Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

[PERSON], [PERSON], діюча в інтересах малолітнього [PERSON] та малолітньої [PERSON], звернулась до суду з позовом до [PERSON], треті особи: Об»єднання співвласників багатоквартирного будинку «Урлівська 11 «А», Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві, [PERSON] про повернення майна, що знаходиться у незаконному володінні та відновлення становища, що існувало до порушення права, й зобов»язання вчинити дії. Мотивуючи свої вимоги тим, що вони є власниками квартир - [PERSON] - квартири № [ADDRESS], [PERSON], [PERSON] - квартири № [NUMBER] в тому ж будинку. [PERSON] є власником квартири № [NUMBER] того ж будинку, із загальною площею 55, 7 кв м. У подальшому [PERSON] збільшила загальну площу своєї квартири з 55, 7 кв м на 209, 7 кв м, про що отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, виданого 01.04.2014 року Реєстраційною службою Головного управління юстиції в м. Києві, про що зроблено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Квартира № [NUMBER] знаходиться на 21 - му поверсі ІІІ - ї серції багатоповерхового житлового будинку, частину якого складає допоміжне приміщення - технічний поверх, відтак збільшення її загальної площі відбулось за рахунок приєднання частини площі технічного поверху (горища) будинку шляхом реконструкції приміщення. Вважаючи себе особами, яким на праві спільної сумісної власності належить технічний поверх (горище) багатоповерхого будинку згідно ч.2 ст. 382 ЦК України, як приміщення загального користування в багатоквартирному житловому будинку, вважають дії відповідачки незаконними щодо його привласнення, та просять зобов»язати відповідачку повернути майно, а саме частину технічного поверху (горище), яке в результаті реконструкції увійшло до складу її квартири - № [ADDRESS] що знаходиться у її незаконному володінні; відновити становище, яке істувало до порушення права шляхом скасування рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві про реєстрації права власності в Державному реєстрі прав на реконструйовану квартиру № [NUMBER] загальною площею 209, 7 кв м, розташовану за адресою: [ADDRESS] на [PERSON], та свідоцтво про право власності на вказане нерухове майно № [NUMBER], виданого 01.04.2014 року Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві, про що зроблено запис № 5181558 від 28.03.2014 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Окрім того просили скасувати реєстрації декларації № КВ 083133530288 про початок виконання будівельних робіт «Реконструкція нежилих приміщень (група приміщень № 3) за адресою: [ADDRESS], кв. [NUMBER], зареєстровану Інстекцією державного архітектурно-будівельного контролю, реєстрації декладації № КВ 143140700534 про готовність об»єкта до експлуатації «Реконструкція нежилих приміщень (група приміщень № 3) за адресою: [ADDRESS], кв. [NUMBER], зареєстровану Інстекцією державного архітектурно-будівельного контролю. В судовому засіданні позивачі позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити уцілому з тих же підстав. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON], діючий на півдставі довіроеност від 21 лютого 2017 року (а.с.74), позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні за безпідставністю та недоведеністю вимог. Треті особи в судове засідання не з»явились, належним чином повідомлені про час та місце його проведення - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення. Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. За таких підстав суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності вказаних третіх осіб, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, та за погодженням сторін. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що позивачі є власниками квартир: [PERSON] - квартири № [NUMBER] в багатоквартирному будинку № [ADDRESS], [PERSON], [PERSON] - квартири № [NUMBER] в тому ж будинку; [PERSON] є власником квартири № [NUMBER] того ж будинку, із загальною площею 209, 7 кв м (а.с.23). В будинку створено ОСББ «Урлівська 11 «А». Позивач вважає, що [PERSON] збільшила загальну площу своєї квартири з 55, 7 кв м на 209, 7 кв м, про що отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 01.04.2014 року Реєстраційною службою Головного управління юстиції в м. Києві, про що зроблено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Ця квартира знаходиться на 21 - му поверсі ІІІ - ї серції багатоповерхового житлового будинку, частину якого складає допоміжне приміщення - технічний поверх, відтак збільшення її загальної площі відбулось за рахунок приєднання частини площі технічного поверху (горища) будинку шляхом реконструкції приміщення. Позивачі, вважаючи себе особами, яким на праві спільної сумісної власності належить технічний поверх (горище) багатоповерхого будинку згідно ч.2 ст. 382 ЦК України, як приміщення загального користування в багатоквартирному житловому будинку, вважають дії відповідачки незаконними щодо його привласнення, та просять зобов»язати відповідачку повернути майно, а саме частину технічного поверху (горище), яке в результаті реконструкції увійшло до складу її квартири - № [ADDRESS] що знаходиться у її незаконному володінні; відновити становище, яке істувало до порушення права шляхом скасування рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві про реєстрації права власності в Державному реєстрі прав на реконструйовану квартиру № [NUMBER] загальною площею 209, 7 кв м, розташовану за адресою: [ADDRESS] на [PERSON], та свідоцтво про право власності на вказане нерухове майно № [NUMBER], виданого 01.04.2014 року Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві, про що зроблено запис № 5181558 від 28.03.2014 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Окрім того просили скасувати реєстрації декларації № КВ 083133530288 про початок виконання будівельних робіт «Реконструкція нежилих приміщень (група приміщень № 3) за адресою: [ADDRESS], кв. [NUMBER], зареєстровану Інстекцією державного архітектурно-будівельного контролю, реєстрації декладації № КВ 143140700534 про готовність об»єкта до експлуатації «Реконструкція нежилих приміщень (група приміщень № 3) за адресою: [ADDRESS], кв. [NUMBER], зареєстровану Інстекцією державного архітектурно-будівельного контролю. Позов в частині вимог до Державної архітектурно-будівельної інспекції України в м. Києві про скасування реєстрацій декларацій про початок будівельних робіт та про готовність об»єкта до експлуатації згідно ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 06 квітня 2017 року закрито (а.с.133-134). Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 15 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права власності. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, ст. 48 Закону України "Про власність", який втратив чинність з 20 червня 2007 року на підставі Закону України від 27 квітня 2007 року № 997-V "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України"). Віповідно до ч.2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Проте, порушення майнових прав спільної сумісної власності позивача в порядку ч.2 ст. 382 ЦК України судом не встановлено. Так, матеріали справи про це не містять, й в ході розгляду справи по суті не доповненні ними. За таких підстав суд розцінює позицію позивача такою, що будується на припущенні, оскільки останній лише припускає про факт порушення права спільної сумісної власності на приміщення загального користування мешканців багатоквартирного будинку, при цьому останній не досліджений в цій квартирі (відсутня технічна документація будинку/спірного приміщення до та після реконструкції, їх порівняння, вид приміщення загального користування), яка на думку позивача, є джерелом порушення його права спільної сумісної власності та права інших мешканців багатоквартирного будинку, й згідно ч.2 ст. 382 ЦК України є приміщенням загального користування. Обставини справи, відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов"язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте позивач, звертаючись до суду, не надав достовірності, повноти доказів, які обґрунтовують його вимоги. Судове рішення - акт судового розгляду справи будь-якого виду провадження, яке відповідно до ст. 124 Конституції України, ухвалюється судами іменем України і є обов»язковими до виконання на всій території України. У цивільному судочинстві судове рішення виноситься по суті правових вимог місцевими загальними судами, а у разі зміни судового рішення по суті - в апеляційному і в касаційному порядку. Діюче процесуальне законодавство, з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначає, що рішення суду повинно бути зрозумілим. Зрозумілість судового рішення полягає в тому, що його резолютивна частина не припускає кілька варіантів тлумачення. В судовому засіданні, відповідно до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, за положенням якої суд сприяє всебічному і повному з»ясуванню обставин справи, судом запропоновано позивачу уточнити зміст вимог, проте позивачем позовні вимоги не уточнені. Відповідно, судом встановлено, що матеріали справи не містять технічних розмірів нерухомого майна (частина технічного приміщення (горище), яке просить повернути позивач, що в результаті реконструкції увійшло до складу квартири відповідачки, які мали б бути досліджені експертом, та їх технічні характеристики (опис, розрахунки) й покладені в основу позовних вимог. Загальними засадами диспозитивності цивільного судочинства, встановленими статтею 11 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки позивачем ставиться вимога в редакції, яка не допускає ухвалення рішення, яке буде зрозумілим для його виконання, а суд при постановленні рішення не може виходити за межі позовних вимог, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову й з цих підстав. Враховуючи наведене, суд вважає, що вимогипозивача не доведені, обставини, викладені в позовній заяві не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, оскільки вони взагалі відсутні, відтак законні підстави для задоволення позову судом не встановлені. Окрім того, зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що позивачем пред»явлені позовні вимоги не до всіх відповідачів, й не всіма позивачами, оскільки нежитлове приміщення загального користування перебуває в спільній сумісній власності всіх мешканців багатоквартирного будинку, як передбачено положенням ч.2 ст. 382 ЦК України. Так, як встановлено в ході розгляду справи позов пред»явлено до [PERSON] як власника спірної квартири № [NUMBER], проте власником спірного нежитлового приміщення, зареєстрованого за № 367 є [PERSON], що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.170), підстава для виникнення права власності у вказаної особи на обумовлене майно - ухвала Дарницького районного суду м. Києва від 08 серпня 2008 року щодо затвердження мирової угоди (а.с.171-172). Відтак позивач не визначився із належним (належними) відповідачем (відповідачами) згідно спірних правровідносин. В процесі розгляду справи судом поставлено на обговорення учасників процесу питання про належну визначеність з особою (особами) відповідачів, проте позивач вважав визначену ним особу відповідача належною. На підставі вимог ст. 33 ЦПК України, суд за відсутності умов, передбачених вказаною нормою за власної ініціативи не вправі проводити заміну неналежного відповідача на належного або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Право визначення особи відповідача покладено на позивача, суд не вправі втручатися у визначення позивачем особи відповідача. Враховуючи той фактор, що позивачем пред"явлено позов до неналежного відповідача (та/або не до всіх), суд приходить до висновку про необхідність ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову. Позов, пред"явлений позивачем до неналежного відповідача, або не до всіх належних відповідачів підлягає відмові у його задоволенні. Окрім того, суд надавши правову оцінку редакції позовних вимог, вважає, що останні є не лише недоведеними, викладеними в редакції, яка не допускає ухвалення рішення, яке буде зрозумілим для його виконання, а й такими, що частково спрямовані на втручання в права певного кола осіб (всіх мешканців будинку), які не уповноважували позивача звертатись до суду з даним позовом, адже згідно ч.2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Так, позивач просить зобов»язати відповідача повернути майно, а саме частину технічного поверху (горище), яке в результаті реконструкції увійшло до складу її квартири всім співвласникам квартир в багатоквартирному будику, тобто діючи не лише в свої інтересах, а й інтересах співвласників багатоквартирного будинку, які до суду із даною вимогою не звертались й не уповноважували позивача на захист їх прав. На підставі вищевикладеного, ч.2 ст. 382 ЦК України,

Outcome: dismissed