Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-02 00:00:00

04 вересня 2018 року від заявниці до суду надійшла вищевказана заява, в якої [PERSON] зазначила, що Овідіопольським районним судом Одеської області 20.08.2012 року було постановлено рішення по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та встановлення місця проживання неповнолітніх дітей, у результаті чого позовні вимоги були задоволені в повному обсязі. Заявниця звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області із заявою про перегляд рішення від 20 серпня 2012 року по справі №2-2522/12 у зв`язку з нововиявленими обставинами та його скасування в частині встановлення місця проживання неповнолітніх дітей. Підставою зазначеної заяви є факт відсутності документа, який є обов`язковим для постановлення рішення за дійсною категорією цивільних справ, а саме висновку компетентного органу стосовно питання встановлення місця проживання неповнолітніх дітей. Цей факт був встановлений навесні 2018 року, при зверненні заявниці до органу опіки та піклування - Служби у справах дітей Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області. Заявниця вважає, що відсутність Висновку стосовно встановлення місця проживання неповнолітніх дітей на час постановлення рішення є нововиявленою обставиною, та є істотною для справи обставиною, що не була їй відома на час розгляду справи, і є підставою для перегляду судового рішення. Представник заявниці в судовому засіданні підтримала свою заяву, в подальшому до суду надала клопотання слухати справу за наявними в матеріалах справи документами. Відповідач та його представник в ході судового розгляду заперечували, щодо задоволення вищевказаної заяви. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи суд вважає, що рішення суду за нововиявленими обставинами в частині встановлення місця проживання дітей слід скасувати, та ухвалити нове рішення в цієї частини. Відповідно до ст.423 ч.1,2 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими обставинами. Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи. Так судом встановлено, 20 серпня 2012 року відповідно до заочного рішення Овідіопольського районного суду Одеської області був розірваний шлюб між сторонами та, було встановлено місце проживання неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] з батьком - [PERSON] . Для встановлення місця проживання неповнолітніх дітей необхідна процедура, щодо встановлення кола осіб, та наявності документів, які мають існувати на час розгляду справи. Під час розгляду судом спорів щодо місця проживання дитини відповідно до ст. 19 ч.4,5 СК України обов`язковою є участь органу опіки і піклування, який також подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи, дана позиція знайшла своє підтвердження в Пленуму ВС України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав». При зверненні до компетентного органу, а саме органу опіки та піклування було встановлено, що на час постановлення рішення від 20.08.2012 року питання стосовно місця проживання малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] не розглядалося, та висновок відсутній. Підтвердженням факту відсутності висновку на час постановлення заочного рішення від 20.08.2012 року стосовно неповнолітніх дітей є також лист №01-10/287 від 03.05.2019 року, згідно якого Служба у справах дітей Овідіопольської районної державної адміністрації Одеського області зазначає, що станом на 2012 рік жодний з батьків за висновком стосовно місця проживання неповнолітніх дітей не звертався. Згідно з статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції). Відповідно до статті 29 ч.4 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Статтею 2 Протоколу N 4 Конвенції ООН "Про захист прав і основних свобод людини" передбачено, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі "Хант проти України" вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі "М.С. проти України", у якому йдеться визначення "інтересів дитини", їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Виходячи з вищевказаного суд приходить до висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Outcome: approved