Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-07 00:00:00

[PERSON], звертаючись до суду з позовом до [PERSON], просив визнати [PERSON], 1974 року народження, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та скасувати реєстрацію місця проживання [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS], що є предметом позову. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити з підстав викладених у позовній заяві, пояснив, що позивач є власником квартири [ADDRESS], яку отримав у дар від [PERSON] на підставі Договору дарування квартири від 15 жовтня 2002 року. З 2004 року в цій квартирі зареєстрований відповідач [PERSON], брат позивача, який періодично проживав в квартирі до 2004 року, однак після одруження, виселився з квартири, з того часу до квартири не навідується, за житлово-комунальні-послуги не сплачує, оскільки відповідач протягом тривалого часу в квартирі не проживає, однак відмовляється добровільно знятись з реєстраційного обліку, позивач вимушений звернутись з цими позовом до суду з вимогою визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням та скасувати його місце реєстрації в цій квартирі. Відповідач [PERSON], в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином шляхом направлення судових повісток за адресою, вказаною у позовній заяві, про поважні причини неявки суд не повідомив, процесуальним правом надати письмові пояснення по суті предмету спору не скористався. Заслухавши пояснення позивача, покази свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до частини першої ст.383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором дарування від 15 жовтня 2002 року. Відповідно до відомостей, викладених у довідці Комунального концерну «Центр комунального сервісу» Дніпровського району міста Києва (форма №3) від 27 червня 2016 року (вих. №682), в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], 1976 року народження, [PERSON] 1948 року народження, [PERSON], 1974 року народження (а.с. 9) Згідно положень частин другої ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 Цивільного кодексу України.. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. (ст. ст. 379, 382 Цивільного кодексу України). Права власника житлового будинку квартири визначені у ст. 383 Цивільного кодексу України та ст.150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.156 Житлового кодексу України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Таким чином, виходячи з положень ст.ст. 15,16, 386, 391 ЦК гарантовано власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. У відповідності до положень норм статей 16,391,386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. ( ст.391 Цивільного кодексу України ) Відповідно до ст.405 Цивільного кодексу України , члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Як роз'яснено п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07.02.2014 за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Виходячи зі змісту ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним той факт, що відповідач [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS], особисті речі відповідача у зазначеній квартирі відсутні, наміру проживати в спірній квартирі відповідач не має, за комунальні послуги не сплачує та не несе інших витрат по утриманню житла, ці обставини суд приймає до уваги, оскільки відповідач не скористався процесуальним правом надати належні та допустимі докази щодо спростування заявлених позовних вимог. При вирішенні даного спору, суд враховує надані позивачем докази на підтвердження факту відсутності відповідача за місцем реєстрації, а саме - Акт обстеження житлового приміщення від 02 листопада 2016 року, складений мешканцями будинку [ADDRESS] - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які підтвердили той факт, що [PERSON] не проживає за зазначеною адресою з 2004 року. (а.с.8) Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. (ст.63 Цивільного процесуального кодексу України) Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], дружина позивача, пояснила, що особисто знайома з відповідачем, підтвердила, той факт що з 2004 року відповідач в квартирі не проживає, після одруження постійно проживає разом з дружиною за іншою адресою. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], пояснив, що проживає по сусідству з сім'єю позивача, особисто знайомий з відповідачем, підтвердив, що з 2004 року відповідач в квартирі не проживає, після одруження постійно проживає разом з дружиною за іншою адресою, на прохання позивача особисто підписав акт про не проживання відповідача у квартирі [ADDRESS], оскільки свідку достовірно відомо, що відповідач в квартирі не проживає. Оцінуючи покази свідків, які допитувались за клопотанням позивача, судом не встановлено протиріч між показами свідків з приводу повідомлених обставин щодо відсутності відповідача за місцем реєстрації, тому приймає покази свідків як належний доказ у справі в силу положень ст.63 Цивільного процесуального кодексу України. Згідно положень частин другої ст.386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень її прав, в даному випадку шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки як доведено в суді відповідач більше року у квартирі не проживає, за комунальні послуги не сплачує, наміру вселятись до спірної квартири не має. Згідно положень частин другої ст.386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень її прав, в даному випадку шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки як доведено в суді відповідач більше року у квартирі не проживає, за комунальні послуги не сплачує, наміру вселятись до спірної квартири не має. Відповідно до положень частини першої ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісного відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином вирішення питання про зняття з реєстраційного обліку залежить, зокрема від вирішення питання про користування особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК України, ст.405 ЦК України). Виходячи з предмету позову, позивачем пред'явлено окремо вимоги до відповідача скасувати реєстрацію місця проживання [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS]. В той же час, відповідно до положень ч.4 ст.31 Цивільного процесуального кодексу України, кожна із сторін має право вимагати виконання судового рішення в частині, що стосується цієї сторони, що зумовлює покладення вимог зобов'язального характеру лише на сторін процесу, тобто позивача та відповідача у цивільному процесі, в той же час вирішення питання про зняття фізичної особи з реєстраційного обліку відноситься до виключеної компетенції державного органу реєстрації місця проживання з дотримання вимог Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", що є окремими предметом доказування, тому суд приходить до висновку, що позивачем визначено неналежний спосіб захисту порушених прав, який підлягає відновленню у спосіб та порядку, передбаченому ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні". Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття її з реєстрації, підлягає задоволенню частково, ухвалюючи рішення, суд визнає [PERSON], 1974 року народження, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 551 грн. 20 коп., що підтверджується долученим до справи оригіналом платіжного документа про сплату позивачем судового збору при зверненні з даним позовом до суду. (а.с.1) Враховуючи наведене та

Outcome: partial