Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-10 00:00:00

15.06.2015 року позивачі звернулися до суду із зазначеним позовом, з урахуванням уточнених позовних вимог, покликаючись на те, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], належав до суспільної групи «колгоспний двір», членами якого станом на квітень місяць 1991 року були: [PERSON] (голова двору) та його дружина [PERSON], і таким належало по ? частині зазначеного колгоспного двору кожному. Вказують, що [INFO] помер [PERSON], який свою 1/2 частку майна колгоспного двору заповів внучці - [PERSON]. Також вказують, що [INFO] померла [PERSON], яка свою частку у майні колгоспного двору також заповіла [PERSON]. Спадщину за заповітом остання прийняла, оскільки у встановлений законом строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Стверджують, що звернувшись до нотаріальної контори щодо оформленням права власності на спадкове майно [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів на будинковолодіння, у зв'язку із чим змушені звертатися до суду із даним позовом. З огляду на наведене, просять суд визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS]. В судове засідання позивачі не з'явилися, проте у поданій ними заяві про уточнення позовних вимог просили справу розглядати без їхньої участі. Представник відповідача - Довгомостиської сільської ради Мостиського району Львівської області у судове засідання не з'явився, а подав заяву, в якій просить суд розглянути справу без його участі та зазначає, що не заперечує проти уточнених позовних вимог та визнання за позивачкою [PERSON] права власності на спірне будинковолодіння в цілому. Представник третьої особи - Мостиської державної нотаріальної контори, у судове засідання не з'явився, проте подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об'єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. За нормами ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР, кожен з членів колгоспного двору мали рівне право на майно колгоспного двору. У зв'язку з введенням у дію Закону України «Про власність» 15.04.1991 року така організаційно-правова форма як колгоспи, а відповідно, і колгоспний двір - були припинені. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду в п. 6 постанови "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22.12.95 N 20, до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 Закону "Про власність", застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності усіх його членів, включаючи неповнолітніх. Судом встановлено, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] до 15 квітня 1991 року (до часу введення в дію Закону України " Про власність "), відносився до суспільної групи «колгоспний двір», а членами зазначеного двору, які станом на 15.04.1991року не втратили та зберегли право на частку в майні такого, були [PERSON] (голова двору) та його дружина [PERSON]. Отже, виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963року, які діяли станом на 15.04.1991 року і регулювали власність колгоспного двору, зазначені особи мали в рівних частках право власності на майно колгоспного двору, тобто кожен на 1/2 частину вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Із матеріалів справи слідує, що [INFO] помер [PERSON] За свого життя останній склав заповіт від 25.06.2012 року, яким усе своє майно заповів внучці [PERSON] - позивачці у справі, яка спадщину після смерті діда прийняла, подавши відповідно до вимог ч.1 ст.1269 ЦК України, у встановлений законом строк до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Відповідно до вимог ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Як вбачається із матеріалів справи, спадкоємцем обов'язкової частки у спадщині після смерті [PERSON], а саме ? частки в майні зазначеного колгоспного двору (1/2*0,5=1/4) була [PERSON] (як непрацездатна вдова), яка у відповідності до ч.3 ст.1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину (обов'язкову частку у спадщині), оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та протягом встановленого законодавством строку не заявила про відмову від неї. Інших спадкоємців, яким належало б право на обов'язкову частку у спадщині, немає. Таким чином, після смерті [PERSON] належне йому право власності на ? частку у майні зазначеного колгоспного двору перейшло на загальних підставах в порядку спадкування за заповітом до його онучки [PERSON] у розмірі ? частки, а також у розмірі ? частки як обов'язкова частка у спадщині до дружини [PERSON], яка, із врахуванням належної їй як члену колгоспного двору ? частки, після смерті чоловіка стала власником ? часток в майні зазначеного колгоспного двору. [INFO] померла [PERSON] Як вбачається із матеріалів спадкової справи №18/2015, заведеної у приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Пилюх Г.Р., за життя [PERSON] склала заповіт від 25.06.2012 року, яким усе своє майно заповіла своїй внучці [PERSON] - позивачці у справі, яка прийняла спадщину після смерті бабці, подавши відповідно до вимог ч.1 ст.1269 ЦК України, у встановлений законом строк до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Спадкоємців, які б мали право на обов'язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] та претендують на таку, не має. Таким чином, після смерті [PERSON] її право власності на 3/4 частки у майні зазначеного колгоспного двору перейшло в порядку спадкування до позивачки [PERSON], яка, із врахуванням своєї 1/4 частини, яку отримала після смерті діда - [PERSON], стала власником спірного житлового будинку з господарськими спорудами в цілому. Однак, через відсутність у спадкодавців [PERSON] та [PERSON] правовстановлюючих документів на спірне спадкове майно, а саме житловий будинок з господарськими спорудами [ADDRESS], позивачка [PERSON] не може в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права та одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на дане майно. Вказані обставини підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: довідкою, виданою виконавчим комітетом Довгомостиської сільської ради №02-18/368 від 25.06.2015 року, копіями сторінок по господарської книги; випискою із по господарської книги №7 за 1991-1995 роки по с.Бортятин; копіями свідоцтв про смерть [PERSON] та [PERSON]; копією технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS]; копіями заповітів [PERSON] та [PERSON] від 25.06.2012 року; копією витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі [NUMBER] від 11.08.2014року; копією листа Мостиської державної нотаріальної контори Вих. №02-14/833 від 11.08.2014року; Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) [NUMBER] від 25.06.2015року; копією спадкової справи №18/2015, заведеної у приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Пилюх Г.Р. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Правилами ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право спадщину на дане майно, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спірне будинковолодіння, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, оспорювання. Відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено визнання права. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону та не порушує, права свободи чи інтереси інших осіб, а тому є всі підстави для задоволення позову та визнання за позивачем [PERSON] права власності на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] в цілому. На підставі викладеного,

Outcome: approved