Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-03 00:00:00

У квітні 2019 року позивач звернувся до Вільнянського районного суду Запорізької області з позовом до Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в особі Філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Запорізькій області, третьої особи - начальника Філії ЦОЗ ДКВС України в Запорізькій області [PERSON], про визнання незаконним наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 23.04.2019 відкрито провадження по зазначеній цивільній справі та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін. У своєму позові позивач просить визнати незаконним та скасувати наказ про його звільнення від 27 березня 2019 року за № 16-19/к-тр, поновити на посаді начальника Софіївської спеціалізованої туберкульозної лікарні № 55 філії Центру охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України в Запорізькій області та на посаді лікаря-фтизіатра за сумісництвом на 0,5 ставки в межах цього медичного закладу, стягнути одноразово середній заробіток за час вимушеного прогулу, за вирахуванням податків та обов`язкових платежів, а також суму моральної шкоди у розмірі 30000 грн., та допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на роботі та стягнення заробітної плати, відповідно до положень ст.430 ЦПК України. Користуючись своїм процесуальним правом, врегульованим положеннями статті 49 ЦПК України, позивач надав суду та учасникам справи уточнену позовну заяву. Уточнення позовних вимог позивач аргументував тим, що про зміну дати звільнення на 06.04.2019 він дізнався із наказу від 08.04.2019 за № 19-19/к-тр, який позивач отримав поштою 21 травня 2019 року разом із відзивом відповідача на його позов. У зв`язку із чим позивачем було доповнено позов вимогою про визнання незаконним та скасування наказу 08.04.2019 за № 19-19/к-тр. В іншій частині позовні вимоги [PERSON] залишені в редакції позовної заяви. Позивач також скористувався своїм процесуальним правом, врегульованим нормою статті 179 ЦПК України, надавши суду та сторонам по справі відповідь на відзив на позовну заяву. Під час розгляду справи позивач неодноразово визначався із сумами середнього заробітку за час вимушеного прогулу, подавши до суду відповідні заяви. Остаточна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розрахована за період з 08 квітня 2019 року по 29 квітня 2020 року та визначена позивачем у заяві від 17.04.2020, розмір якої складає 341 393,18грн. У судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі, вважає своє звільнення незаконним, пояснивши суду наступне. Наказом Філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Запорізькій області (далі - Філії ЦОЗ ДКВС України в Запорізькій області) від 27 березня 2019 року № 16-19/к-тр його було звільнено з посади начальника Софіївської спеціалізованої туберкульозної лікарні № 55 філії Центру охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України в Запорізькій області та з посади лікаря-фтизіатра за сумісництвом на 0,5 ставки в межах цього медичного закладу за прогули з підстав п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. У подальшому, 08.04.2019, відповідач приймає наказ № 19-19/к-тр про внесення змін до наказу про його звільнення, яким визначає останній день роботи позивача 06.04.2019. При цьому, на думку позивача, відповідач не виконує норми Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, оскільки ніяких змін до його трудової книжки у зв`язку зі зміною дати звільнення, останній не вніс. Вважає, що під час проведення процедури звільнення відповідачем допущено грубе порушення норм чинного законодавства, а саме застосовані ті норми матеріального права, які не підлягають застосуванню. Крім того саме звільнення відбулося без законних підстав під час знаходження позивача на лікарняному, чим порушено частину третю статті 40 КЗпП України. Також вважає, що визначені відповідачем робочі дні, як прогули, за весь час його роботи в установі відповідача не надавали законних підстав для його звільнення, оскільки по одиночні випадки, у розумінні положень законодавства про працю, повинні розглядатися як окремий проступок із встановленою законом процедурою та дотриманням строків, встановлених статтею 148 КЗпП України. Пропуск цього строку не надавало роботодавцю законні підстави для застосування до працівника дисциплінарного стягнення, оскільки такі строки не підлягають подовженню. Позивач вважає, що застосування до нього такого тяжкого виду дисциплінарного стягнення, як звільнення, є безпідставним, оскільки останній виконував свої посадові обов`язки у відповідності до Посадової інструкції, яка передбачає здійснення планування роботи лікарні та організація її виконання. Вирішення всіх питань для належної роботи лікарні потребувало безпосередньої участі її керівника у взаємовідносинах з іншими установами, які знаходяться за територією його робочого місця. У такий спосіб позивач вважає, що його відсутність на роботі обумовлена виконання ним умов трудового договору, що не може вважатись прогулом, та виключає застосування до нього будь - якого заходу дисциплінарного впливу. Також зазначає, що його звільнення відбулось без попередньої згоди уповноваженого трудового колективу, що передбачено положеннями п.2.1 Колективного договору, укладеного між ДУ «ЦОЗ ДКВС України» в особі директора [PERSON] та уповноваженою особою від імені трудового колективу ЦОЗ ДКВС України в особі [PERSON] , фельдшера Збразької спеціалізованої туберкульозної лікарні № 63 в Тернопільській області. Вважає, що в такий спосіб порушено законодавчі норми, які надають суду правові підстави для визнання незаконним його звільнення. Через незаконне звільнення просить стягнути належну йому заробітну плату за час вимушеного прогулу з 08 квітня 2019 рокупо час винесення рішення - 29 квітня 2020 року у розмірі 341 393,18грн. В обґрунтування своїх моральних страждань позивач суду пояснив, що відповідач незаконно позбавив його гарантованого статтею 43 Конституції України права на працю, можливості заробляти собі і своїй сім`ї на життя та захисту від незаконного звільнення. Вказані незаконні дії відповідача призвели до його моральних страждань та переживань, погіршення стану здоров`я, він втратив душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, не має засобів для забезпечення належного рівня життя собі та своїй родині. Крім того, незаконні та необґрунтовані дії роботодавця принизили його людську та громадську гідність, змусили його засумніватися в дієвості Конституції України, законів, загальноприйнятих норм міжнародного права на території установи відповідача, чим спричинили інші моральні стражданні позивачу та його родині. В виду цього розмір своєї моральної шкоди в сумі 30 000грн. позивач вважає реальним та достатнім для відшкодування йому моральних та психологічних страждань. З огляду на зазначене вважає, що його позов є об`єктивним, закріплений належними та допустимими доказами, та просить суд задовольнити його в повному обсязі. Представник позивача - адвокат Ткаченко Н.С. вважає заявлені позовні вимоги законними та обґрунтованими, оскільки процедура звільнення позивача проведена з грубим порушення положень чинного трудового законодавства, які знайшли своє підтвердження в судовому засіданні дослідженими доказами. Підтримує пояснення позивача та доповнює їх наступним. Підставою для звільнення позивача в оспорюваному наказі визначено висновок службового розслідування від 26.03.2019 щодо порушень виключно начальником Софіївської СТЛ № 55, яке було проведено у відповідності до Положення про проведення службових розслідувань у Філії, яке затверджено наказом № 16/19-ОД від 27 лютого 2019 року. Щодо цього, то представник позивача вважає цей документ таким, що не відповідає чинним нормам законодавства та прийнятим із його порушеннями, оскільки не підтверджено компетенцію начальника Філії для прийняття такого документу в межах філії, відсутні прив`язка до Типового Положення, та узгодженість цього документу із керівництвом ДКВС України, що згідно з Положенням про Філію є обов`язковим. Крім того, із цим Положенням позивача ніхто не ознайомив, наказ про його затвердження співпадає за номером та датою зовсім з іншим документом, де предметом виступає тільки створення комісії зі службового розслідування, та відсутність жодної умови щодо введення в дію цього Положення та його затвердження. Стосовно наказу Міністерства юстиції України від 12.03.2015 за № 356/5, яким затверджено «Порядок проведення службових розслідування у ДКВС України», представник позивача вважає, що останній розповсюджується виключно на осіб рядового та начальницького складу, до яких позивач, як цивільна особа, не має жодного відношення. Також, представник позивача-адвокат Ткаченко Н.С. вважає, що для звільнення [PERSON] відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують факт його прогулів, а прийняття роботодавцем як підставу електронну систему контролю доступу « Золоті ворота » є неправомірним та безпідставним, оскільки така система є власністю Софіївської ВК № 55 та не може слугувати засобом контролю та обліку робочого часу працівників іншої юридичної особи, якою виступає Софіївська спеціалізована туберкульозна лікарня № 55 філії ЦОЗ ДКВС України в Запорізькій області, та є не єдиним пропускним режимом на територію Софіївської ВК № 55. А наявність у позивача постійної та електронної перепустки надавало можливість останньому входу та виходу на/з режимний об`єкт без застосування електронного пропуску та фіксації робочого часу. Крім того, звернула увагу суду на те, що позивач, як керівник, сумлінно виконував свої посадові обов`язки у відповідності до положень його Посадової інструкції та повноважень, викладених у Положенні про Софіївську СТЛ № 55, шляхом вирішення питань поза межами своєї роботи. За весь період його роботи підпорядкована йому медична установа працювала у правовому режимі, повністю велась облікова документація, доводилась до керівництва необхідна інформація про стан роботи лікарні. Тобто, виконання позивачем функціональних обов`язків керівника за нормами трудового права не може бути визнано прогулом та виключало право відповідача для застосування до [PERSON] такого тяжкого засобу дисциплінарної відповідальності, як звільнення. На підтвердження сумлінного виконання позивачем своїх трудових обов`язків, обумовлених Посадовою інструкцією, представник позивача посилається на факт щомісячного нарахування та виплати премії позивачу. Стверджує, що відсутність вини та шкідливих наслідків від протиправних дій працівника не надає правових підстав роботодавцю для застосування до останнього дисциплінарного стягнення. Відповідачем не підтверджено та не закріплено належними доказами ні винні дії позивача, ні шкідливі та тяжкі матеріальні наслідки, які настали для установи. Згідно з наданими розрахунками сума заробітної плати позивача за час вимушеного прогулу за період з 08.04.2019 по 15.01.2020 складає 246 934,40грн. Розрахунок зазначеної суми проведено із застосуванням індексу інфляції, передбаченого Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050 (зі змінами та доповненнями) та ч.4 ст.95 КЗпП України. Крім того, відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові саме середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Просила суд задовольнити позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі. У відповідності до положень статей 178 та 180 ЦПК України відповідач скористався своїм процесуальним правом та надав суду та учасникам справи свій відзив на позов та заперечення на відповідь на відзив. Представник відповідача позов не визнав. На підтвердження своїх аргументів та обґрунтувань вважає, що звільнення [PERSON] проведено у відповідності до норм чинного трудового законодавства України. У наданих суду процесуальних документах, якими виступають відзив на позов та заперечення, зазначає, що на виконання вказівки Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області від 26.06.2019, після проведення останньою перевірки додержання медичними працівниками Софіївської СТЛ № 55 вимог чинного законодавства, 27.02.2019 прийнято наказ по Філії про проведення службового розслідування по факту грубих порушень позивачем законодавства про працю, які були виявлені під час проведення прокурорської перевірки. Зазначені порушення виражаються у відсутності позивача в робочий час на робочому місці, що дорівнюється прогулам. Підтвердженням факту відсутності позивача на роботі більше трьох годин протягом робочого дня під час всієї його трудової діяльності на посаді керівника лікарні, на думку представника відповідача, виступають дані електронної системи контролю доступу « Золоті ворота ». Вважає, що саме ця система контролює та веде облік робочого часу працівників Софіївської СТЛ № 55. Зазначені обставини підтверджено і висновком комісії зі службового розслідування, яка була утворена у відповідності до нормативних та локальних документів. Також стверджує, що право на здійснення відповідачем зазначених дій передбачено Положенням про проведення службових розслідувань у філії ДУ ЦОЗ ДКВС в Запорізькій області, затвердженого наказом по Філії від 07.02.2019 за № 6/19-ОД, який є правомірним. Компетенція щодо прийняття такого наказу та введення в дію самого Положення передбачено посадовими обов`язками начальника Філії. Вважає, що дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення [PERSON] з посади керівника лікарні та за сумісництвом на 0,5 ставки лікаря-фтизіатра застосовано в суворій відповідності до закону. Підставою для застосування цього виду дисциплінарного стягнення є відсутність пояснень позивача щодо поважності причини його відсутності на робочому місці у зазначені періоди. Звертає увагу суду, що накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення позивача з займаних посад, це термін в шість місяців до дня виявлення цілого ряду дисциплінарних проступків [PERSON] за роботою за основним місцем його роботи та за сумісництвом. Тобто відповідачем правомірно застосовано строки в шість місяців для притягнення останнього до дисциплінарної відповідальності. Не визнає представник відповідача і факту порушення процедури звільнення позивача щодо отримання відповідної згоди уповноваженої особи, оскільки така згода має місце, та заздалегідь отримана відповідачем ще 25.03.2019. Представник відповідача не визнає будь - яких порушень при звільненні позивача під час його лікарняного, та пояснює це тим, що роботодавцю не було відомо про відкритий лікарняний під час прийняття оспорюваємого наказу. Проте, вже коли лікарняний позивачем було закрито та надано до Філії для оплати, керівником прийнято наказ від 08.04.2019 щодо зміни дати звільнення [PERSON] . При цьому, весь період часу, який охоплював вказаний лист непрацездатності, позивачу було оплачено відповідно до вимог чинного законодавства. Також вважає, що оскільки позивачем не ставиться питання щодо оскарження висновку службового розслідування, який є підставою для прийняття оспорюваного наказу, то зазначене вказує на погодження позивача з такими результатами, в такий спосіб позивач бажає уникнути відповідальності за порушення трудової дисципліни. Як негативне ставлення позивача до виконання своїх посадових обов`язків відповідач вказує на прийнятий по Філії наказ від 15.02.2019 про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності шляхом оголошення йому догани. При цьому спростовує та не визнає відношення до зазначених правовідносин наявність у позивача подяки від Вільнянської райдержадміністрації, яка не підтверджує досягнень позивача у виконання своїх посадових обов`язків. Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, то представник зазначив, що така вимога є неприпустимою, оскільки позивач за висновками службового розслідування регулярно порушував трудову дисципліну шляхом прогулів, чим спричинив матеріальну шкоду установі, незаконно отримавши за невідпрацьований час заробітну плату. З огляду на зазначене, представник відповідача просить суд визнати відсутнім як предмет позову, так і підстави самого позову, та просить відмовити позивачу у задоволені його позовних вимог у повному обсязі. Третя особа - начальник Філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої службі в Україні» в Запорізькій області Шульга О.П. своїм підписом підтримав доводи представника відповідача, вважає поданий позов [PERSON] незаконним та необґрунтованим, та просив суд відмовити у його задоволені. Згідно з приписами статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку. Відповідно до норми статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У відповідності до ст.ст.12,13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом за клопотанням учасників провадження. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справі не є обов`язком суду. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, згідно даних трудової книжки позивача наказом ДУ ЦОЗ ДКВС України від 06.08.2018 за № 155/к-тр [PERSON] було одночасно прийнято на посаду начальника Софіївської спеціалізованої лікарні № 55 філії Центру охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України в Запорізькій області з 06 серпня 2018р. та лікаря-фтизіатра цієї ж установи за сумісництвом на 0,5 ставки (Т.1 арк.с.11). Наказом Філії ДУ «ЦОЗ ДКВС України» в Запорізькій області від 27 березня 2019 року за № 16-19/к-тр [PERSON] було звільнено з посади начальника Софіївської спеціалізованої лікарні № 55 філії Центру охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України в Запорізькій області та за сумісництвом на 0,5 ставки лікаря-фтизіатра цієї установи з підстав п.4 статті 40 КЗпП України, за прогули (в тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (Т.1 арк.с.14). Наказом Філії ДУ «ЦОЗ ДКВС України» в Запорізькій області від 08.04.2019 за № 19-19/ОД були внесені зміни до наказу № 16-19/к-тр від 27.03.2019 в частині зміни дати звільнення позивача, та визнано останній робочий день [PERSON] 06 квітня 2019 року, який припадає на вихідний день суботу як Софіївської СТЛ№ 55, так і Філії ЦОЗ ДКВС України у Запорізькій області (Т.1 арк.с.92). Вказівкою Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області від 26.02.2019 за № 37/1-790-вих.19, прийнятою за результатами перевірки додержання норм чинного законодавства медичними працівниками Софіївської спеціалізованої туберкульозної лікарні № 55 Філії ДУ «ЦОЗ ДКВС України» в Запорізькій області було виявлено, що за даними системи контролю доступу «Золоті ворота» на охороняємий об`єкт ДУ «Софіївська виправна колонія № 55» позивач періодично протягом робочого часу був відсутній на своєму робочому місці, а іноді взагалі не виходив на роботу. У зв`язку із чим начальнику Філії ДУ «ЦОЗ ДКВС України» в Запорізькій області рекомендовано вирішити питання про відповідність займаній посаді начальника Софіївської СТЛ № 55 [PERSON] ( Т.1 арк.с.25-28). Наказом Філії ДУ «ЦОЗ ДКВС України» в Запорізькій області від 07 лютого 2019 року за № 6/19-ОД утворено тільки склад комісії про проведення службових розслідувань у Філії, без визначення найменування та предметності Положення, яке має бути затвердженим (Т.1 арк.с.66). Наказом Філії ДУ «ЦОЗ ДКВС України» в Запорізькій області від 27 лютого 2019 року за №16-19/ОД призначено проведення службового розслідування за фактами виявлених порушень трудової дисципліни начальником Софіївської СТЛ № 55 [PERSON] .. Одночасно було вирішено питання про відсторонення позивача від виконання своїх посадових обов`язків як на посаді начальника лікарні так і лікаря-фтизіатра за сумісництвом на 0,5 ставки (Т.1 арк.с.12). Листом Філії ДУ «ЦОЗ ДКВС України» в Запорізькій області від 27 лютого 2019р. за №1/155-19, направленим на ім`я начальника ДУ «Софіївської ВК № 55», відповідач ставить вимогу щодо виключення на час проведення службового розслідування [PERSON] зі списку осіб, які мають право перебувати на території установи (Т.1 арк.с.13). У такий спосіб для позивача була введена заборона доступу до його робочого місця. Згідно висновку службового розслідування від 26.03.2019 за фактом порушення трудової дисципліни начальником Софіївської СТЛ № 55 Філії ДУ «ЦОЗ ДКВСК України» в Запорізькій області, затвердженого начальником Філії 26.03.2019, комісія визнає прогулами дні та часи відсутності позивача на робочому місці як на посаді начальника лікарні, так і за сумісництвом на посаді лікаря-фтизіатра. У зв`язку із чим комісія рекомендує за фактом цих порушень звільнити позивача із займаних посад за п.4 статті 40 КЗпП України. При цьому перелік днів та часів відсутності на роботі позивача підтверджується виключно випискою з електронної системи пропуску на режимну територію та прийнято комісією за підставу, яка надає змогу фіксувати та контролювати фактичний час знаходження на робочому місці його підлеглого персоналу (Т.1 арк.с.31-34). Лист Філії ДУ «ЦОЗ ДКВС України» в Запорізькій області від 25 березня 2019 року за №1/274-19, направлений на ім`я уповноваженої особи від імені трудового колективу, містить прохання про узгодження інформації стосовно начальника Софіївської СТЛ № 55 [PERSON] , яким здійснені систематичні прогули без поважних причин. При цьому беззаперечно фіксується факт звільнення позивача з підстав п.4 ст. 40 КЗпП України після завершення службового розслідування (Т.2 арк.с.90). Листом уповноваженої особи від трудового колективу ЦОЗ ДКВС України [PERSON] від 25.03.2019 за № 205/1 підтверджено узгодження для звільнення начальника Софіївської СТЛ № 55 [PERSON] з підстав п.4 статті 40 КЗпП України (Т.1 арк.с.90). Положенням про філію Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Запорізькій області, яке затверджено наказом від 28 вересня 2018 року за № 71-ОД визначено основні засади функціонування та організації діяльності відокремленого структурного підрозділу - Філії ДУ «ЦОЗ ДКВС України» в Запорізькій області, в тому числі і встановлено компетенцію та повноваження керівника Філії (Т.2 арк.с.3-11). Положенням про Софіївську спеціалізовану туберкульозну лікарню № 55 філії ДУ «ЦОЗ ДКВС України» в Запорізькій області, затвердженим наказом від 15 лютого 2019 року за № 12/19-ОД визначено структуру, основні засади функціонування та організації діяльності лікарні, в тому числі адміністративні функції начальника лікарні (Т.2 арк.с.15-23), які не відрізняються від положень Посадової інструкції позивача, затвердженої начальником Філії від 28.09.2018, та містять відмітку про ознайомлення позивача із нею (Т.1 арк.с.23). Вислухавши в судовому засіданні пояснення учасників процесу, заслухавши пояснення свідків, розглянувши матеріали справи, повно та всебічно встановивши обставини справи, оцінивши за внутрішнім переконанням наявні докази, які є належними, достовірними та допустимими, надавши належну оцінку як кожного доказу окремо, так достатність та взаємний їх зв`язок у сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Право на працю є основним конституційним правом громадян України. Згідно зі статтею 43 Конституції України право на працю визначається за кожною людиною і становить собою можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Стаття 55 Конституції України кожному гарантує право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до статті 2 КЗпП України державою забезпечується право громадян України на працю, що включає право на вільний вибір професії, роду занять і роботи з оплатою праці не нижче встановленого державною мінімального розміру. У відповідності до норми статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно до ст.5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження роботодавця (стаття 139 КЗпП України). За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано дисциплінарне стягнення (частина перша статті 147 КЗпП України). У відповідності до положень статті 148 КЗпП України дисциплiнарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пiзнiше одного мiсяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звiльнення працiвника вiд роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатнiстю або перебування його у вiдпустцi. Відповідно до частини третьої статті 149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Складовими дисциплінарного проступку, що характеризують його об`єктивну та суб`єктивну сторони, є: дії (бездіяльність) працівника; невиконання або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між його діями (бездіяльністю) та невиконанням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Недоведеність роботодавцем наявності будь-якої з цих складових виключає наявність дисциплінарного проступку (висновок Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладений у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 712/6576/17). Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися до суду з позовом про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Способи захисту трудових прав наведені, зокрема, у статтях 235 і 237-1 КЗпП України. Так, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (частина перша статті 235 КЗпП України). Цей спосіб захисту порушених прав працівника застосовується незалежно від підстави припинення з ним трудового договору у випадку незаконного звільнення працівника чи його незаконного переведення на іншу роботу. Положення статті 237-1 КЗпП України передбачають право працівників на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця), а порядок відшкодування визначається законодавством. За нормою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" передбачено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Відповідно до роз`яснень, наданих у п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП, правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Судом встановлено та не заперечується учасниками справи, що за наказом Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» (скорочено ДУ ЦОЗ ДКВС України) від 06.08.2018 за № 155/к-тр [PERSON] було одночасно прийнято на посаду начальника Софіївської спеціалізованої туберкульозної лікарні № 55 філії Центру охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України в Запорізькій області з 06 серпня 2018 року та лікаря-фтизіатра цієї ж установи за сумісництво на 0,5 ставки (Т.1 арк.с.14) Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України трудовий договiр, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договiр до закiнчення строку його чинностi можуть бути розiрванi власником або уповноваженим ним органом у разі прогулу (в тому числi вiдсутностi на роботi бiльше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Наказом Філії ДУ «ЦОЗ ДКВС України» в Запорізькій області від 27 березня 2019 року за № 16-19/к-тр [PERSON] було звільнено з посади начальника Софіївської спеціалізованої туберкульозної лікарні № 55 філії Центру охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України в Запорізькій області та за сумісництвом на 0,5 ставки лікаря-фтизіатра цієї установи з підстав п.4 статті 40 КЗпП України за прогули (в тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (Т.1 арк.с.91). Наказом Філії ДУ «ЦОЗ ДКВС України» в Запорізькій області від 08.04.2019 за №19-19/ОД були внесені зміни до наказу № 16-19/к-тр від 27.03.2019 в частині зміни дати звільнення позивача та визначено останній робочий день [PERSON] 06 квітні 2019 року - наступний день після закриття листка непрацездатності (Т.1 арк.с.92). Із матеріалів справи вбачається, що передумовою звільнення є порушення, встановлені внаслідок службового розслідування. Доводи, викладені у висновку службового розслідування від 26.03.2019, свідчать про те, що факт періодичної відсутності позивача на роботі у період з 08.08.2018 по 14.02.2019 підтверджено даними електронної системи контролю доступу «Золоті ворота » на режимну територію, якою є ДУ «Софіївська виправна колонія (№ 55)». Проте, визначення причини відсутності позивача на роботі у вказані дні та часи та їх неповажність підтверджено тільки поясненнями свідків, які зазначили, що [PERSON] знаходився на своєму робочому місці лише до 12-ої години та залишав його, не повідомивши про причини своєї відсутності. У такий спосіб комісія прийшла до висновку, що відсутність позивача на робочому місці без повідомлення свого керівництва та закріплення відповідними документами про поважність причини відсутності, надає правові підстави визнати зазначені робочі дні позивача прогулами, що дорівнюється грубому порушенню останнім трудової дисципліни. У день звільнення, 27.03.2019, [PERSON] було ознайомлено із зазначеним висновком, з якими останній не погодився. Між тим, як свідчить сам висновок, проведення службового розслідування відбулося лише стосовно позивача як керівника лікарні, в жодний спосіб не було встановлено будь-яких фактів порушення з боку лікаря-фтизіатра, робота якого відбувається за сумісництвом на 0,5 ставки. Суд, оцінивши всі долучені до матеріалів докази в цій частині, надані пояснення свідків, вважає, що стороною відповідача не доведено ні факту прогулів, ні факту правомірності використання електронної системи контролю доступу « Золоті ворота » в якості обліку робочого часу для медичних працівників. 28.09.2018 начальником Філії ДУ ЦОЗ ДКВС України в Запорізькій області затверджено Посадову інструкцію начальника лікарні, із якою [PERSON] ознайомлено. Завдання та обов`язки начальника лікарні викладені у другому розділу Посадової інструкції, де передбачено здійснення планування роботи лікарні та організації щодо її виконання. Для повного та своєчасного виконання своїх посадових обов`язків начальник лікарні співпрацює з фахівцями філії, обласними та місцевими організаціями охорони здоров`я, установами по придбанню медичних препаратів та виробів медичного призначення, СЕС м.Запоріжжя та м. Вільнянська, що передбачено розділом 5 його Посадової інструкції. Більш розширені обов`язки начальника лікарні щодо взаємодії з державними органами та установами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та громадськими організаціями з питань медичного забезпечення засуджених та осіб узятих під варту, встановлені у Положенні про Софіївську спеціалізовану туберкульозну лікарню № 55 філії ДУ ЦОЗ ДКВС України в Запорізькій області, яке затверджено наказом Філії 15.02.2019 №12/19-ОД. З аналізу вказаних документів суд приходить до висновку, що посадові обов`язки начальника лікарні зобов`язують останнього їх виконувати за межами своєї роботи в межах робочого часу, без попередження про причини своєї відсутності . Крім того,начальник Філії, який виступає у якості третьої особи у справі, не спростував цього факту, та підтвердив про неодноразові доручення керівництва щодо здійснення [PERSON] його функціональних обов`язків керівника за територією лікарні. Більш того, за визначений відповідачем період відсутності [PERSON] на роботі лікарня працювала у правовому режимі, за весь цей час не було жодного факту зриву роботи лікарні, які потягли б тяжкі наслідки, що підтверджує повне виконання позивачем своїх функціональних обов`язків керівника лікарні. Протилежне відповідачем не було доведено та закріплено належними і допустимим доказами. Пункт 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" надає поняття прогулу, як відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно впродовж робочого дня без поважних причин. У такий спосіб чинне законодавство про працю визначає прогулом не просто факт відсутності працівника на роботі, а факт відсутності на роботі без поважних причин. Враховуючи те, що позивач в силу своїх посадових обов`язків керівника лікарні мав право виконувати їх за межами свого робочого місця, відсутність в його Посадовій інструкції обов`язку про фіксування своєї відсутності на роботі, доведення до відома керівництва кожного такого випадку, суд вважає не доведеним факт порушення позивачем трудової дисципліни, оскільки не може бути поставлено в провину керівнику відсутність його на робочому місці внаслідок виконання останнім своїх прямих посадових обов`язків. Між тим, суд приймає до уваги й той факт, що таке порушення як прогул, який у випадку із позивачем має періодичні випадки, не можна вважати тривалим та застосовувати 6-ти місячний строк. Поодинокі випадки відсутності працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно впродовж робочого дня, повинні бути розглянуті як окремий проступок із встановленою законом процедурою та з дотриманням строків, встановлених законодавством про працю. За нормою статті 149 КЗпП України законодавчо закріплено право працівника знати причину його притягнення до дисциплінарної відповідальності, точну дату здійснення правопорушення, та які конкретно нормативні акти чи локальні правила ним були порушені. Проте, зміст оспорюваного наказу не відображає дати прогулу, за який звільнено позивача, що виключає можливість встановлення дотримання відповідачем встановлених законом строків. Разом з тим, доведено обставини про те, що начальник Філії працював за сумісництвом на 0,5 ставки лікаря-фтизіатра у Софіївській спеціалізованій туберкульозній лікарні № 55, тому суд ставить під сумнів аргументи відповідача про необізнаність керівництва відповідача щодо відсутності позивача на роботі упродовж такого значного періоду часу, та спростовує позицію щодо правомірності застосування 6-місячного строку для притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності шляхом звільнення. Враховуючи положення ч. 2 п. b ст. 9 Конвенції МОТ №158 про розірвання трудових відносин за ініціативою роботодавця 1982 року, за яким тягар доказування наявності законних підстав для звільнення працівника лягає саме на роботодавця, суд вважає, що відповідачем не доведено та не доказано належними і допустимим доказами законні підстави для звільнення [PERSON] за прогули з підстав п.4 ст.40 КЗпП України. Суд критично відноситься до аргументів відповідача щодо правомірності контролю та фіксації обліку робочого часу працівників лікарні за допомогою електронної пропускної системи «Золоті ворота». Письмовими доказами та поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтверджено, що електронна система контролю доступу « Золоті ворота » встановлена на режимному об`єкті, яким виступає Софіївська виправна колонія № 55 та є його власністю. Порядок використання технічних засобів нагляду і контролю у виправних та виховних колоніях Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджено наказом Міністерства юстиції України від 26.06.2018 за № 2025/5. Розділ 3 цього Порядку хоча і передбачає забезпечення СКД реєстрування та облік робочого часу, проте це стосується виключно персоналу колонії, а тому такий облік не може виступати фіксатором та контролем робочого часу для працівників іншої юридичної особи, якою є Софіївська СТЛ № 55. Те, що відповідачем не підтверджено належними доказами правомочність використання електронної системи пропуску у якості фіксації робочого часу для працівників лікарні, як іншої юридичної особи, є відсутність прийняття жодного локального документу з цього питання. Крім того не підтверджено і офіційного ознайомлення із Порядком користування цією електронною системою пропуску як позивача, так й інших працівників лікарні. Суд також не приймає до уваги дані, зняті з електронної пропускної системи, які містить довідка про відвідування позивачем охороняємого об`єкту, що фіксує кількість його приходів та уходів, оскільки кількість входів позивача не співпадає з кількістю його виходів з режимного об`єкту, та навпаки. Зазначене свідчить про можливість входу та виходу в інший спосіб. Такому підтвердженню є наданий суду лист Софіївської ВК № 55, з якого вбачається, що пропуск медичних працівників на територію охороняємого об`єкту здійснюється цілодобово за службовими посвідченнями та постійними перепустками (Т.1 арк.с.151-153). Щодо [PERSON] , то останній мав право цілодобового входу та виходу на зазначену територію за постійною перепусткою та електронною перепусткою, що ідентифікує особу під час входу на цю територію. Тобто ідентифікація особи відбувається під час входу як за постійною перепусткою, так і за електронною перепусткою. Це свідчить про можливість позивача входу та виходу за картковою системою, яка не фіксує облік робочого часу останнього. Зазначене закріплено у пункті 9 розділу 3 Порядку, в якому визначено, що для надання права доступу до об`єктів виправної колонії персонал або відвідувачі забезпечуються ідентифікаторами, за допомогою яких здійснюється їх ідентифікація за фотозображенням або персональними даними. Аналогічні пояснення з цього питання надали допитані у суді свідки, які пояснили, що при ідентифікації особи, яка має і службове посвідчення, і постійну (карткову та електронну) перепустку, медичний працівник має можливість здійснити вхід до свого робочого місця без фіксації обліку робочого часу. Як пояснив суду [PERSON] - начальник відділу інженерно-технічних засобів охорони Софіївської ВК № 55, вхід до режимного об`єкту за електронною перепусткою разом з іншою особою можливий при ідентифікації всіх осіб. Тобто він допускає, що в такий спосіб може здійснити вхід 2-3 особи за однією електронною перепусткою. А як пояснила свідок [PERSON] - старша медична сестра лікарні, позивач міг здійснювати вхід (або вихід) до свого робочого місця із іншою особою, яка має електронну перепустку. Дані факти підтвердив і свідок [PERSON] , колишній начальник лікарні. Між тим, суд приймає до уваги докази, надані Софіївською ВК № 55, які підтверджують власника комп`ютерної (електронної) програми « Золоті ворота », яким виступає Софіївська ВК №55, та склад програмного забезпечення, до якого не входить програмний модуль обліку робочого часу, що підтверджується паспортом вказаної комп`ютерної програми. Проте, зворотнього, що спростовує вказані докази, відповідачем суду надано не було. Нормою статті 43-1 КЗпП України визначено право роботодавця за його ініціативи на розірвання трудового договору без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) при звільненні керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу). За аналогією права суд вважає, що відсутність такої згоди уповноваженої особи від імені трудового колективу не впливає на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з керівником лікарні. Проте, оскільки така згода міститься в матеріалах справи, тому суд не вбачає необхідності визначення у несвоєчасності її отримання. За нормою статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Відсторонення позивача від виконання своїх посадових обов`язків як на посаді керівника, так і на посаді лікаря-фтизіатра під час проведення службового розслідування по факту його прогулів та факт заборони позивачу доступу до свого робочого місця, судом визнається протиправним, оскільки підстави для його фактичного відсторонення не співпадають із тими, які визначені нормами чинного законодавства України. Як аргумент, відповідач зазначає, що відсторонення позивача відбулося у відповідності до Положення про проведення службових розслідувань у філії ДУ ЦОЗ ДКВС України в Запорізькій області, яке затверджено наказом по Філії від 07.02.2019р. за № 6/19-ОД. Втім суд піддає сумніву законність прийняття цього Положення, оскільки умови Положення про Філію не містять право начальника філії на розробку та затвердження будь яких положень без погодження з ЦОЗ ДКВС України, відсутність прив`язки цього Положення до Типового, яке взагалі відсутнє. Крім того наказ від 07.02.2019р. № 6/19-ОД співпадає за номером та датою зовсім з іншим документом, де предметом виступає тільки створення комісії зі службового розслідування, та відсутність жодної умови щодо введення в дію та затвердження цього Положення. Більш того, із зазначеним наказом та Положенням ні позивача, ні медичний персонал не було ознайомлено, що підтвердила свідок [PERSON] . Крім того, незаконність цього документу в подальшому було підтверджено наказом по ЦОЗ ДКВС України № 183 від 08.08.2019р., яким наказ від 07.02.2019р. № 6/19-ОД було скасовано (Т.2 арк.с.214). Суд також визнає незаконність дій відповідача щодо звільнення [PERSON] за ініціативою роботодавця під час знаходження останнього на лікарняному, оскільки частина третя статті 40 КЗпП України гарантує захист від звільнення в період його тимчасової непрацездатності. Правова позиція з цього питання міститься у рішенні Конституційного Суду України від 04.09.2019 по справі № 3-425/2018(6960/18), згідно з якою громадяни, відповідно до статті 46 Конституції України, мають право на соціальний захист, зокрема у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, тому для забезпечення конституційного права кожного на працю, встановленого статтею 43 Основного Закону України, повинні бути закріплені певні гарантії, а саме заборона на звільнення працівника з ініціативи власника в період його тимчасової непрацездатності. Проте, своїм наказом від 08 квітня 2019 року за №19-19/к-тр, після отримання листка непрацездатності [PERSON] , відповідач вносить зміни щодо дати його звільнення, визначаючи останній день роботи позивача 6 квітня 2019 року, який припадає на вихідний день суботу як для працівників Софіївської СТЛ № 55, так і Філії ЦОЗ ДКВС України в Запорізькій області. Згідно з п. 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58 днем звільнення вважається останній день роботи. З огляду на зазначене, суд визнає недотримання відповідачем організаційно-правових гарантій при визначені останнього дня роботи позивача, яким фактично виступає перший робочий день після закінчення лікарняного - 08 квітня 2019 року. Також, протиправними дії відповідача суд визначає невнесення відповідного запису до трудової книжки позивача. Трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. До трудової книжки заносяться, зокрема, відомості про роботу (частини перша та четверта статті 48 КЗпП України). Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993р. (в редакції від 27.07.2018р.) затверджено «Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників». Згідно до положень частини першої пункту 2.4. цієї Інструкції усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). При цьому законодавець визначає процедуру звільнення за наявності відкриття лікарняного під час звільнення працівника. А саме, у відповідності до приписів п.2.10 Інструкції визнати запис у трудовій книжці про звільнення недійсним та внести до неї відповідний запис. Невнесення жодних змін до трудової книжки позивача про визнання іншої дати його звільнення, як того передбачає чинне законодавство України, судом визнається як порушення вказаних вище нормативних актів. Доводи відповідача про визнання позивачем факту прогулів, оскільки останнім не було оскаржено висновки службового розслідування, судом не приймаються до уваги з огляду на таке. У розумінні положень частини четвертої статті 149 КЗпП України єдиним документом, який можливо оскаржити у судовому порядку, виступає саме локальний документ установи - це наказ або розпорядження, в якому оголошено працівнику заходи дисциплінарного стягнення. Нормами статті 139 КЗпП України визначено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Відповідно до ст. 151 КЗпП України протягом строку дії дисциплінарного стягнення заходи заохочення до працівника не застосовуються. Одним із видів заохочення працівників є премії та інші заохочувальні і компенсаційні виплати. Факт сумлінного виконання позивачем своїх посадових обов`язків підтверджено та не спростовано представником відповідача, тим, що [PERSON] , починаючи з часу прийняття на роботу і до його звільнення, кожного місяця, нараховувалась та виплачувалась премія, що не може свідчити про безвідповідальне ставлення позивача до своїх прямих функціональних обов`язків керівника лікарні. Згідно з ч.7 ст. 235 КЗпП України, п.2 ч.1 ст. 430 ЦПК України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Також, за ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Визначений позивачем розрахунок розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідачем спростовано не було, також не надано документальних підтверджень з цього питання. При визначені розміру середнього заробітку позивача суд виходить з його заробітної плати за два останні повні відпрацьовані місяці січень - лютий 2019 року (Т.1 арк.с.36). Таким чином, середньоденний заробіток [PERSON] дорівнює 1276,47 гривень. Період вимушеного прогулу становить з 08 квітня 2019 року по 29 квітня 2020 року. З урахуванням кількості робочих днів у зазначеному періоді середній заробіток, що підлягає стягненню на користь [PERSON] дорівнює 340816,49 гривні. Разом з тим, Пленум Верховного Суду України в пункті 6 Постанови №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснив, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. У зв`язку з цим суд вважає за необхідне в резолютивній частині рішення зазначити що середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 340 816,49 гривні підлягає стягненню за вирахуванням податків та обов`язкових платежів. Заявлені до стягнення щомісячні суми індексу інфляції, розмір яких складає 575,69 грн., суд визнає неправомірними, оскільки, хоча середній заробіток за час вимушеного прогулу фактично прирівнюється за ознаками його оподаткування, відрахування з нього соціального внеску та інших обов`язкових платежів до заробітної плати, проте він не є об`єктом компенсації втрати частини доходу, оскільки підставою для його виплати є не фактичне виконання працівником трудових функцій, а рішення суду. Верховний Суд у своїй постанові від 25.07.2018 у справі № 552/3404/17 роз`яснив, що вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, а положення статті 235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в разі постановлення рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати. Тобто, у такому разі трудові відносини між сторонами переведені у площину виникнення підстав для виплати середнього заробітку не як зарплати, яка нараховується щомісячно або не нарахована працівнику, який фактично працював, а на підставі юридичного факту - судового рішення. Отже, така виплата носить разовий характер, оскільки стягується єдиною компенсаційною сумою, яку роботодавець і має погасити як одноразовий платіж на підставі рішення суду. Відтак, підстав для нарахування та стягнення компенсації за втрату доходу на всю суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд не вбачає. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Керівники філій призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності. Відповідно до абзацу 2 ч.1 ст.1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" відокремлений підрозділ юридичної особи - це філія, інший підрозділ юридичної особи, що знаходиться поза її місцезнаходженням та виробляє продукцію, виконує роботи або операції, надає послуги від імені юридичної особи, або представництво, що здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Згідно з ч.4 ст.4 та ч.2 ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" відокремлені підрозділи юридичної особи не підлягають державній реєстрації. В Єдиному державному реєстрі містяться, зокрема, такі відомості щодо юридичної особи, як ідентифікаційний код юридичної особи, дані про відокремлені підрозділи юридичної особи. Таким чином, з вищенаведеного слідує, що філія є цілісним майновим комплексом, тобто господарським об`єктом із закінченим циклом виробництва продукції (робіт, послуг), сукупність активів якого забезпечує проведення окремої господарської діяльності на постійній і регулярній основі. З наданого відповідачем положення про філію слідує, що філії мають окремі баланси, розрахункові рахунки у банках, печатки та штампи зі своїм найменуванням. Аналізуючи вказані норми права, суд дійшов висновку, що боржником є юридична особа, а не її відокремлений структурний підрозділ, яким виступає Філія Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Запорізькій області. Разом з тим, при вирішені грошових вимог позивача суд покладає їх часткове стягнення саме на юридичну особу, якою є Державна установа «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України». Підставою для цього є сукупність допущених відповідачем порушень норм законодавства про працю при звільненні [PERSON] , що свідчить про відсутність підстав для відмови у задоволені позовних вимог позивача. Згідно з частиною 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала. За п.2 ч.1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. У постанові Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб; розмір відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань, зазнаних позивачем та інших обставин. Суд вважає доведеним той факт, що незаконні дії відповідача призвели до його моральних страждань та переживань, погіршення стану здоров`я, він втратив душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, не має засобів для забезпечення належного рівня життя собі та своїй родині. Крім того такі дії роботодавця принизили його людську та громадську гідність, змусили його засумніватися в дієвості Конституції України, законів, загальноприйнятих норм міжнародного права на території установи відповідача, чим спричинили інші моральні стражданні позивачу та його родині. Не викликає сумнівів в суду і той факт, що наведена вище моральна шкода знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку між винесенням наказу про звільнення, та тими негативними змінами, які настали у житті позивача внаслідок тривалої невиплати працівнику належних йому грошових коштів, змін нормального ритму життя, та вимушеного скрутного матеріального положення. Виходячи із засад виваженості та справедливості, відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України, суд вважає моральну шкоду в такому розмірі 15 000 гривень. Спів мірною з порушенням прав працівника і тим часом, що зайняв до їх поновлення. Зважаючи на викладене, позов підлягає частковому задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] . При зверненні до суду з позовом позивач на підставі вимог Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за заявленими позовними вимогами, тому у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати слід стягнути з відповідача.

Outcome: partial