Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача Харківської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. В позовній заяві посилалась на те, що рішенням народного суду Червонозаводського району м. Харкова від 08.08.1975 визнано право власності за [PERSON] та [PERSON] по Ѕ частині житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина на Ѕ частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З посиланням на п.п. 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК України від 16.01.2003, позивач вказує, що оскільки спадщина після смерті [PERSON] відкрилася [INFO] , тобто до 01.01.2004 , до даних правовідносин підлягають застосуванню правила ЦК УРСР. Також позивач зазначає, що за життя [PERSON] заповіт не склала, тому спадкоємцями на майно померлої за законом, відповідно до ст. 529 ЦК УРСР, є: донька [PERSON] , [INFO] та чоловік [PERSON] , [INFO] . Враховуючи те, що [PERSON] та [PERSON] на час смерті [PERSON] проживали з останньою за адресою: [ADDRESS] , вони вважаються такими, що прийняли спадщину шляхом вступу у володіння спадковим майном. [PERSON] після смерті матері, [INFO] оформила свої права на частку у спадщині, яку 15.08.2017 подарувала своїй онуці, [PERSON] . Позивач зазначає, що враховуючи похилий вік [PERSON] у зв`язку з чим, він потребував стороннього догляду, його доньки: [PERSON] , [PERSON] , забрали його з спірного будинку та помістили до Харківського будинку-інтернат для інвалідів Вітчизняної війни та ветеранів праці (на даний час Комунальна установа Харківський геріатричний пансіонат ветеранів праці Харківської обласної ради), де він помер [INFO] . Оскільки останній помер через 5 місяців після смерті його дружини [PERSON] , останній не встиг оформити права на частку у спадковому майні [PERSON] , яку він фактично прийняв шляхом вступу в управління та володіння ним. Таким чином, після його смерті відкрилася спадщина на ј частину житлового будинку після смерті [PERSON] . За життя [PERSON] заповіт не склав, з огляду на що у відповідності до ст. 529 ЦК УРСР спадкоємицями його майна є його доньки [PERSON] , [PERSON] . Позивач вказує, що спадкоємиці померлого [PERSON] в установлений законом строк не вчинили жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (ст. 549 ЦК УРСР), у зв`язку з чим, вважаються такими, що відмовилися від спадщини. Позивач зазначає, що порядок переходу спадщини до держави до набрання чинності ЦК України у січні 2004 року регулювався Законом від 04 грудня 1990 року №509-ХІІ «Про державну податкову службу в України». Тобто, держава в особі органів податкової державної служби повинна була виявляти таке майно та брати на облік, проводити дії щодо переходу його у власність держави. Будь яких дій що свідчили про прийняття спадщини державою органами податкової служби не вчинені. На час подачі даної позовної заяви право власності спірну частку у спадковому майні після смерті [PERSON] за ким не зареєстровано. Також позивач зазначає, що з 1994 вона користується і продовжує відкрито, добросовісно та безперервно володіти часткою у спірному житловому будинку, яка після смерті [PERSON] ніким не була прийнята та з зазначеного часу доглядаю та утримую її за власні кошти, здійснює необхідні поточні роботи та сплачує комунальні послуги. Враховуючи зазначене, те що після смерті [PERSON] належну йому частку у спірному домоволодінні ніхто не прийняв та у встановленому законом порядку не оформив, а також те, що протягом двадцяти чотирьох років на спірну частку домоволодіння ніхто не заявив прав, вважаю, що я добровільно заволоділа часткою домоволодіння, що входила до складу спадщини, після смерті [PERSON] та якою позивач продовжує відкрито, безперервно володіти більше 10 років. Позивач вважає, що у даному випадку законодавча норма про набувальну давність надає їй право на законних підставах претендувати на відповідну частку у спірному майні. Тому позивач просила суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/4 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 09 січня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду та задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків. 18.04.2019 від представника позивача [PERSON] надійшла заява, в якій він просив суд розгляд справи проводити за його відсутності. 28.11.2019 від представника відповідача Скидана М. А. надійшла заява про розгляд справи за його відсутності також просив ухвалити рішення згідного чинного законодавства України, яке не буде порушувати права третіх осіб. 01.12.2020 третя особа - [PERSON] надав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив відмовити в задоволенні позову. 04.12.2020 третя особа - [PERSON] надав пояснення щодо позову [PERSON] , в якому зазначив, що згідно позиції ВССУ, набуття права власності на майно за набувальною давністю неможливо, коли існує титульне володіння, тобто особа володіє майном на певній правовій підставі, навіть оформленої не повністю правильно або за положенням вже не діючого законодавства, враховуючи ту обставину, що позивачка була також, співвласницею (тітульний співвласник) того майна, на яке вона зараз намагається визнати право власності (свідоцтво про право на спадщину, виданого та посвідченого 05.09.2011, з моменту [INFO] (день смерті [PERSON] ) по 15.08.2017 (договір дарування від 15.08.2017). При цьому на даний час співвласницею даного майна є [PERSON] за договором дарування від 15.08.2017, тобто вона є правонаступником тітульного володільця, навіть оформленого не повністю правильно. Крім того, іншими особами які мають претендувати на це майно, може бути обдарована [PERSON] , спадкоємці померлого [PERSON] - рідні доньки: [PERSON] , [PERSON] . Також не можна визнати ту обставину, що позивачка безперевно (весь час із 01.01.2001 по 15.08.2017) володіла саме тією частиною майна ј частини будинку, яка належала померлому [PERSON] . В судовому засіданні 04.03.2021 позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Третя особа [PERSON] при вирішення справи покладалась на розсуд суду. Також в судовому засіданні допитані свідки [PERSON] і [PERSON] як кожен окремо так і в сукупності показали, що [PERSON] дійсно проживала у спірній частині будинку, користувалася ним, сплачувала комунальні послуги. Дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно рішення народного суду Червонозаводського району м. Харкова від 08.08.1975 визнано право власності за [PERSON] та [PERSON] , за кожним по Ѕ частині будинку по [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] , який померь [INFO] . Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого Міським ЗАГС м. Харкова [INFO], [PERSON] померла [INFO] , про що зроблено актовий запис №4669. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину виданого державним нотаріусом ПХДНК Грошевою О.Ю. 05.09.2011 за реєстраційним №5-2526 спадкоємицею майна [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] є її: дочка [PERSON] , [INFO] , на Ѕ частини спадщини; чоловік [PERSON] , [INFO] , на Ѕ частини спадщини. Спадщина на яку видано свідоцтво складається з: Ѕ частки в праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] , що належить спадкодавцю на підставі рішення народного суду Червонозаводського району м. Харкова від 08.08.1975 у справі №2/3-999, право власності на яку зареєстровано Харківським міським бюро технічної інвентаризації 09.09.1975 номер запису:46472. На земельній ділянці розташований житловий будинок літ. А-1, дерево обкладене цеглою, житловою площею 31,0 кв.м., та надвірні будівлі при ньому: льохи літ. Е, Ж, сарай літ. О1, вбиральня літ. Ц, Я, душі літ. Ю, Ф, ганок літ. Щ1, огорожа №2, 4, 7-11, колодязь №6. Вартість спадкового майна становить 1625 грн, а Ѕ частки - 812,50 грн. Згідно договору дарування від 05.08.2017, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Рудаєвою В.О. за реєстраційним №1227, [PERSON] передає безоплатно у власність в якості дарунку належну їй ј частку у праві власності на житловий будинок з відповідною частиною надвірних будівель, а [PERSON] , приймає у власність цей дарунок, а саме ј частку у праві власності на житловий будинок з відповідною частиною надвірних будівель, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Також позивачем надано квитанції про сплату нею комунальних послуг та абонентські номери укладені нею з комунальними підприємствами, також технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок виданий ТОВ «Архілаін» на замовлення [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . У разі відкриття спадщини до 01.01.2004 до вирішення спірних правовідносин, пов`язаних зі спадкуванням, застосовується законодавство, чинне на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР 1963 року. Спадкування здійснюється за законом і за заповітом (ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР). Згідно статті 529 ЦК УРСР 1963 року, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. До другої черги спадкоємців за законом відносяться брати, сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга) (стаття 530 ЦК УРСР 1963 року. Статтею 531 ЦК УРСР передбачено, що до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні зі спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства. Відповідно до положень ст. 561 ЦК УРСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення 6 місяців з дня відкриття спадщини. ЦК УРСР не обмежував строку для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом. У п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами України справ про спадкування" від 24.06.1983 № 4 судам роз`яснено, що відповідно до гл. 4 закону від 25.12.1974 "Про державний нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається громадянам, організаціям, державні нотаріальними конторами за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину у встановленому чинним законодавством порядку. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 23 постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 №7, свідоцтво про право спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченої законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа моє звернутися до суду по захист своїх спадкових прав за правилами позовного провадження. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом спадкодавцем. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями ч.ч. 1, 4 ст. 344 Цивільного кодексу України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст.344 ЦК, а саме: наявності суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законності об`єкта володіння; добросовісності заволодіння чужим майном; відкритості володіння; безперервності володіння; спливу встановлених строків володіння; відсутності норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість і безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який становить не менше ніж 10 років. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. Аналізуючи поняття добросовісності володіння як ознаки набувальної давності за ст.344 ЦК, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи й він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які зумовили його володіння, не давали й не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Таким чином, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх зазначених умов у сукупності. Такого правового висновку дійшла Велика палата ВС у постанові від 14.05.2019 у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18). Згідно роз`яснень, наведених у п.п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). В п. 11 вказаної постанови роз`яснено, що ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Верховний Суд у постанові від 28.04.2020 у справі № 552/1354/18 дійшов до наступних висновків. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц. Судом встановлено, що [PERSON] набула права власності на 1/4 частин жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину. Таким чином, вона володіє майном на підставі певного юридичного титулу, що виключає застосування набувальної давності, оскільки вона володіє майном як співвласник на підставі свідоцтва про право на спадщину. При цьому позивач достовірно знала, що вона є співвласником будинку і користується ним саме як співвласник на підставі свідоцтва про право на спадщину, реалізує своє право власності відповідно д належної їй частки у праві спільної часткової власності. Як вбачається з позовної заяви позивач також достовірно знає, про те, що користується часткою нерухомого майна, яка належала [PERSON] та що вона не набула права власності на частку [PERSON] . В той же час добросовісність володіння, яка є передумовою для визнання права власності на майно за набувальною давністю, передбачає, що особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позивач же знала, що на підставі свідоцтва про право на спадщину вона набула право власності лише на 1/4 частин, право власності на інші 1/4 набули спадкоємці померлого [PERSON] - рідні доньки: [PERSON] , [PERSON] . Таким чином позивач не довела наявності підстав для набуття права власності на спірну частину нерухомого майна за давністю володіння. Тривалий час проживання, відкритість володіння, догляд та утримання житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав, передбачених статтею 344 ЦК України. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що 1/4 частин спірного будинку після смерті [PERSON] не мають власника. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй майно. Належним відповідачем у цій справі мають бути її спадкоємці. Належних доказів щодо відсутності спадкоємців [PERSON] позивач суду не надала. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено в ході судового розгляду справи підстав для визнання за нею права власності на спірне нерухоме майно саме в порядку набувальної давності, позаяк не встановлені дані, що свідчать про існування ознак добросовісності заволодіння та володіння майном в контексті положень ст. 344 ЦК України, тобто неправомірного безтитульного всупереч волі власника та за умови необізнаності про особу власника. Враховуючи викладене, аналізуючи наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені ним при зверненні до суду, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. Враховуючи те, що суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, судові витрати, понесені позивачем, не підлягають стягненню з відповідача на її користь. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed