Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-19 00:00:00

У січні 2015 року позивач звернувся з позовом до [PERSON], [PERSON] із вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором №11-064 від 29.04.2011 року. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що між АКБ «Золоті ворота» (з 14.05.2010 року назву банку було змінено на ПАТ «Банк Золоті ворота» та Українсько-Американським спільним підприємством з іноземними інвестиціями «ВЛАДА-ПРОМТЕКС» 05.09.2008 року було укладено договір №508 на кредитну лінію (невідновлювальну), з урахуванням всіх змін до нього, за умовами якого Банк за наявності вільних кредитних ресурсів зобов'язався надати позичальнику кредит у рамках кредитної лінії у розмірі, що не перевищує 1202168,00 дол. США (ліміт), 328019 євро (ліміт), 247503,00 грн. (ліміт), а позичальник зобов'язується на умовах, передбачених договором, повернути у строк не пізніше 10.08.2011 року кредит та сплатити проценти за користування ним у порядку та в розмірах, передбачених п.1.1 Кредитного договору. Вказували, що 29.04.2011 року для забезпечення виконання вимог Українсько-Американським спільним підприємством з іноземними інвестиціями «ВЛАДА-ПРОМТЕКС» за кредитним договором №508 від 05.09.2008 року та всіма додатковими угодами до нього, між АК «Банк Золоті Ворота» та [PERSON], [PERSON] було укладено іпотечний договір №11-064 від 29.04.2011 року, в якому предметом іпотеки було визначено нерухоме майно - п'ятикімнатна квартира [ADDRESS]. Зазначали, що свої зобов'язання за кредитним договором №508 від 05.09.2008 року Банк виконав вчасно та в повному об'ємі, натомість позичальник Українсько-Американське спільне підприємство з іноземними інвестиціями «ВЛАДА-ПРОМТЕКС» порушив умови кредитного договору щодо повернення кредиту та сплати процентів у строк, передбачені кредитним договором, у зв'язку з чим станом на 20.01.2015 року заборгованість позичальника перед банком становить 27222659,44 грн.,з яких прострочена заборгованість за кредитом в розмірі 1173349,42 доларів США (еквівалент 18547999,04 грн.); за відсотками - 353134,72 долара США (еквівалент 5582260,78 грн.), пеня за кредитом - 2441210,32 грн., пеня за відсотками - 651189,29 грн. Відповідно до п.2.1.2 іпотечного договору №11-064 від 29.04.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Т.П. №997, іпотеко держатель вправі звернути стягнення на майно у випадку, якщо зокрема, на час настання строку виконання зобов'язань Боржника за кредитним договором, вони не будуть виконані. На підставі вищевикладеного просили суд звернути стягнення на нерухоме майно [PERSON], [PERSON], а саме п'ятикімнатну квартиру [ADDRESS], що належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності від 05.12.2002 року, виданого Київською районною у м. Харкові радою та становить предмет іпотеки за іпотечним договором №11-064 від 29.04.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Т.П. за р.№997 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» в рахунок погашення заборгованості Українсько-Американського спільного підприємства з іноземними інвестиціями «ВЛАДА-ПРОМТЕКС» за кредитним договором №508 на кредитну лінію (не відновлювальну), з урахуванням всіх змін до нього, в загальному розмірі 27222659,44 грн. , з яких прострочена заборгованість за кредитом складає 1173349,42 доларів США (еквівалент 18547999,04 грн.); за відсотками - 353134,72 долара США (еквівалент 5582260,78 грн.), пеня за кредитом - 2441210,32 грн., пеня за відсотками - 651189,29 грн., визначивши спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом надання права ПАТ «Банк Золоті Ворота» на продаж предмета іпотеки від свого імені будь - якій особі - покупцеві із застосуванням процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною, визначеною за згодою сторін або на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності. 19 березня 2015 року відповідача [PERSON], [PERSON] звернулись до суду із зустрічним позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота», діючи в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] із вимогою про визнання іпотечного договору недійсним. В обґрунтування позову вказали, що на час укладання іпотечного договору №11-064 від 29.04.2011 року в кв.[ADDRESS] був зареєстрований та фактично мешкав їх неповнолітній син [PERSON], а оскільки дозволу органу опіки та піклування для укладання іпотечного договору отримано не було, просили суд визнати його недійсним. Ухвалою суду від 19.03.2015 року первісний та зустрічний позови були об'єднанні в одне провадження. В судове засідання представник позивача Муха А.І. який діє на підставі довіреності від 08.12.2014 року, не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав, проти задоволення зустрічних вимог заперечував, зазначив, що в разі повторної неявки позивачів за зустрічним позовом без поважних причин просив суд залишити зустрічний позов без розгляду. Відповідно до наданих до суду письмових заперечень просив у задоволенні зустрічного позову відмовити. У зв'язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника позивача, що відповідає вимогам ст. 169 ЦПК України. Відповідач [PERSON] за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом в судове засідання не з'явився, про час, дату і місце судового засідання повідомлялась належним чином у відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив. Його представник за довіреністю від 29.01.2015 року [PERSON] надала клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з необхідністю уточнення предмету позову та правову позицію з цього питання (а.с.120). Вирішуючи питання щодо поважності неявки до суду відповідача [PERSON] та його представника [PERSON], суд виходить з положення ч.3 ст. 27 ЦПК України, відповідно до якого, особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Так, судом встановлено, що в судове засідання, яке було призначено на 07.04.2015 року [PERSON] та його представник [PERSON] не з'явились, надавши клопотання про його відкладення у зв'язку з викликом [PERSON] до Вищого адміністративного суду України до суду для прийняття участі у розгляді іншої справи, при цьому надавши копію повістки про виклик, в якому жодним чином не підтверджено, що саме [PERSON] є представником однієї зі сторін по справі (а.с.85), а тому суд визнав їх неявку до суду такою, що відбулась без поважних причин. Щодо клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з необхідністю уточнення предмету позову та правової позиції, то суд зазначає, що ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 19.03.2015 року було задоволено клопотання представника [PERSON] про прийняття до розгляду зустрічної позовної заяви. Тому з урахуванням необхідності дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, суд вважає обґрунтування заявленого клопотання про відкладення слухання справи є своєрідним зловживанням з боку [PERSON] та його представника своїми процесуальними правами, оскільки судом було надано достатньо часу для їх реалізації у повному обсязі, а докази неможливості їх реалізувати з поважних підстав до матеріалів справи долучені не були. Відповідач [PERSON] за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом в судове засідання не з'явилася, про час, дату і місце судового засідання повідомлялась належним чином у відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України (а.с.83,112), причини неявки суду не повідомила. Третя особа за зустрічним позовом - представник Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради в судове засідання не з'явився, про час, дату і місце судового засідання повідомлявся належним чином у відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України (а.с.82,109), причини неявки суду не повідомив. Треті особи за зустрічним позовом Українсько-Американське спільне підприємство з іноземними інвестиціями «ВЛАДА-ПРОМТЕКС» та приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Погрібна Т.П. в судове засідання не з'явились, про час, дату і місце судового засідання повідомлялись належним чином у відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, причини неявки суду не повідомили. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 10 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з положеннями ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши подані сторонами докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено у судовому засіданні і вбачається з доданих до справи документів, між АКБ «Золоті ворота» (з 14.05.2010 року назву банку було змінено на ПАТ «Банк Золоті ворота» та Українсько-Американським спільним підприємством з іноземними інвестиціями «ВЛАДА-ПРОМТЕКС» 05.09.2008 року було укладено договір №508 на кредитну лінію (невідновлювальну), з урахуванням всіх змін до нього, за умовами якого Банк за наявності вільних кредитних ресурсів зобов'язався надати позичальнику кредит у рамках кредитної лінії у розмірі, що не перевищує 1202168,00 дол. США (ліміт), 328019 євро (ліміт), 247503,00 грн. (ліміт), а позичальник зобов'язується на умовах, передбачених договором, повернути у строк не пізніше 10.08.2011 року кредит та сплатити проценти за користування ним у порядку та в розмірах, передбачених п.1.1 Кредитного договору (а.с.10-41). 29.04.2011 року для забезпечення виконання вимог Українсько-Американським спільним підприємством з іноземними інвестиціями «ВЛАДА-ПРОМТЕКС» за кредитним договором №508 від 05.09.2008 року та всіма додатковими угодами до нього, між АК «Банк Золоті Ворота» та [PERSON], [PERSON] було укладено іпотечний договір №11-064 від 29.04.2011 року, в якому предметом іпотеки було визначено нерухоме майно - п'ятикімнатна квартира [ADDRESS] (а.с.42). Під час отримання укладання іпотечного договору Відповідач згідно з чинним законодавством України надав Банку всі необхідні документи, що ідентифікують її особу, підтвердження належності їй предмету іпотеки на праві власності. Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що кредитний договір укладений сторонами в письмовій формі, підписаний уповноваженою на це посадовою особою позивача та відповідачами [PERSON], [PERSON] Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів може встановлюватися договором. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням - ст. 610 ЦК України. Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст. 629 ЦПК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. У порушенні зазначених норм закону та умов договору третя особа Українсько-Американське спільне підприємство з іноземними інвестиціями «ВЛАДА-ПРОМТЕКС» зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 20.01.2015 року заборгованість позичальника перед банком становить 27222659,44 грн., з яких прострочена заборгованість за кредитом в розмірі 1173349,42 доларів США (еквівалент 18547999,04 грн.); за відсотками - 353134,72 долара США (еквівалент 5582260,78 грн.), пеня за кредитом - 2441210,32 грн., пеня за відсотками - 651189,29 грн. (а.с.43-48). Відповідно до ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його не виконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Судом встановлено, що у відповідності до п.2.1.2 іпотечного договору №11-064 від 29.04.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Т.П. №997, іпотеко держатель вправі звернути стягнення на майно у випадку, якщо зокрема, на час настання строку виконання зобов'язань Боржника за кредитним договором, вони не будуть виконані. Відповідно до п. 1.1 Іпотечного договору №11-064 від 29.04.2011 року предметом іпотеки є п'ятикімнатна квартира [ADDRESS] (а.с.42), що належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності від 05.12.2002 року, виданого Київською районною радою у м. Харкові на підставі розпорядження голови Київської районної ради м. Харкова від 27.11.2002 року за №1346, зареєстрованого КП «ХБТІ» 19.12.2002 року та записано в реєстрову книгу за реєстровим №П-2-2898. Відповідно до ч.1 ст. 575 ЦК України окремим видом застави визначено іпотеку - заставу нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити у повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» встановлено такий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, як надання іпотеко держателю права на продаж предмету іпотеки від свого імені будь-якій особі покупцеві за ціною, яка встановлюється за згодою між іпотекодавцем та іпотекою держателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Згідно зі ст.ст. 33, 39 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотеко держатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено на підставі рішення суду. У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у рішенні суду, крім іншого, зазначається спосіб реалізації предмета іпотеки, таким способом може біти реалізація предмета іпотеко держателем самостійно від імені будь-якій особі-покупцеві з застосуванням процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Вищий спеціалізований суд України в п. 42 Постанов від 30.03.2012 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснює наступне. Резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Крім того, при прийнятті рішення суд враховує, що відповідно до чинних положень ч. 1 ст. 35 Закону «Про іпотеку», зі змінами, внесеними згідно із Законом від 22 вересня 2011 р. N 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель має право прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. З такої редакції вбачається, що додержання виписаної в ній процедури попередження є обов'язковим для випадку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (ст. 36 Закону «Про іпотеку»), який є лише одним із трьох основних, передбачених ч. 3 ст. 33 цього Закону, способів звернення стягнення на предмет іпотеки (за рішенням суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Невиконання іпотекодержателем указаної вимоги закону у разі пред'явлення ним до суду позову не є підставою для відмови в позові, оскільки позивачем реалізується не позасудовий, а судовий порядок звернення на заставлене нерухоме майно. Підтвердженням цієї тези є ч. 2 ст. 35 Закону «Про іпотеку», якою передбачено, що положення ч. 1 цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутися в будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду в установленому законом порядку. Аналогічне роз'яснення викладене і у п.37. Постанови пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин", відповідно до якого невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України. Вирішуючи питання про звернення стягнення на предмет іпотеки суд також враховує те, що з 7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про заставу", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами, резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Проте, суд приходить до висновку, що оскільки площа квартири, яка є предметом іпотечного договору від 29.04.2011 року №11-064, перевищує 140 кв.м, то підстави для застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» відсутні. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача за первісним позовом є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п. 22 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються: уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку. Оскільки суд ухвалює рішення на користь позивача, то судовий збір у розмірі 3654 грн., що розраховується виходячи з положень ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», в якому зазначено, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати - 243,60 грн. та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати - 3654 грн., підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Щодо зустрічного позову [PERSON] та [PERSON], які діють в інтересах свого неповнолітнього сина [PERSON], то суд прийшов до висновку, що він не підлягає задоволенню з наступних підстав. Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Зокрема, відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Відповідно до вимог частин 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як зазначено у п.44 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно зі статтею 32 ЦК, статтею 177 СК та статтею 17 Закону України від 16 квітня 2001 року №2402 -ІІІ «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. У зв'язку із наведеним, суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Згідно із ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Стаття 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» від 12 липня 2001 року N 2658-III встановлює, що майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги. Виходячи з чого, дозвіл органу опіки і піклування є обов'язковим не лише в тому разі, коли дитина є співвласником майна, а і у випадку коли останній належать майнові права не пов'язані з правом власності (право володіння, користування та розпорядження майном), що випливають з норм закону щодо проживання та реєстрації дитини у житловому приміщенні. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON], [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO] (а.с.74). Останній не мав права власності у спірній квартирі за адресою: [ADDRESS], і згідно довідки з місця проживання та складу родини 30.01.2015 року, наданою КП «Жилкомсервіс» дільниця №12 був знятий з реєстрації за вказаною адресою 28 квітня 2011 року разом із батьком - [PERSON].(а.с.75). Як вбачається з матеріалів справи, у іпотечному договорі від 29 квітня 2011 року (п.3.1), [PERSON] зазначив, що прав неповнолітніх осіб щодо квартири - предмета іпотеки не має. Вчиняючи такий правочин, іпотекодавець мав повну цивільну правоздатність (ст. 25, 26 ЦК України) і повну цивільну дієздатність (ст. 30, 34 ЦК України).. Таким чином, при укладенні оспорюваного договору від 29 квітня 2011 року права неповнолітнього [PERSON] не порушувалися, оскільки на той момент він не був зареєстрований у даній квартирі і не мав права власності у ній. Те, що в подальшому [PERSON] був знову зареєстрований у спірній квартирі (а.с.75) не може бути підставою для визнання недійсним іпотечного договору купівлі-продажу від 29 квітня 2011 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Банк Золоті ворота» у зв'язку з невиконанням вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. За таких обставин, на думку суду, позивачами за зустрічним позовом не доведено порушень законодавства при укладанні договору іпотеки, а саме не дотримання інтересів неповнолітньої дитини, а звернення до суду з даним позовом є намаганням позивачів покласти на банк несприятливі правові наслідки через невиконання ними свого обов'язку. Щодо посилань [PERSON] та [PERSON] стосовно того, що вони уклали іпотечний договір від 29.04.2011 року під тиском УАСП «ВЛАДА-ПРОМТЕКС» та банку, то вони лише ґрунтуються на припущеннях та жодними доказами підтверджені не були. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, на день укладання іпотечного договору [PERSON] був генеральним директором та співзасновником Позичальника за кредитним договором №508 на кредитну лінію (невідновлювальну) від 05.09.2008 УАСП «ВЛАДА-ПРОМТЕКС», в забезпечення якого був укладений оспорюваний договір іпотеки , що підтверджується договорами про зміни №№19 та 20 до кредитного договору №508, а також роздруківкою відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб - підприємців, які були долучені до матеріалів справи (а.с.96-101). Таким чином, суд, із врахуванням роз'яснень викладених в п. 44 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», дійшов висновку, що позивачі за зустрічним позовом всупереч вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надали суду доказів на підтвердження того, що оскаржуваний договір є недійсним, а викладені в позові обставини це не доводять. З огляду на вищезазначене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON], які діють в інтересах неповнолітнього [PERSON] є такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного й

Outcome: approved