Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

04.02.2015 року Позивач звернувся до суду з позовом до Державного підприємства Міністерства оборони України „Білоцерківський військовий торг", третя особа: Міністерство оборони України та просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням компенсації втрати частини доходів в розмірі 50 286, 72 грн. та відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до Наказу №122/1-а від 20.08.2012 позивача звільнено з посади начальника відділу торгівлі та організації харчування Концерну «Військторгсервіс» в зв'язку з переведенням до ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг» згідно п.5 ст.36 КЗпП України на посаду першого заступника директора ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг». Відповідно до Наказу Міністра оборони України №720 від 30.10.2012 тимчасове виконання обов'язків директора ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг» покладено на позивача [PERSON]. Ухвалою Господарського суду Київської області по справі №б13/115-12 від 09.04.2013 відсторонено керівника Державного підприємства Міністерства оборони України „Білоцерківський військовий торг в особі тимчасово виконуючого обов'язки директора [PERSON] від посади та покладено виконання обов'язків директора Державного підприємства Міністерства оборони України „Білоцерківський військовий торг" на розпорядника майна - арбітражного керуючого [PERSON]. Наказом по особовому складу №20-к від 06.06.2013 [PERSON] звільнено з посади заступника директора Державного підприємства Міністерства оборони України „Білоцерківський військовий торг" за згодою сторін, у відповідності до п.1. ст.. 36 КЗпП України. Проте, під час звільнення адміністрація підприємства порушила терміні розрахунку та не провела остаточний розрахунок всіх належних позивачу сум у строки передбачені ст..116 КЗпП України. Відповідно до Довідки №62 від 07.06.2013 наданої відповідачем, останній визнав наявність заборгованості по виплаті заробітної плати перед позивачем в сумі 14 337, 48 грн. Станом на день звернення позивача до суду, відповідач нарахував позивачу заробітну плату за період з січня 2013 по червень 2013 в сумі 14 337, 48 грн., яку виплатив позивачу лише 19.01.2015 року. Стаття 116 КЗпП України встановлює строки розрахунку при звільненні, відповідно до яких при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно з вимогами статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 розрахунок розміру середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру заробітної плати за останніх два місяці роботи. Згідно з вимогами ст. 1, ст. 2, ст. 3, ст.4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, утому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Виплата компенсації проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць на індекс інфляції в період невиплати доходу. Виплата громадянам суми компенсації проводиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Згідно ст. 141 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен неухильно додержуватись законодавства про працю. Тобто, в зв'язку з порушенням строків розрахунку при звільненні належних працівнику сум, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, а також компенсації втрати частини доходів в сумі 50 286,72 грн. Крім того, позивач вважає, що відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн. Статтею 237-1 Кодексу законів України про працю передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Так обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, позивач посилався на наступне. Після звільнення та не отримання розрахунку належних при звільненні сум, відповідачем були порушені права позивача гарантовані Конституцією України, з метою відновлення яких він був вимушений протягом 19 місяців звертатися за їх захистом до різноманітних інстанцій шляхом направлення індивідуальних звернень, проведення зустрічей та надання пояснень компетентним органам. До того ж, керівник відповідача, декілька разів викликала позивача на підприємство до м. Б.Церква з метою виплати заборгованості по заробітній платі, проте прибувши на підприємство позивач заробітну плату не отримував, натомість керівник підприємства принижуючи позивача повідомляла, що він не має права на отримання заробітної плати, оскільки на її думку має сплатити підприємству компенсацію, яка буде вирахувана з суми належної позивачу до виплати. Крім того, після звільнення з роботи та боротьби за відновлення порушених прав стан здоров'я позивача значно погіршився, і як наслідок він був госпіталізований на стаціонарне лікування в кардіологічне відділенні Республіканської клінічної лікарні. Під час лікування позивачу вкрай були необхідні грошові кошти. Видавши нотаріально посвідчене доручення, він направив свого представника на підприємство з метою отримання заборгованості по заробітній платі, оскільки керівник відповідача вкотре повідомила, що така заборгованість буде виплачена. Проте, після прибуття на підприємство, представникові позивача, відповідачем було відмовлено у виплаті належних позивачу сум без повідомлення причин такої відмови. Також, позивач зазначив, що має на утриманні малолітню дитину, та є єдиною особою яка матеріально забезпечує свою родину, і незаконні дії відповідача щодо несвоєчасного розрахунку належних йому при звільненні сум, призвели до моральних страждань, душевного болю, перебування у стресовій ситуації, принизили його людську та професійну гідність, порушили звичний порядок та уклад сімейного життя. Окрім цього, душевних страждань та моральної шкоди, позивач зазнав після звернення керівника відповідача до суду з позовом до нього про захист честі і гідності, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що позивач звертаючись до різноманітних органів з заявами про сприяння у виплаті йому заборгованості по заробітній платі, принижує її честь та гідність. Як наслідок, він був змушений відстоювати додатково в суді свої права гарантовані Конституцією України на звернення до компетентних органів з метою вжиття заходів по виплаті йому відпрацьованої заробітної плати. Рішенням Солом'янського районного суду встановлено відсутність в діях позивача порушень прав керівника відповідача та відмовлено у задоволені позову. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив: 1.Стягнути з Державного підприємства Міністерства оборони України «Білоцерківській військовий торг» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням компенсації втрати частини доходів за період з 06.06.2013 по 19.01.2015 в сумі 50 286,72 грн. 2.Стягнути з Державного підприємства Міністерства оборони України «Білоцерківській військовий торг» на його користь суму моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн. Позивач та його представник в судове засідання не з'явились, представник позивача надав до суду заяву, в якій просить розглядати справу за відсутності позивача, також зазначив що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач, надав через канцелярію суду письмові пояснення, в яких заперечував проти позову. Представник третьої особи, який повідомлявся в установленому законом порядку про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причини не явки суду не повідомив. Відповідно до вимог ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи вимоги ст. ст. 224, 225 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. За таких обставин суд, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно ч. 1,2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у встановлений ст.233 ч.1 КЗпП України строк, подавши позов через канцелярію суду, що підтверджено відбитком штампу від 04.02.2015 р. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що відповідно до Наказу №122/1-а від 20.08.2012 позивача звільнено з посади начальника відділу торгівлі та організації харчування Концерну «Військторгсервіс» в зв'язку з переведенням до ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг» згідно п.5 ст.36 КЗпП України на посаду першого заступника директора ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг». Відповідно до Наказу Міністра оборони України №720 від 30.10.2012 тимчасове виконання обов'язків директора ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг» покладено на позивача [PERSON]. Ухвалою Господарського суду Київської області по справі №б13/115-12 від 09.04.2013 відсторонено керівника Державного підприємства Міністерства оборони України „Білоцерківський військовий торг в особі тимчасово виконуючого обов'язки директора [PERSON] від посади та покладено виконання обов'язків директора Державного підприємства Міністерства оборони України „Білоцерківський військовий торг" на розпорядника майна - арбітражного керуючого [PERSON]. Наказом по особовому складу №20-к від 06.06.2013 [PERSON] звільнено з посади заступника директора Державного підприємства Міністерства оборони України „Білоцерківський військовий торг" за згодою сторін, у відповідності до п.1. ст.. 36 КЗпП України. Між тим, позивачу вчасно не була виплачена заробітна плата за останній його період роботи на Державному підприємства Міністерства оборони України „Білоцерківський військовий торг» за період з 01 січня 2013 по 06 червня 2013., а така виплата була здійснена відповідачем лише 19.01.2015 року, що не заперечувалась сторонами та вбачається із письмових заперечень відповідача, а тому відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Таким чином, при вирішення позовних вимог в частині компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом враховано наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено структуру оплати праці, до якої відноситься основна заробітна плата, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Вимоги ст. 47 КЗпП України передбачають, що власник або уповноважений ним зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розмір належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Пленум Верховного Суду України в п. 20 своєї постанови № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснив - установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він в цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При цьому, суд не приймає до уваги та вважає помилковими посилання представника відповідача у запереченнях проти позову на те, що оскільки 26 вересня 2012 року Господарським судом Київської області за заявою Приватного Підприємства «Пітик» до Державного підприємства Міністерства оборони України „Білоцерківський військовий торг" відкрито провадження у господарській справі про банкрутство відповідача, заявлені вимоги позивача підлягають розгляду в порядку ЗУ « Про відновлення платоспроможності боржника», тобто в порядку господарського судочинства з огляду на наступне. Так, згідно із частиною шостою статті 12 (ч. 5 ст. 19) Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати, аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю та життю громадян, авторської винагороди, на невикористані та своєчасно не повернуті кошти Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Крім того, у відповідності до Листа ВССУ від 07.05.2013 року № 709/0/4-13 дана категорія справ повинна розглядатися районними судами в порядку цивільного судочинства, перебування організації у стадії процедури банкрутства та арешту рахунків не є підставою для невиплати працівникам заробітної плати і не спростовують вину організації в не проведенні розрахунків. Крім того, посилання відповідача на відсутність його вини у затримці виплати заробітної плати не відповідають дійсним обставинам справи та спростовуються наступними доказами. Як встановлено судом, позивач на виклик відповідача неодноразово прибував на підприємство з метою отримання заробітної плати, про що свідчать заяви позивача від 09.01.2014, від 25.02.2014, повідомлення Територіальної Державної інспекції України з питань праці у Київській області про встановлення факту призупинення виплати заборгованості по заробітній платі позивачу на підставі Наказу керівника, зави представника позивача від 10.01.2014, проте, заборгованість по заробітній платі виплачена відповідачем не була. Судом також не приймаються до уваги доводи відповідача про те, що в зв'язку з відсутністю коштів відповідач не мав можливість виплатити заборгованість по заробітній платі, оскільки відповідно до Листа Департаменту економічної діяльності МОУ України №225/1/836 від 25.02.2014 відповідачем, ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг» 30.12.2013 були отримані грошові кошти з метою проведення розрахунків з погашення заборгованості по заробітній платі. Крім того, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про відсутність вини підприємства в невиплаті позивачеві сум, що належать при звільненні, через складний фінансовий стан відповідача, а також приналежність відповідача, як підприємства, до державної форми власності, відкриття провадження в господарській справі про банкрутство, оскільки зокрема діяльність відповідача здійснюється й на засадах госпрозрахунку. Господарський розрахунок - це економічний метод організації виробничої діяльності підприємств, який повинен забезпечувати рентабельність та самофінансування підприємства. Вказана обставина є загальновідомою та на підставі ст.61 ч.2 ЦПК України доказуванню не підлягає. В зв'язку з чим, суд приходить до наявності вини відповідача у невиплаті позивачеві сум, що належали йому при звільненні 07.06.2013 р. Відповідно до п.3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що зроблені позивачем розрахунки заборгованості вірні та вважає за можливе покладення їх в основу рішення, а відтак вимога позивача про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні підлягає задоволенню. З урахуванням наведеного, середній заробіток за період затримки розрахунку складає 61 102,9 грн. (407 (робочі дні) х 150,13 грн. (середньоденна заробітна плата). З урахуванням утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкові платежів сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні яка підлягає стягненню з відповідача на корись позивача складає 49 151,18 грн. Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що позовні вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню, оскільки засновані на законі. Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 95 КЗпП України визначено, що заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. При цьому, ст. 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року №2050-ІІІ передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Оскільки судом встановлено порушення з боку відповідача прав позивача на своєчасну оплату заробітної плати, суд, перевіривши наданий представником позивача розрахунок на відповідність Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159, приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати в розмірі - 1 135, 54 грн. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснив, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП .) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконногозвільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. За вимогами чинного процесуального законодавства, обставини зазначені позивачем на підтвердження вимог щодо наявності моральної шкоди мають бути підтверджені належними засобами доказування, за відсутності яких можна стверджувати про недоведеність позивачем факту завдання йому моральної шкоди. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про обґрунтованість посилань Позивача на те, що в результаті несвоєчасної виплати відповідачем позивачу заборгованості по заробітній платі, Позивачу заподіяна моральна шкода. Суд бере до уваги пояснення Позивача про те, що протиправне позбавлення позивача на нараховану але своєчасно не виплачену заробітну плату, позбавило позивача засобів до існування, призвели до необхідності спрямування ним додаткових зусиль для організації свого життя, пошуку можливостей до існування, а також відновлення своїх прав. З урахуванням викладених обставин суд вважає можливим стягнути з Відповідача в якості компенсації за заподіяну моральну шкоду на користь Позивача суму моральної шкоди. Разом з тим, з урахуванням принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача в цій частині в розмірі 5 000 гривень. З огляду на наведене, позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір в сумі 3065,00 грн., виходячи із розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, ст.ст.44, 47, 116-117, 233 ч.1, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial