Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-01 00:00:00

20 листопада 2015 року [PERSON] (далі - позивач, позичальник, [PERSON]) звернулася в суд з цивільним позовом до Публічного акціонерного товариства АБ «Укргазбанк» в в особі Волинської обласної дирекції АБ "Укргазбанк" (далі - відповідач, ПАТ АБ «Укргазбанк», банк) про визнання недійсним кредитного договору від 23 квітня 2008 року №59/08-1/02; про визнання недійсним договору іпотеки від 23 квітня 2008 року №59/08/02; про виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження іпотекою житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,1800 га кадастровий номер [NUMBER]; про зняття заборони відчуження зазначеного в іпотечному договорі нерухомого майна та виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна записів про заборону на вищенаведене нерухоме майно (а.с.2-5). Ухвалою суду від 19 вересня 2016 року до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача залучено [PERSON] (а.с.111). Крім того 21 жовтня 2016 року [PERSON] звернулася в суд з цивільним позовом до Публічного акціонерного товариства АБ «Укргазбанк» в в особі Волинської обласної дирекції АБ "Укргазбанк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору від 23 квітня 2008 року №59/08-1/02 (а.с.143-145). Ухвалою суду від 24 жовтня 2016 року у справі №161/13890/16-ц відкрито провадження у справі за вищенаведеною позовною заявою (а.с.150). Ухвалою суду від 02 листопада 2016 року вищенаведені цивільні справі об'єднані в одну цивільну справу за №161/17741/15-ц (а.с.140). Ухвалою суду від 25 травня 2017 року залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Головне управління Держпродспоживслужби у Волинській області (а.с.240). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23 квітня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» (банк), правонаступником якого є відповідача, та [PERSON] (позичальник) було укладено кредитний договір №59/08-І/02 предметом якого було надання банком позичальнику кредиту на споживчі цілі в сумі 310 000,00 дол. США на строк з 23 квітня 2008 року по 21 квітня 2028 року зі сплатною 18,00% річних за користування кредитом. В якості забезпечення вимог банку, між сторонами був укладений договір іпотеки № 59-08/02 від 23 квітня 2008 року, яким в іпотеку банку передано житловий будинок за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,1800 га за кадастровим номером [NUMBER]. Позивач вважає вищенаведений кредитний договір таким, що суперечить вимогам статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», пунктам 3.1, 3.2, 3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту оскільки їй не було повідомлено у письмові формі про кредитні умови, зокрема про орієнтовну сукупну вартістю кредиту в абсолютному та відносному значення, про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. З наведених мотивів та підстав просить суд визнати спірні кредитні та іпотечні договори недійсними, виключити відповідні відомості з Державного реєстру іпотек, зняти заборону відчуження нерухомого майна та виключити відповідні записи з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. Позовна заява від 21 жовтня 2016 року про визнання недійсним кредитного договору подана з інших підстав. У цій позовній заяві позивач посилалася на те, що взагалі не отримувала кошти за спірним кредитним договором, оскільки не підписувала договір про відкриття поточного рахунку на перерахування грошових коштів (а.с.143-145). В позовній заяві поданій 21 жовтня 2016 року позивач додатково посилалася на той факт, що вона взагалі не отримувала спірний кредит на свій розрахунковий рахунок, оскільки нею не укладався з банком договір на розрахунково-касове обслуговування (а.с.144 зворот). У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні та в письмових запереченнях просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що під час укладення спірних договорів були дотримані всі вимоги законодавства в тому числі Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Факт отримання кредиту позичальником підтверджується належними та допустимими доказами у справі. Крім того, у заяві від 16 травня 2017 року представник банку просить суд у разі визнання недійсним правочину застосувати наслідки його недійсності в частині повернення [PERSON] коштів в сумі 310 000,00 доларів США (а.с.226) та накласти арешт на забезпечене майно. Представник третьої особи, Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області, у письмових запереченнях від 01 червня 2017 року просив суд позов задовольнити з тих самих мотивів та підстав, що і навів позивач. Третя особа, [PERSON], у судове засідання не з'явився, однак у заяві від 01 червня 2017 року його представник просить суд слухати справу за його відсутності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, висновки судових експертиз, суд дійшов до наступного. Судом встановлено, що 23 квітня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» (банк), правонаступником якого є відповідача, та [PERSON] (позичальник) було укладено кредитний договір №59/08-І/02 предметом якого було надання банком позичальнику кредиту на споживчі цілі в сумі 310 000,00 дол. США на строк з 23 квітня 2008 року по 21 квітня 2028 року зі сплатною 18,00% річних за користування кредитом. У пункті 1.3 цього договору було передбачено, що кредит надається на задоволення споживчих потреб позичальника. А у пункті 3.1.1 договору визначено, що кредит видається шляхом перерахування на поточний рахунок [PERSON] [NUMBER], який відкритий у відділенні №2 Рівненської філії ВАТ АБ «Укргазбанк», МФО 333692 (а.с.48-50). Як слідує з матеріалів справи, між сторонами того ж дня був підписаний додаток №1 до кредитного договору №59/08-І/02 від 23 квітня 2008 року в якому було визначено умови надання кредиту, тарифи на його обслуговування, розмір одноразових витрат на оформлення кредиту, детальний графік погашення кредиту з зазначенням сукупної вартості кредиту на кінець строку його надання (а.с.51-52). Крім того, 23 квітня 2008 року [PERSON] подала заяву про відкриття поточного рахунку [NUMBER], уклала з банком договір №7631-04 про відкриття та обслуговування банківського рахунку фізичної особи, а також надала відповідну картку із зразком свого підпису (а.с.165-167). Факт перерахування кредитних коштів у розмірі 310 000,00 доларів США на вищенаведений поточний рахунок [PERSON] підтверджується меморіальним валютним ордером банку від 23 квітня 2008 року №4782.1.113 (а.с.168). Також в якості забезпечення вимог банку, між сторонами був укладений договір іпотеки № 59-08/02 від 23 квітня 2008 року, яким в іпотеку банку передано житловий будинок за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,1800 га за кадастровим номером [NUMBER], які належать [PERSON] (а.с.9-11). При вирішенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору, які вмотивовані тим, що позивач взагалі отримувала кошти за спірним кредитним договором, оскільки не підписувала договір про відкриття поточного рахунку на перерахування грошових коштів суд виходить з наступного. Ухвалою суду від 01.12.2016 року по справі була призначена судова почеркознавча експертиза, предметом дослідження якою був Договір №7631-04 від 23 квітня 2008 року про відкриття та обслуговування банківського рахунку фізичної особи [NUMBER] (а.с. 174). Відповідно , висновком судового експерта Волинського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Музичук О.П. від 13 березня 2017 року №3274 встановлено, що підписи від імені [PERSON] у договорі по відкриття та обслуговування банківського рахунку фізичної особи від 23 квітня 2008 року №7631-04 та додатку до нього ймовірно виконані не [PERSON], а іншою особою. Категоричний висновок судовому експерту надати не вдалося, про що експерт Музичук О.П. також зазначив в судовому засіданні (а.с.192-196, 228). Частинами першою та четвертою статті 60 ЦПК України передбачено, що Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною шостою статті 147 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу. В свою чергу частина перша статті 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінивши за своїм внутрішнім переконанням наявні в матеріалах справи письмові докази, врахувавши висновки судових експертів, щодо яких сторонами не було заявлено заперечень щодо їх неповноти або неясності, враховуючи пояснення сторін, а також загальні принципи доказування в цивільному процесі, відповідно до яких доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, суд вважає встановленими наступні обставини. Враховуючи, що у висновку судового експерта йдеться лише про ймовірність того, що підпис від імені позивача здійснений іншою особою, що є припущенням, а не категоричним судженням, наявністю в матеріалах справи доказів перерахування кредитних коштів у розмірі 310 000,00 доларів США на поточний рахунок [PERSON], а саме меморіального валютного ордеру банку від 23 квітня 2008 року №4782.1.113 (а.с.168), їх отримання позивачем - випискою/особовим рахунком з 01.04.2008 року по 03.10.2008 року (а.с. 250- 253), сукупності інших доказів: заяви позичальника - фізичної особи на отримання кредиту (а.с. 236) заяви про відкриття поточного рахунку (а.с.166), наявністю оплати заборгованості позивачем відповідачу, що підтверджується розрахунком заборгованості за оспорюваним договором (а.с. 231), суд приходить до висновку, що Договір №7631-04 від 23 квітня 2008 року про відкриття та обслуговування банківського рахунку фізичної особи, що укладений між сторонами та підписаний саме [PERSON] та, що на цей рахунок були перераховані кредитну кошти в розмирі 310 000 доларів США. За таких обставин, суд вважає, що відповідач належними та допустимими доказами не довів факт не отримання коштів за оспорюваним кредитним договором, а тому в суду відсутні підстави для визнання кредитного договору укладеного 23 квітня 2008 року № 59/08-І/02 між відкритим акціонерним товариством акціонерним банком «Укргазбанк» та [PERSON] недійсним з підстав передбачених ч.ч.1,3 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 2 ст. 1046, ч. 1 ст. 1051 ЦК України в зв'язку з неотриманням коштів позивачем від відповідача за оспорюваним кредитним договором. Враховуючи викладене суд віжає за необхідне в задоволені позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства АБ "Укргазбанк" в особі Волинської обласної дирекції АБ "Укргазбанк", третя особа - [PERSON], про визнання недійсним кредитного договору відмовити. При вирішенні позовних вимог [PERSON] до Публічного акціонерного товариства АБ «Укргазбанк» в особі Волинської обласної дирекції АБ «Укргазбанк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними та виключення записів з реєстру іпотеки та заборон суд виходить з наступного. Як вже зазначалося, 23 квітня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» (банк), правонаступником якого є відповідача, та [PERSON] (позичальник) було укладено кредитний договір №59/08-І/02 предметом якого було надання банком позичальнику кредиту на споживчі цілі в сумі 310 000,00 дол. США на строк з 23 квітня 2008 року по 21 квітня 2028 року зі сплатною 18,00% річних за користування кредитом. У пункті 1.3 цього договору було передбачено, що кредит надається на задоволення споживчих потреб позичальника. А у пункті 3.1.1 договору визначено, що кредит видається шляхом перерахування на поточний рахунок [PERSON] [NUMBER], який відкритий у відділенні №2 Рівненської філії ВАТ АБ «Укргазбанк», МФО 333692 (а.с.48-50). Як слідує з матеріалів справи, між сторонами того ж дня був підписаний додаток №1 до кредитного договору №59/08-І/02 від 23 квітня 2008 року в якому було визначено умови надання кредиту, тарифи на його обслуговування, розмір одноразових витрат на оформлення кредиту, детальний графік погашення кредиту з зазначенням сукупної вартості кредиту на кінець строку його надання (а.с.51-52). Ухвалою суду від 09.02.2016 року призначена по зазначеній справі судова почерковознавча експертиза, на вирішення якої поставити питання: ким [PERSON] чи іншою особою виконано підпис біля прізвища «[PERSON]» в додатку № 1 до кредитного договору № 59/08-1/02 від 23.04.2008р. укладеному між АБ «Укргазбанк» та [PERSON]? Ким [PERSON] чи іншою особою виконано підпис біля прізвища «[PERSON]» в Додатковому договорі №1 від 31.12.2008 року до кредитного договору № 59/08-1/02 від 23.04.2008р. укладеному між АБ «Укргазбанк» та [PERSON]? (а.с.46). Висновком судового експерта Волинського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Процика О.М. від 14 червня 2016 року №538 встановлено, що підписи від імені [PERSON] на лицьовій та зворотній стороні додатку №1 до кредитного договору №59/08-І/02 від 23 квітня 2008 року виконані не [PERSON], а іншою особою (а.с.75-79). У Постанові Пленуму Верховного суду України "Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах" № 8 від 30.05.1997р. встановлено, що судова експертиза як один із засобів доказування сприяє повному, всебічному та об'єктивному дослідженню обставин справ, постановленню законних і обґрунтованих судових рішень. Дослідивши вказаний вище висновок експерта, суд вбачає його належним та допустимим доказом у справі, оскільки він належно обґрунтований, надає вичерпні відповіді на поставлені питання, висновки експерта узгоджується з дослідницькою частиною та матеріалами справи. Згідно з рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до ст.ст.1054, 1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі .Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» у ньому встановлені загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг. Його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні. Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно ч.4 в кредитному договорі повинно зазначатися - сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. З п.3.1. розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року (далі - Павила), вбачається, що Банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке: - значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; - перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; - перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). З п.3.2. розділу 3 Правил, вбачається що кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил. У графіку платежів також має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Згідно п.3.3 розділу 3 Правил, Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі засупутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту. Згідно п.3.8 розділу 3 Правил У разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що додаток №1 до кредитного договору №59/08-І/02 від 23 квітня 2008 року в якому було визначено умови надання кредиту, тарифи на його обслуговування, розмір одноразових витрат на оформлення кредиту, детальний графік погашення кредиту з зазначенням сукупної вартості кредиту на кінець строку його надання, не був підписаний [PERSON], а отже і вся вищеперерахована інформація належним чином позивачу не доводилася. Суд робить такий висновок на основі категоричного висновку судового експерта який встановив, що підпис від імені позивача на цьому додатку до договору здійснений не нею, а іншою особою. А тому, суд приходить до наступного висновку, що з оспорюваного Кредитного договору № 59/08/І/02 від 23.04.2008 року вбачається, що у ньому не має відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не має умов, які п.п.3.1, 3.2, 3.3,3.8 розділу 3 Правил, визнані обов'язковими. Також відповідачем не надано доказів надання окремого письмового документу з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. Крім того, в оспорюваному кредитному договорі відсутній підписаний сторонами належним чином складений графік платежів, що є порушенням вимог Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року, про що підтверджується вищевказаними висновками експерта. Отже, в порушення п.2 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону. Відповідно до ч. 1,3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Враховуючи вищезазначене, зважаючи на те, що додаток №1 до кредитного договору №59/08-І/02 від 23 квітня 2008 року в якому було визначено умови надання кредиту, тарифи на його обслуговування, розмір одноразових витрат на оформлення кредиту, детальний графік погашення кредиту з зазначенням сукупної вартості кредиту на кінець строку його надання, не був підписаний [PERSON] і вся вищеперерахована інформація належним чином позивачу не доводилася, суд дійшов висновку, що кредитний договір укладений 23 квітня 2008 року № 59/08-І/02 є недійсним, оскільки він не відповідає вимогам статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та в зв'язку з чим ч. 1 ст. 203 ЦК України Зокрема, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами надання позичальнику як споживачу фінансових послуг банку повної інформації про кредитні умови, а саме: орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням процентної ставки за кредитом і вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних із одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; податковий режим сплати процентів та про державні субсидії або інформацію про те, від кого споживач може одержати такі відомості; не роз'яснено позивачу, що валютні ризики під час виконання взятих на себе зобов'язань за кредитним договором покладено на споживача й не надано інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних із конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, що передбачено Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. Отже, зважаючи на вищенаведені мотиви суд дійшов висновку що позовну вимогу про визнання недійсним кредитного договору укладеного 23 квітня 2008 року № 59/08-І/02 між відкритим акціонерним товариством акціонерним банком «Укргазбанк» та [PERSON] слід задовольнити. Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК України, недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ст. 17 ЗУ "Про і потеку" іпотека припиняється у випадку визнання договору іпотеки недійсним. У відповідності до ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Задовольняючи позовну вимогу позивача про визнання недійсним кредитного договору, слід також визнати недійсними договір іпотеки, оскільки ці договори є похідними від головного договору. Оскільки договір іпотеки № 59-08/02 від 23 квітня 2008 року був укладений на забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором від 23 квітня 2008 року № 59/08-І/02, який визнається судом недійсним та який не створює юридичних наслідків, суд дійшов висновку, що вищенаведений іпотечний договір також слід визнати недійсним. З наданих представником позивача витягів з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна слідує, що заборона відчуження наразі наявна лише стосовно житлового будинку за адресою: [ADDRESS], а щодо земельної ділянки такий запис відсутній (а.с.257-258) Запис в Державному реєстрі іпотек наявний як щодо земельної ділянки так і щодо житлового будинку (а.с.259). Таким чином, у зв'язку з визнання недійсним іпотечного договору № 59-08/02 від 23 квітня 2008 року, слід виключити з Державного реєстру іпотек записи про обтяження іпотекою, зняти заборону відчуження зазначеного в іпотечному договорі 59-08/02 від 23.04.2008 р. нерухомого майна та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис про заборону відчуження житлового будинку. У задоволенні позовної вимоги про виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запису про заборону відчуження земельної ділянки слід відмовити у зв'язку з відсутністю в суду доказів щодо її наявності. Одночасно, другим реченням частини першої статті 216 ЦК України визначено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Зважаючи на наявність відповідної заяви відповідача, суд дійшов висновку про необхідність застосування наслідків недійсності кредитного договору, тобто реституції. Як вже зазначав суд, матеріалами справи підтверджено отримання [PERSON] кредитних коштів у розмір 310 000,00 доларів США (а.с.168). З наданого відповідачем розрахунку слідує, що за період з квітня 2008 року по травня 2017 року [PERSON] сплатила 140 623,08 доларів США процентів за користування кредитними коштами (а.с.234 зворот). Крім того, як зазначено у розрахунку банку, з 310 000,00 дол. США наданих кредитних коштів, заборгованість по тілу кредиту наразі становить 302 246,08 доларів США (169 207,97 доларів США поточної заборгованості + 133 038,11 доларів США простроченої). Тобто [PERSON] на погашення тіла кредиту витратила 7 753,92 доларів США (310 000,00 - 302 246,08) (а.с.235). Отже, застосовуючи реституцію, суд зобов'язує позивача повернути відповідачу всі отримані кредитні кошти, за вирахуванням сплачених на користь банку процентів та коштів на погашення тіла кредиту, тобто 161 623,00 доларів США (310 000,00 - 7 753,92 - 140 623,08). Частинами першою та другою статті 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, застосовуючи реституцію, суд вважає за необхідним визначити суму грошового зобов'язання позивача перед відповідачем у гривневому еквіваленті на день ухвалення рішення. Станом на 02 червня 2017 року за даними офіційного сайту Національного банку України офіційний курс гривні до долара США становить 26,270953. Отже гривневий еквівалент 161 623,00 доларів США станом на 02 червня 2017 року становить 4 245 990,24 грн. (26,270953 х 161 623,00). Суд відхиляє доводи представника відповідача в судовому засіданні про те, що позивач виконувала взяті на себе зобов'язання, а отже цим погодилася з усіма умовами, що випливали із укладення кредитного договору, оскільки, згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", - виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК України). Крім того, на думку суду заява відповідача про накладення арешту на предмет іпотеки, відповідно до ч. 1 ст. 1057-1 ЦК України задоволенню не підлягає, оскільки, згідно ст.5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності і не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Ст. 1057-1 ЦК України, яку відповідач просить застосувати до правовідносин в даному спорі, внесена до Цивільного кодексу на основі прийнятого Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобов'язань" Закон набрав чинності 04.11.2012 р. Відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобов'язань" Цивільний кодекс України доповнено статтею 1057-1, пунктом 5 якої передбачено, що, визнаючи недійсним договір застави, який забезпечував виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором, суд за заявою кредитодавця накладає арешт на майно, яке було предметом застави. Стаття 1057-1 ЦК України, яку відповідач просить застосувати до правовідносин в даному спорі , внесена до Цивільного кодексу на основі прийнятого Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобов'язань" від 02.10.2012 року № 5405-VІ. Згідно ч. 5 ст. 94 Конституції України закон набирає чинності через 10 днів з дня його офіційного оприлюднення, якщо інше не передбачено самим законом, але не раніше дня його опублікування. Даний закон було опубліковано в газеті "Голос України" № 208 від 03.11.2012 року. Таким чином закон набрав чинності 04.11.2012 року. Згідно ч. 2 ст. 4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Згідно ч. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Згідно ч. 2 ст. 5 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Оскільки правовідносини між сторонами спору, тобто укладення кредитного договору та договору іпотеки виникли до набрання чинності Законом України від 02.10.2012 року, та відповідно, набрання чинності вказаною статтею 1057-1 ЦК України, то вимоги цієї статті не можуть застосовуватися до вказаних правовідносин. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 22 лютого 2017 року у справі N 6-2705цс16. Крім цього, суд вважає безпідставними доводи представника відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності. У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 9 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів», під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом під час розгляду справи встановлено, що спірний додаток до кредитного договору, який укладений від імені позивача, підписаний не нею, а іншою особою. Таким чином спірний договір був укладений без волевиявлення [PERSON], а тому суд дійшов висновку про недійсність спірного договору на підставі частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України. Саме факт відсутністі волевиявлення на підписання додатку стало основною підставою для задоволення позовних вимог. Крім того, згідно вимог ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Також, представник позивача в судовому засіданні посилався не те, що взагалі його довіритель не знала про укладення спірного кредитного договору і дізналася про нього лише з заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 липня 2011 року у справі №2-3117/11 про стягнення кредитної заборгованості з позивача лише у 2015 році. Таким чином, на думку суду, про порушення своїх прав та законних інтересів позивач дізналася, не в момент підписання кредитного договору, як зазначає відповідач, а тому позовна давність у даній справі не пропущено. Аналогічне за змістом розуміння статті 261 ЦК України та застосування правил позовної давності наведено у постанові Верховного суду України від 22 квітня 2015 року №6-48цс15. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки зі всіх позовних вимог суд задовольняє лише три вимоги немайнового характеру, тому на користь позивача з відповідача слід стягнути 1461,60 грн судового збору (487,20 грн х 3), який сплачений квитанцією від 01 грудня 2015 року №0.0.469943439.1 (а.с.17). Крім того, оскільки суд застосовує наслідки недійсності кредитного договору та зобов'язує позивача повернути відповідачу 161 623 доларів США, суд вважає, що вказана вимога майнового характеру повинна бути оплачена судовим збором, який слід стягнути з відповідача на користь держави. Станом на 20 листопада 2015 року (день подачі первісного позову) згідно статті 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за позовну заяву майнового характеру яка подається фізичною особою становила 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Мінімальна заробітна плата станом на 01 січня 2015 року згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік» становила 1 218,00 грн. Таким чином, у разі подання позовної вимоги про застосування наслідків недійсності кредитного договору, така вимога була б оплачена судовим збором у розмірі 6 090,00 грн. З зазначеної суми суд вираховує 487,20 грн які вже сплачені [PERSON] квитанцією від 20 листопада 2015 року №0.0.465068046.1 (а.с.1), а отже загалом до стягнення з відповідача на користь держави підлягає 5 602,80 грн судового збору.

Outcome: partial