Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-09 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із зазначеним позовом, яким просив визнати за його довірителем право власності на квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю. В обґрунтування заявлених вимог вказано наступне. У 1990 році позивач уклала з колгоспом договір найму спірної квартири. Згодом колгосп було реорганізовано і хто на даний час є його правонаступником невідомо. На теперішній час 27 років безперервно і добросовісно володіє даною квартирою, а тому вважає, є всі підстави для набуття права власності за набувальною давністю. У судовому засіданні представник позивача заяву підтримав та просив її задовольнити з названих вище підстав. Представник Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області спрямувала до суду заяву про розгляд даної справи за її відсутності, позов визнала та не заперечувала щодо його задоволення. Дослідив матеріали справи, судом були встановлені наступні її фактичні обставини і відповідно ним правовідносини. 29 листопада 1990 року між [PERSON] (дошлюбне прізвище Літвінчук (а.с.28)) та правлінням колгоспу "Зоря" укладено договір найму житлового приміщення у будинку даного колгоспу, а саме спірної у даній справі квартири [ADDRESS] (після перейменування Корольова (а.с.8-9)) в с. Станишівка Житомирського району Житомирської області (а.с.7). Даним правочином обумовлений порядок користування квартирою, а також права та обовязки наймодавця і наймача. Строк дії договору останній не містить. Укладенню даного договору передувало рішення правління колгоспу про виділення позивачеві за певних умов названої квартири (а.с.29-31). Згідно копії довідки, виданої відповідачем 8 лютого 2017 року (а.с.11), за даними сільської ради позивач являється користувачем спірної квартири, яка рахується за нею (а.с.12) і право власності на яку станом на 10 січня 2017 року не зареєстроване (а.с.14). Ринкова вартість квартири станом на 3 березня 2017 року складає 49\~467,00 гривень (а.с.15). Правовідносини у даній справі врегульовані наступними положеннями норм матеріального права. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно через п'ять років з часу спливу позовної давності (ч. 3 ст. 344 ЦК України). При цьому строк позовної давності починає обчислюватись з моменту закінчення строку дії договору, якщо інший строк повернення речі не був установлений самим договором (п. 10 ПП ВССУ № 5 від 7.02.2014 року). Крім цього, як розяснено у пункті 11 вказаної Постанови Пленуму право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (ст. 214 ЦПК України). Водночас, правовідносини у даній справі врегульовані і такими нормами процесуального закону. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.ч. 1-3 ст. 10 ЦПК України). Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч. 1 ст. 60 ЦПК України). Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне. Як встановлено в ході розгляду справи у свій час позивачем укладено договір найму спірної квартири з правлінням колгоспу "Зоря", який, як зазначає представник позивача, згодом було реорганізовано. Разом з тим, до правонаступника даного колгоспу, який, у разі його існування, є належним відповідачем у даній справі як власник спірного нерухомого майна, позов предявлено не було. Суд, за пасивної процесуальної поведінки позивача/його представника унеможливлений у залученні належного відповідача до участі у розгляді справи. Крім цього, позивачем не було спростовано факт існування такого правонаступника, а посилання на те, що такий йому невідомий, на переконання суду, є юридично неспроможними. Водночас, зі змісту вищевказаного договору найму житлового приміщення не убачається строк його дії, що, в свою чергу, не дає можливості встановити початок строку позовної давності, який має обчислюватись з моменту закінчення строку дії договору. Суд вважає, за предявлення позову до належного відповідача дана обставина могла би бути встановлена. Щодо предявлення позову до Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, то з урахуванням вищезазначеного такий відповідач є неналежним, адже доказів перебування у його власності спірної квартири суду надано не було. Більше того, дана сільська рада навіть за факту належності її як відповідача за позовом не може мати такого процесуального статусу, оскільки не є окремим субєктом цивільних правовідносин, адже входить до складу Станишівської обєднаної територіальної громади, яка є правонаступником всього майна, прав та обовязків, зокрема і названої сільської ради (ст. 8 Закону № 157 "Про добровільне обєднання територіальних громад" від 5.02.2015 року). Беручи до уваги те, що позов до задоволення не підлягає, не підлягають і подальшому розподілу судові витрати у даній справі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed