Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до Управління державної казначейської служби України у місті Ужгороді, Державної казначейської служби України та Міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції про відшкодування моральної шкоди завданої неправомірними діями (рішенням) державного виконавця в процесі виконання судового рішення. Мотивуючи свої позовні вимоги, вказує на те, що на виконанні головного державного виконавця міського відділу ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції Секерні Є.М. перебувало виконавче провадження № 43532247 з примусового виконання виконавчого листа виданого на виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми матеріальної та моральної шкоди. 12.06.2014 року головним державним виконавцем міського відділу ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції Секерня Є.М. прийнято постанову про стягнення з нього, як боржника у виконавчому провадженні виконавчого збору в сумі 2 802,37 грн. Вважає, що підстав для винесення вказаної постанови у державного виконавця не було, оскільки рішення суду ним виконано самостійно. Крім того вказує, що постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 14.10.2014 року визнано протиправною та скасовано постанову від 12.06.2014 року про стягнення з нього, як боржника виконавчого збору. Крім того, ухвалою колегії суддів Львівського апеляційного адміністративного суду від 10.02.2015 року, постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 14.10.2014 року залишено без змін. Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду залишаючи без змін постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 14.10.2014 року у своїй ухвалі зазначила, що " оскільки державний виконавець фактично не вживаючи будь - яких заходів примусового характеру до виконання рішення суду та не маючи підтвердження того, що позивач належно і своєчасно повідомлений про відкриття виконавчого провадження станом на 12 червня 2014 року , формально та упереджено-поспішно виніс оскаржувану постанову про стягнення з боржника виконавчого збору, чим порушив права та інтереси останнього ...". У результаті вчинення головним державним виконавцем міського відділу ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції Секерня Є.М. вищенаведеного неправомірного рішення, дій під час винесення неправомірної постанови від 12.06.2014 року про стягнення з боржника виконавчого збору у межах виконавчого провадження № 43532247 йому як боржнику у вказаному виконавчому провадженні, завдано моральної шкоди яку він оцінює в в розмірі 10 000,00 (десять тисяч) грн. та яка полягає в тому, що переніс фізичні та душевні страждання, внаслідок неправомірного рішення державного виконавця був виведений з нормальної для нього сфери життєдіяльності, втратив почуття спокою і правової поведінки у житті, він був змушений за захистом своїх прав звертатись до суду та відвідувати судові засідання відновлюючи порушені права. Уточнивши в ході судового розгляду справи позовні вимоги згідно заяви від 28.10.2015 року, позивач з посиланням на викладене, остаточно просить суд ухвалити рішення яким стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь в сумі 10 000,00 (десять тисяч) грн. у рахунок відшкодування шкоди, завданої протиправним рішенням головного державного виконавця міського відділу ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції Секерня Є.М. Позивач [PERSON] та його уповноважений представник в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали , просили їх задоволити з підстав викладених у позові. Представник позивача надав пояснення аналогічні викладеним у позові, просив суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] завдану моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн. Представник відповідачів Управління державної казначейської служби України у місті Ужгороді та Державної казначейської служби України в судовому засіданні позовні вимоги заперечив з підстав та мотивів викладених у письмових запереченнях від 08.04.2016 року, що приєднані до матеріалів справи. Зокрема, наголосив на тому, що Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з позивачем і жодної шкоди позивачеві не завдало, а відтак покладення на Казначейство обов'язку з відшкодування будь - якої шкоди є безпідставним. Вважає, що якщо під час судового розгляду буде встановлено, що шкоду завдано державним виконавцем при виконанні ним службових обов'язків, шкода повинна відшкодовуватись за рахунок коштів заподіювача шкоди, тобто за рахунок бюджету, передбаченого для утримання цього органу , а цей орган зобов'язаний вжити всіх заходів щодо забезпечення наявності у нього відповідних асигнувань. Просив суд відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача Міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції - головний державний виконавець міського відділу ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції Секерня Є.М. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав та мотивів викладених у письмових запереченнях та доповненні до письмових заперечень. Надав пояснення аналогічні викладеним у письмових запереченнях. Зокрема вказав на те, що відсутні підстави для задоволення позову. Зокрема вказав на те, що твердження викладені в постанові Закарпатського окружного адміністративного суду від 14.10.2014 року не відповідають нормам ст.28 ЗУ "Про виконавче провадження" . Зазначає, що з огляду на положення ст. 1174 ЦК України, що передбачають відповідальність за завдану шкоду незалежно від вини заподіювача, позивач мав довести не тільки протиправність поведінки відповідача, на підтвердження чого ним подано рішення суду в адміністративній справі, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв'язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Просив відмовити в задоволенні позову. В наступне судове засідання після оголошеної перерви в судовому розгляді представник відповідача Міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції - головний державний виконавець міського відділу ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції Секерня Є.М. не з'явився, надіслав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю явки до суду. Cуд відхиляє зазначене вище клопотання виходячи з того, що відповідач Міський відділ державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника з числа своїх працівників. Враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду спору по суті, приписи статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) щодо права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, зважаючи на належне повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, враховуючи що представник відповідача надав пояснення в судовому засіданні з приводу позовних вимог та враховуючи тривалість розгляду даної справи , суд дійшов висновку, що сторонам створені належні умови для реалізації їх процесуальних прав та вважає за можливе продовжити судовий розгляд за відсутності представника відповідача Міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, заперечення представників відповідачів, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Як встановлено судом, рішенням Ужгородського міськрайонного суду з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто грошові кошти за завдану матеріальну шкоду в сумі 27 023,71 грн. та в сумі 1000,00 грн. за завдану моральну шкоду ( а.с. 11) Судом встановлено, що 04 червня 2014 року головним державним виконавцем міського відділу ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції Секерня Є.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа за № 712/225/2012 виданого 14.05.2014 року Ужгородським міськрайонним судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів за завдану матеріальну шкоду в сумі 27 023,71 грн. та в сумі 1000,00 грн. за завдану моральну шкоду, вказані факти доведені судовим рішенням і в силу ст. 61 ЦПК України доведення не потребують /а.с. 5-7./ Постановою судді Закарпатського окружного адміністративного суду від 14.10.2014 року, яке набуло законної сили, визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця міського відділу ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції Секерня Є.М. від 12.06.2014 року про стягнення з боржника , а саме позивача по даній справі [PERSON] , виконавчого збору, з тих підстав, що державний виконавець направив постанову про відкриття виконавчого провадження рекомендованим листом з повідомленням про вручення, однак оскільки позивач отримав листи лише 13 червня 2014 року, державний виконавець не мав підтвердження того, що позивач повідомлений про відкриття виконавчого провадження станом на 12 червня 2014 року при винесенні ним постанови про стягнення з боржника виконавчого збору, чим самим порушив права та інтереси позивача [PERSON] ( а.с. 5-7) Як встановлено судом, колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду залишаючи без змін постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 14.10.2014 року у своїй ухвалі від 10.02.2015 року зазначила, що " оскільки державний виконавець фактично не вживаючи будь - яких заходів примусового характеру до виконання рішення суду та не маючи підтвердження того, що позивач належно і своєчасно повідомлений про відкриття виконавчого провадження станом на 12 червня 2014 року , формально та упереджено-поспішно виніс оскаржувану постанову про стягнення з боржника виконавчого збору, чим порушив права та інтереси останнього , оскільки відомості про відкриття виконавчого провадження було отримано [PERSON] лише 13 червня 2014 року , тобто в день перерахунку коштів ". Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Так, згідно ч.1 ст. 23 Цивільного Кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Така шкода, виходячи з ч.2 ст. 23 Цивільного Кодексу України полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 1 ст. 1167 Цивільного Кодексу України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частиною 2 ст. 1167 Цивільного Кодексу України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним , оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом. Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів». Так, вдповідно до ч. 3 ст. 11 "Про державну виконавчу службу"шкода, заподіяна державним виконавцем, фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Постановою Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з наступними доповненнями передбачено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід вихо-дити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» (2135- 12). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. 06.02.2013 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 30.01.2013 №45 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 № 845". Зазначена постанова прийнята у зв'язку із приведенням постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 "Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетних установ" (далі-Порядок) у відповідність із Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Відповідно до пункту 35 Порядку, Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування: шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та судів; шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності; різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні; шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення. Конституційним Судом України у рішенні від 03.10.2001 року по справі №1-36/2001 (про відшкодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданоїфізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди у таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Відповідно до п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014року №6 «Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби». Підставою заявленого позову є завдання моральної шкоди внаслідок порушення законних прав позивача протиправним (неправомірним) рішенням державного виконавця і таке порушення вже було встановлено вищевказаною постановою судді Закарпатського окружного адміністративного суду від 14.10.2014 року, яке набуло законної сили. Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України, висловленій в постанові Верховного Суду України від 11.09.2013 по справі №6-48цс13 «При відшкодуванні моральної шкоди, завданої особі незаконними діями чи бездіяльністю працівників виконавчої служби, застосуванню підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, статі 23, 1167, 1173 ЦК України та стаття 11 Закону України від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР «Про державну виконавчу службу». Згідно із судовою практикою Європейського суду з прав людини щодо відшкодування моральної шкоди сама по собі констатація встановлених судом порушень - не може становити достатньої сатисфакції. Так, відповідно до п. 63 рішення Європейського Суду з прав людини по справі «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року: «Суд дотримується точки зору, що заявник зазнав моральних страждань в результаті визнаних Судом порушень, а саме по собі визнання, на думку Суду, не може вважатися достатньою компенсацією». Згідно із п. 61 рішення Європейського Суду з прав людини по справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року: "Стосовно вимоги відшкодування моральної шкоди Суд вбачає, щозаявник зазнав певної моральної шкоди в результаті встановлених порушень, констатація яких сама по собі не може становити достатньої сатисфакції (див. рішення у справі «Трегубенко проти України», п. 63). Аналізуючи докази, надані позивачем у судовому засіданні на підтвердження позовних вимог ,суд приходить до висновку, що позивач належними та допустимими доказами довів ті обставини на які посилався як на підставу своїх вимог, суд вважає доведеним те, що позивач [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок протиправного (неправомірного) рішенням державного виконавця. Проте, щодо розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить з наявності у позивача на протязі тривалого періоду часу моральних переживань, оскільки у результаті протиправного (неправомірного) рішення державного виконавця позивач постійно перебував в стресовій ситуації, змушений докладати надмірних зусиль, зокрема для звернення до суду за захистом своїх прав та витрачати свій час, відвідуючи судові засідання відновлюючи порушені права. Всі ці обставини безперечно, негативно сказались на моральному стані позивача. Крім того, суд враховує при визначенні розміру моральної шкоди порушення морально-психологічної атмосфери в сім'ї позивача, втрату почуття спокою і правової поведінки у житті, а також те, що моральну шкоду завдано тими органами, які повинні захищати права і свободи людини, громадянина. З урахуванням викладеного та з урахуванням всіх обставин справи, суд виходячи з принципу розумності, виваженості і справедливості, роблячи свою оцінку на основі справедливості, визначає розмір моральної шкоди в сумі 7000,00 грн., яка реально відображає характер, глубину та тривалість душевних, емоційних та моральних страждань, які переніс позивач, задовільняючи частково позовні вимоги . Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.2 ст. 214 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу, вимоги ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості суд приходить до висновку , що позовні вимоги є підставними і обгрунтованими та підлягають до часткового задоволення з підстав та мотивів викладених вище. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial