Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом до ТзОВ «Бучачагрохлібпром» про стягнення штрафних санкцій за затримку розрахунку по виплаті сум по проіндексованій заробітній платі. Свої вимоги мотивує тим, що рішення Тернопільського апеляційного суду від 11 березня 2020 року, яким в його користь стягнуто компенсацію за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 56896,27 грн. виконано 07.04.2020 року, а тому в його користь підлягає стягненню з відповідача середній заробіток за період з 13 квітня 2017 року, з моменту звернення до суду, по 07 квітня 2020 року, за час триваючого порушення по затримці розрахунку по індексації заробітної плати в сумі 182898,31 грн. Ухвалу про відкриття провадження у справі та призначення до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження від 21.04.2020 року сторонам по справі надіслано по місцю реєстрації сторін. Від відповідача надійшов відзив на позов, в якому просить відмовити [PERSON] у задоволенні позову в повному обсязі, виходячи з наступних підстав. Зазначає, що 16.05.2016 року наказом № 315, [PERSON] звільнено з роботи у зв`язку із змінами до штатного розпису та скороченням штату працівників, виплачено компенсацію з невикористану відпустку і одноразову вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку. Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 12 квітня 2017 року позов [PERSON] до ТзОВ "Бучачагрохлібпром" про стягнення індексації по не проіндексованій заробітній платі, поновлення на роботі та стягнення санкцій за несвоєчасно виплачені доходи відмовлено. Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 22 червня 2017 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 12 квітня 2017 року в частині стягнення індексації по не проіндексованій заробітній платі скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Бучачагрохлібпром" в користь і [PERSON] індексацію заробітної плати у розмірі 1643 (одна тисяча шістсот сорок три гривні) грн.73 коп. В решті рішення суду залишено без змін. Постановою Верховного суду від 11 грудня 2019 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 22 червня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бучачагрохлібпром» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за вимушений прогул і пов`язаних з цим санкцій, стягнення санкцій у зв`язку з несвоєчасною виплатою сум індексації заробітної плати (середнього заробітку за час затримки розрахунку) скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 11.03.2020 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 12 квітня 2017 року скасовано, стягнуто з ТзОВ "Бучачагрохлібпром" в користь [PERSON] компенсацію за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 59826 грн. 50 коп. Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 19.03.2020 року виправлено арифметичні помилки, допущені в мотивувальній і резолютивній частинах постанови апеляційного суду Тернопільської області від 11 березня 2020 року, зокрема: у абзаці шостому (стор.7) мотивувальної частини замість помилково зазначеної суми 59826.55 грн. вказати вірно - 56896,27 грн. Таким чином, судом вже вирішено спір про розміри належних звільненому працівникові сум, оскільки існує таке, що набрало законної сили, рішення у справі у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Фактично позивач звертається до суду із тотожним позовом. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, грунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача,в якому він зазначає, що сума боргу відповідачем виплачена 8 квітня 2020 року, тому оскільки порушення по не виплаті боргу є триваючи, відповідач повинен сплатити санкції з дня подання позовної заяви по 8 квітня 2020 року. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, з підстав наведних в позові. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та дату розгляду справи в суді. Суд, вислухавши позивача, дослідивши письмові докази, встановив настпні обставини. Рішенням Тернопільського апеляційного суду від 11 березня 2020 року встановлено такі обставини. ТОВ «Бучачагрохлібпром» наказом № 130 від 03 березня 2016 року «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення штату працівників» скорочено одну штатну одиницю, а саме, посаду економічного радника і виведено її із штатного розпису підприємства. Наказом ТОВ «Бучачагрохлібпром» № 315 від 16 травня 2016 року [PERSON] звільнено з роботи у зв`язку із змінами до штатного розпису та скороченням штату працівників, виплачено компенсацію за невикористану відпустку і одноразову вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку. У лютому 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТзОВ «Бучачагрохлібпром» про стягнення індексації по не проіндексованій заробітній платі, поновлення на роботі та стягнення санкцій за несвоєчасно виплачені доходи . Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 12 квітня 2017 року в позові [PERSON] до ТзОВ «Бучачагрохлібпром» про стягнення індексації по не проіндексованій заробітній платі, поновлення на роботі та стягнення санкцій за несвоєчасно виплачені доходи відмовлено. Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 22 червня 2017 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 12 квітня 2017 року в частині стягнення індексації по не проіндексованій заробітній платі скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Бучачагрохлібпром" в користь [PERSON] індексацію заробітної плати у розмірі 1643 (одна тисяча шістсот сорок три гривні) грн.73 коп. В решті рішення суду залишено без змін. Постановою Верховного суду від 11 грудня 2019 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 22 червня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бучачагрохлібпром» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за вимушений прогул і пов`язаних з цим санкцій, стягнення санкцій у зв`язку з несвоєчасною виплатою сум індексації заробітної плати (середнього заробітку за час затримки розрахунку) скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі сторони або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Стосовно позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за фактичне прострочення виконання рішення суду щодо виплати заробітної плати та індексації, яку позивач визначає в сумі 182898,31, то суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що Рішенням Тернопільського апеляційного суду від 11 березня 2020 року стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бучачагрохлібпром» в користь [PERSON] компенсацію за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 59826 грн. 50 коп. Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 19.03.2020 року виправлено арифметичні помилки, допущені в мотивувальній і резолютивній частинах постанови Тернопільського апеляційного суду від 11 березня 2020 року, зокрема: у абзаці шостому (стор.7) мотивувальної частини замість помилково зазначеної суми 59826,55 грн. вказати вірно - 56896,27 грн. Як вбачається із пояснень позивача вказана заборгованість йому була виплачена лише 07 квітня 2020 року. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 1ст.117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Частиною 2 вказаної статті встановлено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз вказаних норм, а також ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України свідчить, що зобов`язання виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу виникає у роботодавця з рішення органу, який розглядав трудовий спір. За приписами норм ст. 116, 117 КЗпП України, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. При цьому, ст. 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. Такого висновку прийшов Верховний Суд у Постанові від 27 червня 2018 року у справі № 810/1543/17. Окрім того, така позиція узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України. Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Меньшаков проти України» від 08 квітня 2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до ст. 117 КЗпП України може вимагатися лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобовязання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію змінюється на зобовязання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. Таким чином, посилання позивача на норми КЗпП, як на правову підставу для задоволення позову не заслуговують на увагу, оскільки як встановлено під час судового розгляду після винесення судом рішення за результатами розгляду трудового спору і стягнення на користь позивача сум заборгованості між сторонами виникли правовідносини щодо виконання судового рішення. З огляду на вищенаведене, позовні вимоги позивача не ґрунтуються на законі та до задоволення не підлягають.

Outcome: dismissed