Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

У позові позивач [PERSON] просила визнати за нею право власності на ? частину жилого будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] її чоловіка [PERSON], мотивуючи тим, що будинок належав колгоспному двору, головою якого була [PERSON], яка померла [INFO], а її чоловік [PERSON] був спадкоємцем за заповітом після її смерті. Станом на 15 квітня 1991 року членом колгоспного двору був відповідач [PERSON], оскільки проживав у той час у будинку і був у ньому зареєстрований, тобто, будинок у рівних частинах належав [PERSON] та відповідачу [PERSON] Її чоловік [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] на належну їй ? частину будинку прийняв, так як проживав і був зареєстрований на час відкриття спадщини разом зі спадкодавцем у спірному будинку, хоч юридично прийняття спадщини не оформив, а [INFO] він помер. Вона, являючись спадкоємцем першої черги за законом, спадщину прийняла, але у видачі свідоцтва про право на спадщину на ? частину жилого будинку за зазначеною вище адресою нотаріусом їй відмовлено з тих підстав, що у свідоцтві про право власності не визначені частки власників будинку. У судове зсідання позивач [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON], відповідач [PERSON] та представник відповідача - Великодорізької сільської ради не з»явилися. Від позивача, її представника та від відповідача [PERSON] надійшли заяви, в яких вони справу просили розглянути за їх відсутності, при цьому позивач та її представник позовні вимоги підтримали, а відповідач [PERSON] в заяві, підпис заявника на якій посвідчено секретарем Великодорізької сільської ради, позовні вимоги визнав (заяви на а.с.30, 69, 70). Від Великодорізької сільської ради надійшло клопотання, в якому остання просила розглянути справу за відсутності її представника і позовні вимоги визнала (клопотання на а.с.68). За зазначених обставин суд визнав можливим справу розглянути за відсутності сторін та, відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, без фіксування судового засідання звукозаписувальним технічним засобом. Дослідивши письмові докази та приймаючи до уваги письмове визнання відповідачами позову, що відповідно до ст.174 ЦПК України є однією з підстав для його задоволення, суд приходить до висновку про необхідність позовні вимоги задовольнити з слідуючих підстав. Главами 84-89 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Відповідно до ст. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Це знайшло також підтвердження і в ч.2 пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику в справах про спадкування", відповідно до якої за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. В той же час, у ч.3 пункту 23 цієї ж постанови ПВСУ зазначено, що в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки зверненню позивача [PERSON] з даним позовом до суду передувало її звернення до нотаріуса з заявою для оформлення спадщини і у прийнятті такої заяви їй нотаріусом не відмовлено, а постановою державного нотаріуса Ніжинської районної державної нотаріальної контори від 22 березня 2014 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину (копія постанови на а.с.22), тобто, відсутність у позивача умов для одержання в нотаріуса свідоцтва про право на спадщину підтверджена відмовою нотаріуса у видачі йому такого, право на спадщину та оформлення права на спадщину відповідно до норм ЦК України мають різні значення, тому відповідно до ч.3 пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику в справах про спадкування" позов [PERSON] підлягає розгляду в суді. Позивачем до позову додано копію свідоцтва про право особистої власності, виданого Ніжинською районною радою народних депутатів 06 березня 1990 року на підставі рішення виконавчого комітету Ніжинської районної ради народних депутатів від 26 травня 1989 року № 117, відповідно до якого жилий будинок [ADDRESS] від 19.08.2002 року перейменована на вулицю Почекінську - зворотний бік довідки КП «Ніжинське МБТІ» на а.с.16) у цілому належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON], яке 06 березня 1990 року зареєстровано в Ніжинському міському бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі № 1 за реєстровим № 81 (а.с. 11, 71,72 ). Тобто, державна реєстрація права власності була проведена відповідно до діючого на той час законодавства - п.18 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року N 56. З довідки КП «Ніжинське МБТІ» від 04 березня 2014 року № 278 на а.с.16 також убачається, що станом на 31 грудня 2012 року право власності на спірний жилий будинок у цілому було зареєстровано за колгоспним двором, головою якого є [PERSON] Визначення поняття колгоспного двору міститься в ст.7 Конституції СРСР 1936 року, відповідно до якого колгоспний двір - це родинно-трудове об'єднання осіб, все або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Тобто, членство в колгоспному дворі може не співпадати з членством у колгоспі, але якщо дорослі члени сім»ї колгоспника, які працювали на підприємствах чи в установах, але не являлися членами колгоспу, допомагали колгоспному двору у веденні підсобного господарства, вони визнавалися членами колгоспного двору. У сільській місцевості облік членів господарств всіх суспільних груп визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12.05.85 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25.05.90 року №69. Згідно із Вказівками, суспільна група господарства визначалася залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Довідками Великодорізької сільської ради від 05 травня 2014 року №№ 03-29/276, 03-29/277 на а.с.73,74 підтверджується, що станом на 15 квітня 1991 року домоволодіння [ADDRESS] мало статус колгоспного двору і в ньому проживали та були зареєстровані [PERSON] - голова двору, та її син [PERSON] - член двору, та що чоловік [PERSON] загинув на фронті під час Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років. Відповідно до роз»яснень, що викладені у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (з послідуючими змінами) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні і розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Норма щодо належності майна колгоспного двору його членам на праві сумісної власності та щодо рівності часток членів колгоспного двору була закріплена і в ст.ст.120, 123 ЦК УРСР ( в ред.1963 року). Зазначене дає підстави вважати, що частки [PERSON] та [PERSON] були рівними, тобто, становили по 1/2 частині в кожного. Як убачається з копії свідоцтва про смерть на а.с.4, [PERSON] померла [INFO]. Підпункт «г» п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25.05.98 року № 15, містить роз»яснення щодо порядку спадкування і в ньому зазначено, що згідно зі ст.4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» з 01 липня 1990 року застосовуються загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору, тобто, спадкування після смерті останнього члена колгоспного двору, що мало місце до цієї дати і було закріплено у ст.563 ЦК УРСР, втратило чинність. Відповідно до зазначеного, на належну 1/2 частку [PERSON] відкрилася спадщина [INFO]. З копії заповіту на а.с. 6 видно, що [PERSON] при житті все належне їй майно, в тому числі і спірний жилий будинок, заповіла своєму онукові [PERSON], заповіт не змінений і не відмінений (копія витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі за № 8997805 від 22 березня 2007 року на а.с.7). Відповідно до повідомлення державного нотаріального архіву Чернігівської області від 30.04.2014 року № 1319/01-17 на а.с.38 спадкова справа до майна померлої [PERSON] не заводилася. З довідки Великодорізької сільської ради від 13 лютого 2014 року № 03-29/67 на а.с.13 убачається, що на час смерті [PERSON] у будинку [ADDRESS] проживали та були зареєстровані: онук померлої - [PERSON], спадкоємець за заповітом, правнуки [PERSON] та [PERSON], а також [PERSON] - позивач, яка в родинних стосунках з [PERSON] не перебувала. На час смерті [PERSON] її син [PERSON] - відповідач по справі, однією сім»єю зі спадкодавцем не проживав, оскільки відповідно довідки Великодорізької сільської ради від 26 березня 2014 року № 03-29/220 на а.с.15 з реєстрації у будинку [ADDRESS] був знятий, але, відповідно до ст.535 ЦК УРСР, являючись непрацездатним, оскільки він [INFO] (копія свідоцтва про народження на а.с.9) і на час відкриття спадщини досяг віку 60-и років, незалежно від змісту заповіту мав право на обов»язкову долю у спадщині. Не дивлячись на зазначене, він вважається таким, що спадщину не прийняв, оскільки не здійснив жодної з дій, яка відповідно до ст.549 ЦК УРСР року свідчила б про прийняття спадщини, а [PERSON], являючись спадкоємцем за заповітом, відповідно до ст. 549 ЦК УРСР вважається таким, що спадщину після смерті [PERSON] прийняв, оскільки вступив в управління та володіння спадковим майном, що підтверджується довідкою Великодорізької сільської ради від 05 травня 2014 року № 03-29/278 на а.с.75, хоч юридично своє право на спадщину не оформив. Відповідно до копії свідоцтва про смерть на а.с.5 [PERSON] помер [INFO]. Як видно з довідки Великодорізької сільської ради від 13 лютого 2014 року № 03-29/66 на а.с.12, на день смерті [PERSON] у будинку [ADDRESS] проживали та були зареєстровані його дружина - позивач [PERSON] та повнолітній син померлого - [PERSON] Та обставина, що позивач [PERSON] є дружиною померлого [PERSON], та що [PERSON] є сином померлого [PERSON], підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу на а.с.10 та копією свідоцтва про народження на а.с. 49 відповідно, тобто, відповідно до ст.1261 ЦК України вони є спадкоємцями першої черги за законом. Як убачається з копії спадкової справи, заведеної Ніжинською районною державною нотаріальною конторою 30 липня 2011 року до майна померлого [PERSON], позивачем [PERSON] протягом встановленого шестимісячного строку з дня відкриття спадщини подано нотаріусу заяву про прийняття спадщини, тому відповідно до ст.ст.1268-1269 ЦК України вона вважається такою, що спадщину після смерті чоловіка [PERSON] на належну їй частку у спадковому майні прийняла (копія заяви на а.с.42). Іншим спадкоємцем за законом першої черги [PERSON] 30 липня 2011 року подано нотаріусу заяву, в якій він від прийняття спадщини, що відкрилася після смерті батька [PERSON], відмовився (копія заяви на а.с.44) і протягом шестимісячного строку, встановленого для прийняття спадщини, відмова від прийняття спадщини ним не відкликалася, що видно з копії спадкової справи ( а.с.41-67). Право на відмову від прийняття спадщини та на відкликання відмови від прийняття спадщини передбачено ч.ч.1, 6 ст.1273 ЦК України. Відповідно до ч.5 ст.1273 ЦК України відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відповідно до ч.2 ст.1275 ЦК України якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну, тобто, частка у спадковому майні, від прийняття якої відмовився син померлого [PERSON] - [PERSON], перейшла до іншого спадкоємця першої черги за законом - до дружини померлого [PERSON] - [PERSON], яка є позивачем у справі.

Outcome: approved