Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-11 00:00:00

22 червня 2018 року до Михайлівського районного суду Запорізької області надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Михайлівського районного нотаріального округу Запорізької області Ворожбянова Людмила Миколаївна, про визнання угод недійсними. Розпорядженням Михайлівського районного суду Запорізької області № 29 від 22 червня 2018 року змінена підсудність позовної заяви у зв`язку з неможливістю утворити склад суду для розгляду позову [PERSON] та дану цивільну справу направлено до Василівського районного суду Запорізької області, для розгляду по суті як до суду, найбільш територіально наближеного до Михайлівського районного суду (т.1 а.с.33) 27 червня 2018 року до Василівського районного суду Запорізької області надійшла цивільна справа № 321/773/18 за позовом [PERSON] , який в подальшому було уточнено в редакції від 18.08.2018 року (т.1 а.с.44-46) до [PERSON] , Приватного нотаріуса Михайлівського районного нотаріального округу Запорізької області Ворожбянової Людмили Миколаївни, про визнання угод недійсними. В обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] зазначає, що [INFO] померла його мати [PERSON] . 21 лютого 2013 року він подав заяву про прийняття спадщини. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складалася з: житлового будинку [ADDRESS] , земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] площею 0,4355 га, розташованої на території Михайлівської селищної ради, земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] площею 0,1500 га, розташованої на території Михайлівської селищної ради, земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] площею 5,5150 га, розташованої на території Михайлівської селищної ради та земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] площею 5,5510 га, розташованої на території Михайлівської селищної ради. У встановлений законом строк 6-місячний строк він, [PERSON] , звернуся до приватного нотаріуса Ворожбянової Л.M . із заявою про прийняття спадщини після смерті матері - [PERSON] та 26 липня 2013 року він отримав Свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] , а також на земельну ділянку кадастровий номер № [NUMBER] площею 0,4355 га, яка розташована на території Михайлівської селищної ради, земельну ділянку кадастровий номер № [NUMBER] площею 0,1500 га, розташовану на території Михайлівської селищної ради. На земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] площею 5,5150 га, розташовану на території Михайлівської селищної ради та земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] площею 5,5510 га, розташовану на території Михайлівської селищної ради Свідоцтва про право на спадщину [PERSON] не було видано, та як пояснив нотаріус тому, що земельні ділянки знаходяться в оренді. У подальшому, а саме наприкінці 2017 року, [PERSON] було з`ясовано про порушення його прав спадкоємця, а саме, що він підписав заяву про відмову від обов`язкової частки у спадщині, що існує заповіт, підписаний від імені його матері на користь відповідача [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер № [NUMBER] площею 5,5150 га, розташовану на території Михайлівська селищної ради та земельну ділянку кадастровий номер № [NUMBER] плошек 5,5510 га, розташовану на території Михайлівської селищної ради, що в один день були посвідчені заповіт його матері на користь [PERSON] та договори емфітевзису - 15.10.2010 року. Також йому, [PERSON] , стало відомо, що на ім`я [PERSON] відповідачем [PERSON] видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом. В матеріалах спадкової справи №27/2013, заведеної після смерті [PERSON] міститься Заява № 66 від 06.03.2013 року (час входження заяви до нотаріуса 16-20), в який позивач [PERSON] нібито обізнаний про те, що його мати заповітом від 15 жовтня 2010 року реєстровий номер 1927, заповіла відповідачу [PERSON] належні їй земельні ділянки з кадастровими номерами № [NUMBER] та № [NUMBER] і що він відмовляється від обов`язкової частки у спадщині. Вважає вказану відмову від спадщини недійсною, так як йому в дійсності нічого не було відомо при підписання цієї заяви про наявність заповіту на користь [PERSON] . Текст заяви йому нотаріус не зачитував, а лише пояснив, що таку заяву необхідно підписати, так як він єдиний спадкоємець за законом і не має сенсу в оформленні обов`язковій частки. Сам [PERSON] . текст заяви не читав, а довіряв нотаріусу. Таким чином, його волевиявлення не було вільним і не було направлено на відмову від обов`язкової частки у спадщині на користь [PERSON] , а заяву було підписано внаслідок помилки, яку [PERSON] було зроблено через замовчування нотаріусом на момент підписання заяви, що є іншій спадкоємець за заповітом і це саме [PERSON] . Тобто, підписуючи цю заяву [PERSON] вважав, що право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами № [NUMBER] та № [NUMBER] переходить до нього повністю і не має сенсу окремо оформлювати право на обов`язкову частку у спадщини. Ця помилка має істотне значення, так як [PERSON] не усвідомлював, що позбавляється права власності на обов`язкову частку у спадщині. Також, як зазначено позивачем [PERSON] у позові, нотаріусом та [PERSON] штучно, на його погляд, було зроблено так, що заяву [PERSON] про прийняття спадщини № 65, в який він повідомляє про [PERSON] , як про особу, що має право на обов`язкову частку у спадщини, зареєстровано нотаріусом в 16-10 годині 06.03.2013 року тобто за 10 хвилин до його заяви про відмову від обов`язкової частки у спадщини. Проте, [PERSON] в той день у нотаріуса [PERSON] не бачив і нотаріус йому ні з заповітом на користь [PERSON] ні з заявою [PERSON] про прийняття спадщини не знайомив, а також іншим чином про зазначені обставини не повідомляв. Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Таким чином, відмова від обов`язковій частки у спадщині від 06.03.2013 року підлягає визнанню недійсною. На думку позивача [PERSON] з тих же підстав підлягають визнанню недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] від 22 жовтня 2013 року реєстровий номер 2230 та Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] від 22 жовтня 2013 року реєстровий номер 2227. Крім того, існує інша підстава визнання заповіту [PERSON] від 15.10.2010 року, яка полягає в тому, що незалежно від визнання недійсності відмови [PERSON] від обов`язковій частки у спадщини, заповіт на ім`я [PERSON] є недійсним, так як разом з договорами емфітевзису, які укладені між його матр`ю [PERSON] та [PERSON] . Так, 15.10.2010 року приватним нотаріусом Ворожбяновою Л.M. посвідчено заповіт [PERSON] реєстровий номер 1927, згідно якого у випадку смерті спадкодавця до [PERSON] переходить право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами № [NUMBER] та № [NUMBER] . В той же день, 15.10.2010 року приватним нотаріусом Ворожбяновою JI.M. було посвідчено Договір, укладений між [PERSON] та [PERSON] , про встановлення емфітевзису земельної ділянки кадастровий номер № [NUMBER] , реєстровий номер №1926, та 15.10.2010 року приватним нотаріусом Ворожбяновою JI.M. було посвідчено Договір, укладений між [PERSON] та [PERSON] , про встановлення емфітевзису земельної ділянки кадастровий номер № [NUMBER] , реєстровий номер №1925. Тексти обох договорів однакові. Відповідно до п.2.1 обох договорів передача емфітичного права здійснюється за 35 000 грн., які власник земельної ділянки отримав до підписання договору у повній сумі. Відповідно до п.2.3 обох договорів емфітичне право передається на 70 років. Так у позові вказує позивач про те, що [PERSON] була [INFO] , тобто станом на день укладання договорів емфітевзису - 15.10.2010 року [PERSON] виповнилось 80 років. Договори укладені з кінцевим терміном 15.10.2080 рік, тобто на день закінчення строку дії договорів [PERSON] була б у віці 150 років. Але [PERSON] була психічно здоровою та адекватної людиною і як кожна адекватна людина розуміла, що до 150 років вона не доживе. Крім зазначеної обставини, враховуючи, що заповіт та договори емфітевзису було укладено в один день - 15.10.2010 року, про що свідчить дата договорів і заповіту і порядкові реєстрові номери договорів та заповіту 1925,1926,1927, а також отримання плати за договорами емфітевзису за весь строк дії договорів, свідчить про те, що в дійсності, сторони по договору - [PERSON] і [PERSON] уклали три удаваних правочини (один з яких односторонній - заповіт) з метою приховати інші правочини - договори купівлі-продажу земельних ділянок сільськогосподарського призначення, що заборонено діючи мораторієм. Зазначені обставини підтверджуються спадковою справою №27, заведеною приватним нотаріуса Ворожбяновою Людмилою Миколаївною. Та договором, укладеним 15.10.2010 року між [PERSON] та [PERSON] про встановлення емфітевзису земельної ділянки кадастровий номер № [NUMBER] , посвідчений приватним нотаріусом Ворожбяновою Л.М. Михайлівського районного нотаріального округу реєстровий номер №1925, а також договором, укладеним 15.10.2010 року між [PERSON] та [PERSON] про встановлення емфітевзису земельної ділянки но кадастровий номер № [NUMBER] , посвідчений приватним нотаріуси Ворожбяновою Л.М. Михайлівського районного нотаріального округу реєстровий номер №1926. Таким чином, як вважає позивач, заповіт від 15.10.2010 року та договори про встановлення емфітевзису земельних ділянок від 15.10.2010 року підлягають визнанню недійними, як удавані правочині, які мали на меті інший правочин - купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення. [PERSON] вважає, що його права спадкоємця порушені і підлягають поновленню шляхом визнання недійсними низки правочинів, у зв`язку з чим він вимушений звернутися до суду з позовом, в якому просить: 1) визнати недійсною відмову [PERSON] від 06.03.2013 року від обов`язкової частки у спадщині після померлої [PERSON] прийняту приватним нотаріусом Ворожбяновою Людмилою Миколаївною Михайлівського районного нотаріального округу; 2) визнати недійсним Заповіт [PERSON] від 15.10.2010 року на користь [PERSON] РНОКПП [NUMBER] , посвідчений приватним нотаріусом Ворожбяновою Людмилою Миколаївною Михайлівського районного нотаріального округу реєстровий номер 1927; 3) визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я [PERSON] РНОКПП [NUMBER] на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] від 22 жовтня 2013 року реєстровий номер 2230, видане приватним нотаріусом Ворожбяновою Людмилою Миколаївною, Михайлівського районного нотаріального округу; 4) визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] від 22 жовтня 2013 року реєстровий номер 2227, видане приватним нотаріусом Ворожбяновою Людмилою Миколаївною Михайлівського районного нотаріального округу; 5) визнати недійсним Договір, укладений 15.10.2010 року між [PERSON] та [PERSON] про встановлення емфітевзису земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] , посвідчений приватним нотаріусом Ворожбяновою Людмилою Миколаївною Михайлівського районного нотаріального округу реєстровий номер 1925; 6) визнати недійсним Договір укладений 15.10.2010 року між [PERSON] та [PERSON] про встановлення емфітевзису земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] , посвідчений приватним нотаріусом Ворожбяновою Людмилою Миколаївною Михайлівського районного нотаріального округу реєстровий номер 1926. Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 10 вересня 2018 року відкрито продження у справі та призначено підготовче судове засідання (т.№1 а.с.49). 04 жовтня 2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву відповідача [PERSON] в редакції від 04.10.2018 року (т.№1 а.с.160-167). Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 07.11.2018 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті (т.№1 а.с.187). 05 жовтня 2018 року надійшла заява (доповнення підстав позову) представника позивача [PERSON] - адвоката Діденко В.Є. в редакції від 05.10.208 року (т.№1 а.с.173-174). 27 листопада 2018 року до суду надійшли заперечення на заяву (доповнення підстав позову) відповідача [PERSON] в редакції від 27.11.2018 року (т.№1 а.с.192). В судовому засіданні представник позивача адвокат Діденко В.Є., який діє в інтересах позивача [PERSON] , підтримав заявлений та в подальшому уточнений позов та просить позовні вимоги [PERSON] задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у ньому, також підтримав у повному обсязі раніше надані письмові доповнення підстав позову від 05.10.2018 року по суті заявлених позовних вимог (т.1 а.с.173-174). Просить заявлений позов задовольнити у повному обсязі за наведеними у позовній заяві підставами. В судове засідання відповідач [PERSON] та його представник в особі [PERSON] не з`явились, про день та час судового засідання повідомлені своєчасно та належним чином, проте відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву в редакції від 04.10.2018 року (т.№1 а.с.160-167), який у повному обсязі було підтримано в судовому засіданні під час надання пояснень представником відповідача [PERSON] за підставами, які зазначені у відзиві. Просять в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. В подальші судові засідання відповідач [PERSON] та його представник в особі [PERSON] не з`явилися, про день та час судового розгляду були повідомлені своєчасно та належним чином, проте на адреу суду відповідачем [PERSON] надано заяву, в якій він просить розглянути справу без його участі та у відсутність представника [PERSON] (т.1. а.с.233, т.2 а.с.105, 123). В судовому засіданні відповідач приватний нотаріус Михайлівського районного нотаріального округу Запорізької обалсті Ворожбянова Л.М. позовні вимоги [PERSON] не визнала у повному обсязі з підстав, зазначених у відзиві [PERSON] , який підтримує у повному обсязі та просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] повністю. Додатково зазначила, що нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання ш юридичної вірогідності. Дійсно, право на звернення до суду з позовом про незаконність нотаріальної дії чи відмови в її вчиненні мають заінтересовані особи (фізичні та юридичні), стосовно яких були вчинені нотаріальні дії, або які одержали відмову в їх вчиненні, тобто безпосередньо брали участь у нотаріальному процесі. Однак, якщо таке право цієї особи оспорюється іншими учасниками даних цивільних правовідносин, які вважають, що вчинення чи не вчинення певної нотаріальної дії вплине на їх права та обов`язки, такий спір підлягає розгляду саме між особою, яка безпосередньо брала участь у нотаріальному процесі та особою, яка оспорює права які виникають на підставі вчинення нотаріальної дії. Таким чином, нотаріус не є відповідачем у справах, в яких виникають спори між учасниками цивільних відносин, пов`язаних з певною нотаріальною дією. Вказує, що всі нотаріальні дії вона здійснювала у суворій відповідності з вимогами чинного законодавства України. В задоволенні позову [PERSON] просить відмовити у повному обсязі за безпідставністю. Допитаний в судовому засіданні 29.11.2018 року позивач [PERSON] в якості свідка пояснив суду, що йому нічого не було відомо при підписанні його заяви від 06.03.2013 року про наявність заповіту на користь [PERSON] 06.03.2013 року до нотаріуса він зайшов з дружиною, та нотаріус повідомила, що брат та сестра відмовилися від спадщини та необхідно підписати якусь заяву, яку він підписав, не читаючи. При цьому, нотаріус не повідомила, що є заповіт на [PERSON] . Текст заяви йому нотаріус Ворожбянова Л.М. не зачитувала, а лише пояснила, що таку заяву необхідно підписати, так як він єдиний спадкоємець за законом і не має сенсу в оформлені обов`язковій частки. Він текст заяви не читав, а довіряв нотаріусу. Вважає, що його волевиявлення не було вільним і не було направлено на відмову від обов`язкової частки у спадщині на користь [PERSON] . Заяву він підписав внаслідок помилки, яку ним було зроблено через замовчування нотаріусом на момент підписання заяви, що є іншій спадкоємець за заповітом і це саме [PERSON] . При цьому при підписанні заяви, її текст нотарусом було навмисно закрито рукою. Та, підписуючи цю заяву він вважав, що право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами [NUMBER] та [NUMBER] переходить до нього повністю та відсутній будь-який сенсу окремо оформлювати право на обов`язкову частку у спадщини. Вважає цю помилку суттєвою, так як він не усвідомлював, що позбавляється права власності на обов`язкову частку у спадщині. В судовому засіданні 18.12.2018 року свідок [PERSON] пояснила суду, що позивач [PERSON] є її рідним братом, а [PERSON] її матір`ю. Вона приходила до нотаріуса [PERSON] , питала за свій заповіт та їй було роз`яснено, що останній заповіт скасовує попередній. Попередній заповіт було оформлено матір`ю у 2009 році. Також роз`яснила, що [PERSON] є заповіт. Про наявність іншого заповіту, їй не повідомлялося. Їй також відомо, що після смерті матері, брат [PERSON] , звернувся до нотаріуса з метою прийняття спадщини. Вонта також приїздила до нотаріуса Ворожбянової Л.М. , де писала заяву про те, що вона відмовляється від спадщини, проте тільки на користь брата. Допитана в судовому засіданні 18.12.2018 року позивач [PERSON] пояснила суду, що вона була присутня під час смерті [PERSON] о 00-30 год. 05.10.2012 року. Також повідомила, що вона є дружиною позивача [PERSON] , який в січня 2013 року вирішив звернутися до нотаріуса для прийняття спадщини після смерті своєї матері [PERSON] Пригадує, що 22.02.2013 року чоловік зустрів її з роботи біля магазину «АТБ», оскільки у нього тугоухость та він взагалі не чує на праве вухо, на ліве трохи краще. Коли прийшли до нотаріуса [PERSON] , остання поцікавилася метою візіту та вони повідомили, що бажать прийняти спадщину на будинок та земельну ділянку. Нотаріус знайшла заповіт по сповістила, що вони мають обов`язкову частку на спадщину. А також повідомила про необхідність наміру про прийняття спащини. 06.03.2013 року Костянтин та Віктор були у нотаріуса та написали заяви. Нотаріус повідомила, що є відмови від брата та сестри, тобто формальності дотримані та що було далі в кабінеті нотаріуса, їй невідомо, очевидцем тих подій не була. [PERSON] в цей день у нотаріуса не бачила. Вислухавши судовому засіданні пояснення представника позивача - адвоката Діденка В.Є. на обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] , надані в судовому засіданні пояснення представника відповідача [PERSON] - [PERSON] , пояснення відповідача приватного нотаріуса Ворожбянової Л.М., показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , ретельно дослідивши матеріали цивільної справи № 321/773/18, матеріали спадкової справи № 27/2013, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справ, суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги до [PERSON] , Приватного нотаріуса Михайлівського районного нотаріального округу Запорізької області Ворожбянової Л.М. про визнання угод недійсними, задоволенню не підлягають з наступних підстав. Згідно ст.ст.10-13 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, повязаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання, крім цього ст.16 ЦК України зазначає, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і одним із способів такого захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Михайлівського районного управління юстиції Запорізької області від 05.10.2012 року, за актовим записом № 229, та копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.10). При житті, 15.10.2010 року, [PERSON] склала заповіт, який посвідчений 20.10.2010 року приватним нотаріусом Михайлівського районного нотаріального округу Запорізької областиі Ворожбяновою Л.М. та зареєстрований в реєстрі № 1927, відповідно до якого [PERSON] на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: належні їй земельні ділянки площею 5,5510 га, розташован на території Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області, належну їй на праві Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії [NUMBER] , виданого Михайлівською районною державною адміністрацією Запорізької області 22 грудня 2004 року; площею 5,5150 га, розташована на території Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області, належну їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Ворожбяновою Л.М., приватним нотаріусом Михайлівського районного нотаріального округу Запорізької області 16 червня 2010 року за реєстром №1077 та Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] , зареєстрованих Відділом Держкомзему у Михайлівському районі Запорізької області в Поземельній книзі 22 червня 2010 року за реєстровим №273070050014001, вона заповіла - [PERSON] , який народився [INFO] в смт.Михайлівка Михайлівського району Запорізької області, та копія якого є в матеріалах справи (т.№ 1а.с.92; т.№2 а.с.29). Даний заповіт не змінювався, не скасовувався та є чинним, про що свідчать відомості з Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти / спадкові договори), сформованої Приватним нотаріусом Михайлівського районного нотаріального округу Запорізької області Ворожбяновою Л.М. від 27.09.2018 року за довідкою № 53475069 (т.1 а.с.64-65). Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 27/2013, заведеної Приватним нотаріусом Михайлівського районного нотаріального округу Запорізької області Ворожбяновою Л.М. після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , вбачається, що 06 березня 2013 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Михайлівського районного нотаріального округу Запорізької області Ворожбянової JI.M. з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] за заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Михайлівського районного нотаріального округу Запорізької області Ворожбяновою JI.M. В якості спадкового майна зазначені земельні ділянки площею 5.5150 га та 5.5510 га (т.№1 а.с.91). Зазначено про наявність іншого спадкоємця. [PERSON] , який як інвалід III групи, має право на обов`язкову долю у спадщині після смерті матері. Заявою [PERSON] від 06 березня 2013 року, поданої приватному нотаріусу Михайлівського районного нотаріального округу Запорізької області Ворожбяновій Л.М., підтверджено обізнаність позивача [PERSON] про зміст заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Михайлівського районного нотаріального округу Запорізької області Ворожбяновою JI.M. 15 жовтня 2010 року за реєстровим № 1927 від імені [PERSON] , яким померла земельні ділянки площею 5,5150 га, кадастровий номер земельної ділянки № [NUMBER] та площею 5,5510 га кадастровий номер земельної ділянки № [NUMBER] , що розташовані на території Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області, заповіла [PERSON] (т.№1 а.с.96). Крім того, згідно вказаної заяви [PERSON] не претендує на одержання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] па обов`язкову частку. 26.07.2013 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Михайлівського районного нотаріального округу Запорізької області Ворожбянової JI.M. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] (т.№1 а.с.118). В якості спадкового майна зазначено: житловий будинок за [ADDRESS] земельна ділянка площею 0.1500 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , надана для будівництва та обслуговування житлового будинку: земельна ділянка площею 0,4355 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , надана для ведення особистого селянського господарства. 26 липня 2013 року [PERSON] отримав свідоцтва про право на спадщину за законом на вказане майно (т.№1 а.с.128). 22 жовтня 2013 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Михайлівського районного нотаріального округу Запорізької області Ворожбянової JIM. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] (т.№1 а.с.139) на підставі якої 22 жовтня 2013 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом - земельну ділянку площею 5,5510 га, що розташована на території Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області та належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] , виданого Михайлівською районною державною адміністрацією Запорізької області 22.12.2004 року, кадастровий номер земельної ділянки № [NUMBER] (т.1 а.с.149), а також свідоцтво про право на спадщину за заповітом - земельну ділянку площею 5,5150 га, що розташована на території Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області, належну на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Ворожбяновою Л.М., приватним нотаріусом Михайлівського районного нотаріального округу Запорізької області 16 червня 2010 року за реєстром № 1077 та Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] , виданого Михайлівським районним відділом земельних ресурсів Запорізького обласного головного управління земельних ресурсів 22 грудня 2004 року, кадастровий номер земельної ділянки№ [NUMBER] . Згідно договору про встановлення емфітевзису, укладеного 15.10.2010 року між [PERSON] і [PERSON] , власник земельної ділянки сільськогосподарського призначення передає емфітевту право володіння та право цільового користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевтичне право), а саме земельну ділянку площею 5,5510 га, що розташована на території Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області та належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] , виданого Михайлівською районною державною адміністрацією Запорізької області 22 грудня 2004 року, кадастровий номер земельної ділянки № [NUMBER] , зберігаючи право розпоряджатись нею, яки був зареєстрований в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15.10.2010 року під номером 1926, копія якого міститься в матеріалах справи (т.№1 а.с.58-59). Згідно договору про встановлення емфітевзису, укладеного 15.10.2010 року між [PERSON] і [PERSON] , власник земельної ділянки сільськогосподарського призначення передає емфітевту право володіння та право цільового користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевтичне право), а саме земельну ділянку площею 5,5150 га, що розташована на території Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області, належну на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Ворожбяновою Л.М., приватним нотаріусом Михайлівського районного нотаріального округу Запорізької області 16 червня 2010 року за реєстром № 1077 та Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] , виданого Михайлівським районним відділом земельних ресурсів Запорізького обласного головного управління земельних ресурсів 22 грудня 2004 року, кадастровий номер земельної ділянки№ [NUMBER] , зберігаючи право розпоряджатись нею, який був зареєстрований в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15.10.2010 року під номером 1926, копія яког міститься в матеріалах справи (т.№1 а.с.56-57). Рішенням Михайлівського районного суду по Запорізької області від 22.06.2018 року в об`єднаній цивільній справі № 321/1355/17, яке набрало законної сили, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним заповіту [PERSON] від 15.10.2010 року на користь [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Ворожбяновою Людмилою Миколаївною Михайлівського районного нотаріального округу реєстровий номер №1927 - відмовлено. В задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним заповіту [PERSON] від 15.10.2010 року на користь [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Ворожбяновою Людмилою Миколаївною Михайлівського районного нотаріального округу реєстровий номер №1927, та копії даного судового рішення міститься в матеріалах справи (т.1 а.с.116-121). Судом встановлено, що посвідчення оспорюваного [PERSON] заповіту відбулося з додержанням чинного законодавства, заповіт вчинено у письмовій формі за допомогою технічних засобів спадкодавцем [PERSON] , дієздатність якої нотаріусом перевірено, із зазначенням місця та часу складання заповіту, прочитано вголос, про що є запис в заповіті, складено текст зі слів заповідача, підписано [PERSON] особисто. Відповідно до ст.1 Закону України "Про нотаріат" вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах, або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Статтею 66 Закону України "Про нотаріат" встановлено: на майно, що переходить за право спадкоємства до спадкоємців нотаріусом за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину за порядком, встановленим цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Спадкоємці, які пропустили строк для прийняття спадщини, можуть бути за згодою інших спадкоємців, які прийняли спадщину, включені до свідоцтва про право на спадщину як такі, що прийняли спадщину. Така згода спадкоємців може бути прийнята в письмовій формі і подана нотаріусу згідно із ст.67 Закону України "Про нотаріат". Відповідно до ст.67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Згідно ст. 217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з положеннями ст.ст.215, 216 ЦК України, абз.5 п.5 постанови ПленумуВерховного СудуУкраїни від6листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справпро визнання правочинів недійсними» вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину можуть бути заявлені як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, зокрема співвласником спірного майна. З огляду на зазначені приписи, правила ст.ст.15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Як вбачається зі ст.ст.1233, 1234 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок її смерті, право на складання заповіту має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Заповіт є правочином, тому до нього застосовуються загальні положення про правочини та положення про недійсність нравочинів, встановлених ст.ст.215 - 236 ЦК України. Виходячи із загальних правил правомірності правочинів. зокрема ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з ч.4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. З положень ст.202 та ст.1233 ЦК України заповіт є одностороннім правочином, тобто дією однієї сторони, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем, а також заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. У відповідності до ст.1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог шодо його форми га посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до ст. 1233-1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. За змістом Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 (яка діяла на момент посвідчення заповіту) зі змінами, відповідно до пунктів 157.158 якої визначено те. шо заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Оскільки в силу ч.2 ст.1223 та ч.4 ст.1254 ЦК України у випадку визнання заповіту недійсним спадкування відбувається за законом, тому заінтересованими особами у даному випадку є спадкоємці за законом. Стосовно позовних вимог про визнання недійсною відмову [PERSON] від 06.03.2013 року від обов 'язкової частки у спадщині після померлої [PERSON] , прийняту приватним нотаріусом Ворожбяновою Людмилою Миколаївною Михайлівського районного нотаріального округу, суд вважає необхдіним наголосити, що право на обов`язкову частку у спадщині - це особисте майнове право непрацездатних спад\-коємців першої черги отримати визначену законом частку у спадщині незалежно від змісту запові\-ту. Обов`язкова частка у спадщині визначається в розмірі половини від тієї частки, яка належача б кожному зі спадкоємців, що мають право на неї, при спадкуванні за законом, незалежно від змісту заповіту. У своїй заяві про відмову від обов`язкової долі від 06.03.2013 року [PERSON] підтвердив, що усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для неї значення, без застосування до нього фізичного чи психічного тиску з боку інших осіб за своєю справжньою волею, відмовляється від одержання обов`язкової частки у зв 'язку з тим, то його частка забезпечена за рахунок іншого майна, яке він отримав за законом: житлового будинку за [ADDRESS] \-довій, земельних ділянок тплощею 0,1500 га та 0,4355 га. Як підтверджується матеріалами спадкової справи, спадкоємець [PERSON] отримав спад\-щину за законом після померлої [PERSON] на загальну суму 91038,08 грн., яка складається з: жит\-лового будинку за адресою: [ADDRESS] вартістю 44534,00 грн., земельної ділянки площею 0,4355 га за адресою [ADDRESS] вартістю 10213,42 грн., та земельної ділянки площею 0,1500 га за адресою [ADDRESS] вартістю 36290,66 грн. Своїм правом відмови від обов`язкової долі позивач [PERSON] скористався, особисто звернувшись 06 березня 2013 pоку до приватного нотаріуса Ворожбянової Л.М. із заявою, зареєстрованою за № 66, та якою повідомляв, що йому відомий зміст заповіту від 15 жовтня 2010 року за реєстраційним номером 1927 від імені [PERSON] , яка свою земельну ділянку площею 5.5150 га. кадастровий номер [NUMBER] та площею 5.5510 га кадаст\-ровий номер [NUMBER] , які розташовані на території Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області заповіла [PERSON] . Також [PERSON] підтвердив, що йому роз`яснено, що відмова від прийняття спадщини є безумовною та беззастережною. [PERSON] відмовився від спадкування своєї обов`язкової долі та у передбачений законом строк своїм правом відкликання відмови від спадкування протягом строку встановлеиного для її прийняття він не скористався. Право на відкликання своєї заяви про відмову від обов`язкової долі сплило 05 квітня 2013 року. Відповідно до ст.50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчинені, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчинені, нотаріа\-льного акта має особа, прав і інтересів якої стосується такі дії чи акти. Посилання позивача [PERSON] на те, що текст заяви йому нотаріусом не було прочитано, а сам [PERSON] заяву не читав, не маючи при собі окулярів, не тільки не підтверджений належними та допустимими доказами, а й спростовується власноруч вчиненим підписом у заяві від 06.03.2013 року, зареєстрованою за № 66. У спадковій справі № 27 за 2013 рік є заява від 21 лютого 2013 року, зареєстрована за№ 5, якою [PERSON] визначає у спадковій масі тільки житловий будинок за [ADDRESS] . земе\-льну ділянку площею 0,4355 га. кадастровий номер земельної ділянки № [NUMBER] та земельну ділянку площею 0,1500 га з кадастровим номером [NUMBER] . Відсутність у спадковій масі двох спірних земельних ділянок сільськогосподарського приз\-начення з кадастровими номерами № [NUMBER] від 22 жовтня 2013 року та № 232335100:07:005:0014 від 22 жовтня 2013 року свідчить про те, що на момент написання заяв від 21.02.2013 року та 06.03.2013 року спадкоємцю було відомо про заповіт матері на ім`я [PERSON] . При цьому, до показань свідків [PERSON] , [PERSON] суд відноситься критично, оскільки [PERSON] являється дружиною позивача, а [PERSON] є сестрою позивача, а тому вказані особи є зацікавленими особами у справі. При посиланні позивача [PERSON] на те, що він не читав документ, який підписує, позивач не врахував, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. Така позиція висловлена у постанові Пленуму Верхового Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9, 06.11.2009 року. Тож позивач не зазначив жодних причин, які перешкоджали б йому переконатися, що у нотаріуса Ворожбянової Л.М. він підписує саме заяву про відмову від обов`язкової долі, а не будь-який інший документ, хоча сам позивач не зазначає для чого, на його думку, був потрібен його підпис під документами у нотаріальній конторі. Відсутність будь-яких порушень з боку відповідача, які потягли б за собою визнання обох правочинів недійсними, підтверджується і фактичними обставинами справи. Так, позивач був обізнаний про те, що належна йому земельна ділянка перебуває в оренді, отримував орендну плату, в тому числі наперед за майбутнє користування землею. Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину. прав та обов`язків сторін, таки властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Верховий Суд вказав, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення останньої під час подання заяви про відмову від обов`язкової частки у спадщині після смерті чоловіка, суд повинен був визначити не тільки за фактом прочитання позивачем заяви, підготовленої нотаріусом, а й з урахуванням дійсних обставиі справи, а саме: причин подання такої заяви позивачем з огляду на те, що позивач є людиною похилого віку, інвалідом І групи, у зв`язку із цим має потреби у догляді й сторонній допомозі (Постанова від 28.02.2018 року у справі № 273/175/16-ц). Стосовно позовних вимог про визнання недійсним Заповіту [PERSON] від 15.10.2010 року на ко\-ристь [PERSON] РНОКПП [NUMBER] , nocвідчений приватним нотаріусом Ворожбяновою Людмилою Миколаївною Михайлівського районного нотаріального округу реєстровий номер 1927. Рішенням Михайлівського районного суду по цивільній справі № 321/1355/17 у задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо визнання заповіту [PERSON] від 15.10.2010 року на користь [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Ворожбяновою Людмилою Миколаївною Михайлівського районного нотаріального округу реєстровий № 1927 було відмовлено. Рішення набрало законної сили. Крім того, позовна заява не містить посилань за захистом яких порушених, невизнаних або оспорюваннях прав [PERSON] звернувся до суду. Посилання позивача на те, що йому нічого не було відомо про наявність заповіту на користь [PERSON] спростовується особисто підписаною [PERSON] заявою від 06.03.2013 року за № 66 та не є підставою для визнання заповіту недійсним. Стосовно позовних вимог про визнання недійсним Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я [PERSON] на земельну діїянку кадастровий номер [NUMBER] від 22 жовтня 201З року реєстровий номер 2230, видане приватним нота\-ріусом Ворожбяновою Людмилою Миколаївною Михайлівського районного нотаріального округу реєстровий номер та визнання недійсним Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім 'я [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] від 22 жовтня 2013 року реєстровий № 2227, виданого приватним нотаріусом Ворожб`яновою Людмилою Миколаївною, Михайлівського районного нотаріального округу. Правових підстав для визнання Свідоцтв про право на спадщину за заповітом позивач не навів. Стосовно позовних вимог про визнання недійсним Договору, укладеного 15.10.2010 року між [PERSON] та [PERSON] про встановлення емфітевзису земельної ділянки кадастровий номер № [NUMBER] , посвідченого приватним нотаріусом Ворожбяновою Людмилою Миколаївною Михайлівського районного нотаріального округу реєстровий номер 1925 та договору укладеного 15.10.2010 року між [PERSON] та [PERSON] про встановлення емфітевзису земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] ,. посвідчений приватним нотаріусом Ворожбяновою Людмилою Миколаївною Михай\-лівський районний нотаріальний округ реєстровий номер 1926, суд вважає необхідним зазначити наступне. Безпідставність цих вимог підтверджується тим, що позивач [PERSON] не був стороною спірних правовідносин й йому не належить право визнання цих договорів недійсними. Позивач не надав жодних належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором емфітевзісу, та, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними договором. Більш того, у п.5.6. договору прямо зазначено про те, що цей договір не но\-сить характеру фіктивного чи удаваного та підписаний сторонами. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину недійсним посилається тільки на бланкетні вимоги закону щодо удаваності, але не доводить факт укладання правочину що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивіль\-но-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті. що перед\-бачені удаваним правочином. З огляду на положення статей 182, 208, 209 ЦК України зазначені договори укладаються в письмовій формі та за домовленістю сторін, можуть бути нотаріально посвідчені. Так, ст.126 ЗК України визначено, що право власності та користування земельною ділянкою оформлюється від\-повідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтя\-жень». Виходячи із положень Закону, договір емфітевзису підлягає обов`язковій державній реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тобто, тільки після державної реєстрації договір емфітевзісу набував би чинності. Так як до\-говір не був зареєстрований, не набув чинності, то відповідно до вимог чинного законодавства Ук\-раїни, є нечинним й не може бути предметом визнання його недійсним. Позивачем не доведено та не надано жодних доказів стосовно того, що на момент відмови від спадщини мала місце помилка позивача [PERSON] щодо природи правочину, або прав і обов`язків сторін або омани з боку нотаріуса та не свідчать про наявність помилки у діях позивача. Крім того, позивач [PERSON] не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Обман, шо стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін. Відповідно до положень ст.ст.13,43,81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст.76 ЦПК України). Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина 1). Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього (частина 2). Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством (частина 4). Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (частина 6). Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду , обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Аналізуючи в сукупності докази, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , Приватного нотаріуса Михайлівського районного нотаріального округу Запорізької області Ворожбянової Людмили Миколаївни, про визнання угод недійсними - є необґрунтованими, належними та допустимими доказами в судовому засіданні позивачем не доведені, а тому задоволенню не підлягають. Аналізуючи вказані правові норми та враховуючи вищенаведені підстави, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених [PERSON] позовних вимог про визнання угод недійсними, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити по суті за вищевикладеними підставами. Згідно з ч.1, 2, 6 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання судових витрат, суд керується положеннями ст.141 ЦПК України, а тому, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, на підставі п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, суд відмовляє також і у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору в сумі 4228,80 грн, сплаченого при зверненні до суду.

Outcome: dismissed