просить розірвати договір, укладений між ним та ФОП [PERSON] щодо купівлі-продажу сайту (інтернет-магазину «[INFO]») у зв'язку з невиконанням останнім умов оферти. В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що 26 серпня 2013 року між ним та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу сайту шляхом згоди на запропоновані ФОП [PERSON] умови розміщені на сайті (оферта): http://р1.nagewiz.nеt/TаоShop. Згода позивача на даний договір (акцепт) виразилась в оплаті 950 доларів США в гривневому еквіваленті (7733грн.) на особистий рахунок відповідача. Факт перерахування грошових коштів підтверджується платіжним дорученням № 75234837553 від 26.08.2013 року. Останній на сайті зобов'язався розробити і продати (передати) сайт впродовж 2 днів з моменту оплати. Відповідачем сайт був розроблений, проте не був переданий позивачу. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області у справі №442/1484/14-ц встановлено, що відповідач здійснює роботу в інтернеті щодо виготовлення інтернет-магазину на замовлення та продажу сайтів. Позивач вказує, що публічна пропозиція [PERSON] являється пропозицією купівлі інтернет-магазину "[INFO]", що підтверджується і знаходженням на останній сторінці кожного із сайтів кнопки "Хочу готовый бизнес", тиснувши на яку відкривається інтернет-сторінка (за адресою: [INFO]), яка називається: "[INFO]. Сайт пропонує заповнити анкету своїми контактними даними (ПІБ, e-mail, лінк на сторінку в соціальній мережі "Вконтакті", номер мобільного телефону, скайп логін). На вимоги [PERSON] щодо виконання своїх зобов'язань про передачу сайту, приведення його у відповідність згідно оферти відповідач не відповідав, проте згодом надіслав електронну версію шаблону Договору «О передаче прав на использование авторской разработки», вважаючи що саме на ці умови погодились сторони. В свою чергу позивач повідомляв відповідача, що на умови визначені в шаблоні Договору не погоджувався та вважав хибною з наступних підстав: оплата за купівлю сайту була здійснена 26.08.2013 року, а електронну версію договору було надіслано лише 17.12.2013 року; датою створення договору є 30 серпня 2013 року, а тому станом на день здійснення перерахування коштів цей договір не міг бути погодженим між сторонами. Позивач зазначає що умови продажу (оферта) передбачені на сайті не відповідають умовам, передбаченим в договорі, оскільки в оферті ФОП [PERSON] пропонує купити «[INFO]» і зазначає такі обов'язки покупця як " Привлекать клиентов " і "Получать деньги в любой точке мира". А в самому шаблоні Договору відповідач, по-суті пропонує орендувати «[INFO]». В той час як на вищезазначеному сайті відповідач пропонував купити «[INFO]» і бути його власником, що передбачає зовсім інший вид договору та зовсім інші істотні умови Договору, інші права та обов'язки сторін. Зважаючи на все вищевказане, позивач вважає що відповідач вводить в оману покупців, а тому його дії мають ознаки складу злочину, самі умови оферти не виконані чим порушено права позивача та завдано йому значної шкоди. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, з підстав, які викладенні ним в позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог від 27.02.2015 року, просив розірвати укладений між ним та ФОП [PERSON] договір, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму грошових коштів у розмірі 28 509,50 гривень. Вказав, що в діях відповідача є ознаки складу злочину, однак в правоохоронні органи він не звертався. Відповідач у судове засідання не з'явився, надіслав на адресу суду письмові заперечення. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, факт одержання коштів у сумі 7733,00 грн. підтвердив, проте вказав, що між сторонами був укладений змішаний договір, відповідач кошти отримав за виконану роботу з розробки та запуску інтернет-магазину, а у подальшому передав позивачу комплекс прав на його використання, забезпечував його технічну підтримку та належне функціонування. В обґрунтування заперечень посилається на те, що саме такі його зобов'язання були описані в умовах публічної оферти, на які погодився позивач, оплативши кошти. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, пояснення представника відповідача, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до положень ст. ст. 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно із положеннями ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Тому власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а лише конкретно визначеним законом способом захисту свого права. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений гл. 3 зокрема ст. 16 ЦК України, а інші способи визначаються спеціальними законами, які регулюють конкретні цивільні правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до поданого до суду платіжного доручення № 75234837553 від 26.08.2013 року, позивачем було переховано на рахунок відповідача 7733, 00 грн. на підтвердження укладення договору між сторонами. Позивач у своїй позовній заяві зазначає, що він уклав договір купівлі - продажу інтернет магазину, однак отримав його лише у користування, передбачене договором оренди. Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі продажу, відповідно до статті 656, може бути товар, майнові права і право вимоги. Відповідно до ч.1 ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Як вбачається із копії рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27.03.2014 року, позивач уже звертався із позовом до відповідача про стягнення вищеописаних коштів у сумі 7733,00 грн., перерахованих 26.08.2013 року згідно платіжного доручення № 75234837553, як безпідставно набутих. Даним рішенням у цивільній справі № 442/1484/14-ц від 27.03.2014 року, яке набрало законної сили 18.09.2014 року у задоволенні позовних вимог позивача відмовлено, та встановлено, що між сторонами виникли зобов'язання за змішаним договором, укладеним шляхом вираження волі сторін за допомогою електронних засобів зв'язку та предметом якого є вищезгаданий сайт і пов'язані з ним послуги. За даним договором у відповідача не виникало обов'язку передати сайт у власність позивачу. Відповідач надав докази та обґрунтував той факт, що ним було передано позивачу комплекс прав на використання інтернет-магазину та забезпечував його технічну підтримку, що встановлено рішенням суду та не підлягає доказуванню. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. У відповідності з нормою ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Аналіз публічної оферти, умови якої розміщені на сайті [INFO] дозволяє зробити висновок про відсутність у відповідача обов'язку передати сайт у власність позивачу. Це вказує на відсутність у його діях «істотного порушення договору» яке є єдиною правовою підставою для розірвання даного договору у судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Дослідивши інтернет переписку та скан-фото сторін, які знаходяться при матеріалах справи встановлено, що відповідачем були виконані усі умови договору, позивач отримав власний сайт інтернет-магазину ([INFO], з його власним доменним ім'ям, дизайном і забезпечив сайт хостингом, окрім того, останній прийняв готовий сайт інтернет-магазину і користувався ним протягом тривалого періоду часу. Також позивач знав принцип роботи сайту інтернет-магазину, адже на сайті [INFO] він був ознайомлений з системою його функціонування у відповідності до одного із вищевказаних скан - фото. Отже, між сторонами було укладено змішаний договір, відповідно до умов якого позивач перерахував грошові кошти у розмірі 7733,00 грн., а відповідач, в свою чергу, передав йому інтернет-магазин, та зобов'язався у майбутньому підтримувати його належне функціонування. Позивач отримав сайт, який функціонував належним чином, почав вести діяльність, пов'язану із його просуванням, рекламою, залученням клієнтів, однак згодом не зміг реалізувати себе у даному виді діяльності і самостійно видалив сайт, та вирішив повернути кошти, що судом встановлено під час розгляду даної справи. В п. 20 Постанови № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Пленум ВСУ надав роз'яснення, що ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел в діях однією із сторін правочину. Наявність такого умислу, а також сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Позиція сторони позивача про наявність умислу з боку відповідача, а також сам факт обману не просто недоведена, її в цілому слід визнати необґрунтованою, оскільки позивач невірно тлумачить правовий наслідок укладеного ним договору, так як між сторонами існує змішаний договір із використанням публічної оферти. Відповідно до ч. 2 ст. 17 ЗУ «Про захист прав споживачів», споживач має право на вільний вибір товарів і послуг у зручний для нього час та на вільне використання електронних платіжних засобів з урахуванням режиму роботи та обов'язкових для продавця (виконавця) форм (видів) розрахунків, установлених законодавством України. Ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, зокрема будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики, як вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання. Відповідно до ч. 6 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору, зокрема, сплатила відповідну суму грошей тощо, яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Крім того відповідно до положень ст. 21 ЗУ «Про захист прав споживачів» порушення прав споживачів крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору . Що стосується мотивів позову про умови та вид договору, неналежне його виконання, суд не вбачає в цьому порушень законодавства про захист прав споживачів. Зміст цього договору виявляється незрозумілий лише для позивача. Суд в таких умовах договору неточностей не вбачає та крім цього, звертає увагу позивача про визначення договору як «змішаного» та прийняття позивачем умов даного договору підтверджується рішенням суду від 27.03.2014 року. Узагальнюючи наведені вище положення, суд приходить до висновку про відсутність в оспорюваному договорі порушення умов в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». З врахуванням обставин справи та наведених вище роз'яснень ВСУ, всі ці умови договору не порушують принцип добросовісності. Відсутній істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін та відсутня шкода, що ставить їх в категорію справедливих умов. Будь-яких інших порушень чинного законодавства у сфері надання інтернет послуг в судовому засіданні не встановлено. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснював особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджував про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяв здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог позивача [PERSON] слід відмовити, оскільки заявлені позовні вимоги є безпідставними.

Outcome: dismissed