Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-08 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] із позовною заявою до ТОВ "Лізингова компанія "АВТО ЛАЙФ" про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів. У позовній заяві позивач вказує, що він в мережі інтернет на сайті «авто.ріа» знайшов оголошення про продаж транспортного засобу Togota RAV4(comfort) за акційною ціною 12594,41 доларів США, що еквівалентне 330000 гривень. Зателефонувавши за вказаним в оголошенні номером, дізнався, що оголошення актуальне та домовився про зустріч з консультантом в офісі компанії . 11.11.2016 року приїхавши до офісу компанії ТОВ "Лізингова компанія "АВТО ЛАЙФ" в м. Луцьку, де підтвердили ціну автомобіля 12594,41 доларів США, домовився, з консультантом компанії про те, що після сплати авансового платежу в сумі 60950 гривень, транспортний засіб буде доставлено в м. Новий Буг Миколаївської області, та після сплати залишку суми вартості автомобіля позивач отримає його у власність. Довірившись консультанту, позивач 11.11.2016 року, через банківську установу, сплатив 60950 гривень, а коли повернувся до офісу відповідача, отримав для підпису Договір № 1976 від 11.11.2016 року з додатками, який, після запевнень представника відповідача, про те, що всі умови вона йому роз'яснила , підписав не читаючи його умов та вважаючи, що це договір купівлі-продажу транспортного засобу. Після повернення в м. Новий Буг позивач декілька днів чекав на автомобіль, а коли його не було доставлено, йому на мобільний телефон почали дзвонити невідомі особи з вимогою про сплату 50% вартості автомобіля в сумі 11631,68 доларів США, погрожуючи, що без такої оплати автомобіль не буде доставлений, а сплачені кошти будуть стягнені в рахунок штрафних санкцій за відмову виконувати умови договору. Детально перечитавши підписаний договір позивач встановив, що це договір фінансового лізингу, а 60950 грн. це адміністративний платіж ( комісія за організацію та супроводження угоди). Позивач вважає, що при укладенні договору відповідач ввів його в оману щодо істотних умов у договорі, а саме виду договору( фінансового лізингу, а не купівлі-продажу)ціни автомобіля 23263,36 дол США, а не 12595,41 доларів США, вартості доставки до населеного пункту 561,65 дол США, а не безкоштовно, умови та строку доставки автомобіля. Крім того, на думку позивача, умови оспорюваного правочину порушують положення Закону України від 12.05.1991 року «Про захист прав споживачів», оскільки є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є підставою для визнання такого договору недійсним. Поряд з цим договір суперечать вимогам ст.799 ЦК України, так як він нотаріально не посвідчений, що вказує, відповідно до вимог ч.1 ст.220 ЦК України на те, що він є нікчемним. До того ж, після підписання договору, представники відповідача у м. Луцьку не відповідають на усні телефонні звернення позивача (телефон знаходиться поза межами досяжності) та на письмову заяву позивача від 24.11.2016 року, до теперішнього часу відповіді не надали. Крім того, зі змісту договору позивачу стало зрозуміло, що сплачені ним кошти поверненню не підлягають, та можливості розірвати договір немає, оскільки договір зовсім не передбачає його розірвання з ініціативи лізингоодержувача без втрати грошових коштів. Тому [PERSON] просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 1976 від 11.11.2016, укладений між сторонами, та стягнути з ТОВ "Лізингова компанія "АВТО ЛАЙФ" на його користь сплачені 60950 грн, а також судові витрати . У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та суду пояснив, що оспорюваний договір не містить в собі суттєві умови, які б дали можливість його виконувати,не має складових, на які є посилання в ньому, тому просив його позовні вимоги задовольнити, окрім того позивач зазначив, що цей договір укладений з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», внаслідок застосування відповідачем нечесної підприємницької практики, а також в порушення вимог ст.799 ЦК України, так як договір нотаріально не посвідчений. Представник відповідача ТОВ "Лізингова компанія "АВТО ЛАЙФ" в судове засідання не з'явився, направив до суду заяву про розгляд справи без його участі , позовні вимоги не визнав, з підстав зазначених у запереченнях проти позову та просив відмовити у його задоволенні. У запереченнях він ,зокрема зазначив, що позивач, підписавши договір , погодився на всі його умови, а тому повинен їх виконувати. Позивач не сплатив 50% вартості транспортного засобу, як це передбачено умовами договору, а тому автомобіль позивачу поставлено не було. Відповідач підтверджує намір і спроможність його поставки, після виконання позивачем своєї частини зобов'язань за договором. Сторони мали намір укласти саме договір лізингу, а не купівлі-продажу. В момент підписання договору, сторонами досягнуто всіх істотних умов, визначених Законом України "Про фінансовий лізинг». Умови договору є чесними і пропорційними з урахуванням особливостей непрямого лізингу. Якщо позивач не скористався своїм правом на належне ознайомлення з умовами договору, це не може свідчити про введення його в оману відповідачем, а є лише способом ухилитись від взятих на себе зобов'язань . Суд, заслухавши пояснення позивача , дослідивши докази, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до ТОВ "Лізингова компанія "АВТО ЛАЙФ" про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 11.11.2016 року [PERSON] сплатив ТОВ "Лізингова компанія "АВТО ЛАЙФ" кошти в розмірі 60950 гривень, що підтверджено квитанцією АТ «Райфайзен банк Аваль», в якій зазначено , що це є комісії за організацію договору Фінансового лізингу № 1976 від 11.11.2016 року. 11.11.2016, між [PERSON] та ТОВ "Лізингова компанія "АВТО ЛАЙФ", було укладено договір фінансового лізингу, відповідно до умов якого товариство взяло на себе зобов'язання придбати у власність та передати предмет лізингу - автомобіль Togota RAV4 (comfort), об'єм двигуна 2.0/бензин у користування лізингоодержувачу [PERSON] на строк та на умовах, передбачених договором. Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), договір купівлі-продаж, поставку та Законом України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм, оренду з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 ЦК України та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 2 ст.628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). Виходячи з аналізу вищевказаних норм чинного законодавства, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу. Згідно ст.799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Таким чином, законодавством передбачено, що договір фінансового лізингу укладається в письмовій формі, а при укладенні договору фінансового лізингу відносно транспортного засобу при передачі його в найм чи при його продажу договір лізингу підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини першої ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 215, ч. 2 ст. 216 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 11.11.2016 року, укладений між сторонами, в порушення ст.799 ЦК України , нотаріально не посвідчений, а тому він згідно зі статтею 220 ЦК України він є нікчемним. Посилання відповідача в запереченні на положення ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», якою передбачено укладання вказаного виду договору в письмовій формі, не можна прийняти до уваги, оскільки наведена норма є загальною до всіх видів договору лізингу, проте до договору лізингу предметом якого є транспортний засіб, з урахуванням особливостей вказаного договору, підлягають застосуванню відповідні правові норми, які регулюють відносини щодо найму (оренди) транспортних засобів, а саме ст.799 ЦК України. Порядок нотаріального посвідчення договору лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи передбачений п. 3.12 Глави 5 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України », від 22 лютого 2012 року № 296/5. Таким чином посилання на те, що нотаріуси не мають права посвідчувати вказаний договір, протирічать зазначеним нормам. Крім зазначеного, позивач вважає , що оспорюваний договір містить несправедливі умови, що також тягне його недійсність, згідно положень Закону України «Про захист прав споживачів». Перевіривши доводи позивача та заперечення відповідача по вказаним посиланням, суд приходить до наступного. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання умов договорів недійсними. Згідно правовової позиції Верховного Суду України у справі № 6-330цс16, визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України від 12.05.1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів» (далі Закон № 1023-XII). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму ст.18 цього Закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. За частиною третьою статті 18 Закону № 1023-XII несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4). У спірному договорі фінансового лізингу (п. 12.1) зазначено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем лізингодавець повертає сплачені кошти з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання - 40 % від сплаченої суми авансового платежу. У такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається. Окрім того, п.3.2.6. Договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень зі стягненням з останнього певних штрафних санкцій, однак таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачено. Закон України «Про захист прав споживачів» передбачає повернення суми авансових платежів з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору. Цією нормою до несправедливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця, виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, а пунктом 12.1 Договору передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію договору, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві, а тому зазначена у пункті 12.1 умова договору є несправедливою в розумінні ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Несправедливою умовою оспорюваного договору є сплата комісії за організацію договору, так як в графі «Визначення термінів» договору зазначено, що комісії за організацію угоди - це першочерговий одноразовий платіж, що має бути сплачений Лізінгоодержувачем за організацію та ведення Договору протягом терміну його дії. Розмір комісії за супроводження договору відображається у Додатку 1 до Договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості Предмета Лізингу. Частиною 2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», визначено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. З наведеного вбачається, що законодавством не передбачено лізинговий платіж пов'язаний з укладенням самого договору фінансового лізингу. Дана умова також, на думку суду є несправедливою. Також, згідно п. 1.7 договору, лізингодавець передає у користування лізингоодержувачу предмет лізингу протягом строку, що визначений п. 4.1 даного договору, з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: комісія за організацію договору; - авансового платежу; - комісії за передачу предмета лізингу . Пунктом 3.4.3 передбачено, що лізингоодержувач зобов`язаний відмовитись або розірвати договір у передбачених даним договором або чинним законодавством випадках. Зі змісту п. 12.1 слідує, що лізингоодержувач, який не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо наміру розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа та зазначенням реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення повернення коштів. Оспорюваний договір фінансового лізингу не встановлює жодної відповідальності (компенсації) у випадку невиконання лізингодавцем його обов`язків (не поставка, несвоєчасна поставка предмета лізингу). Зазначена умова договору також є несправедливою для сторони позивача. За умовами розділу І Договору лізингу, предметом лізингу є транспортний засіб, зазначений у ст. 1.1 та у Специфікації (Додаток № 2 Договору), в якому визначаються детальні особливості Предмету Лізингу. Як вбачається з додатку № 2 до Договору лізингу, в ньому повно не зазначено особливості предмету лізингу, а саме не зазначені рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, комплектація. Згідно п. 5.8 вказаного договору, лізингоодержувач свідомо обирає предмет лізингу, який визначається у п. 1.1 даного договору. В результаті цього лізингодавець не несе відповідальності за будь-які особливі характеристики або придатність предмета лізингу для будь-якої мети. Відповідно до умов п. 8.2 Договору фінансового лізингу, вартість предмету лізингу на момент укладення договору становить 23263,36 доларів США з урахуванням ПДВ, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 609500 грн. У пункті 8.3 договору зазначено, що гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату даного договору, може змінюватись у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця. Пунктом 8.5 вказаного договору передбачено, що всі платежі, які визначаються у додатку № 1 та Додатку № 3 до даного договору сплачуються лізингоодержувачем на умовах, передбачених договором. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно обмінного курсу долара США до української гривні на фактичну дату зарахування платежу на рахунок лізингодавця. У Додатку № 1 від 11.11.2016 до цього договору визначено вартість предмета лізингу, яка становить 23263,36 доларів США; авансовий платіж - 50 %; суму виплати авансового платежу - 11631,68 доларів США; щомісячний авансовий платіж - 969,31 доларів США; комісія за організацію Угоди (7%) 2326,34 доларів США, комісію за передачу предмету лізингу (3%) 697,90 доларів США, а Додаток № 3 до договору взагалі відсутній. Крім того, з тексту всього договору вбачається, що він повинен містити Додаток № 3, який передбачає графік покриття витрат та виплати лізингових платежів, та є невід'ємною його частиною, але такий відсутній, не долучений до оспорюваного договору та не підписаний позивачем, що вказує на не узгодження з позивачем лізингових платежів за умовами договору, а звідси , договір не містить істотних умов, які є обов'язковими при його укладенні . Посилання відповідача на те, що позивач, підписавши договір від 11.11.2016 року, підтвердив зміст пунктів 17.2,17.4,17.5,17.6 цього Договору про обізнаність його з умовами та засвідчення того, що послуга лізингу була обрана ним самостійно без нав'язування, спростовується поясненнями позивача, про те, що після його дзвінка відповідачу, на початку листопада 2016 року, з приводу придбання автомобіля по акційній ціні, представник останнього декілька разів телефонував йому, попереджаючи, що автомобілі за такою акційною ціною закінчуються і він може не встигнути, а по прибуттю до офісу відповідача його представники, пояснивши, що необхідно сплатити авансовий платіж, бо банківська установа закриється, підганяли його у такій сплаті, і вже після самої сплати, надали для огляду та підписання оспорюваний договір, при цьому зазначивши, що його умови не відповідають реальному порядку продажу автомобіля, який обіцяли, після сплати авансу на суму 60950 гривень, доставити по місцю проживання позивача та передати його у власність. Проаналізувавши зміст спірного договору фінансового лізингу, суд приходить до висновку, що положення вказаного договору, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» 11.11.2016 року, обмежують права позивача, як споживача, передбачені Законами України «Про захист прав споживачів», «Про фінансовий лізинг», не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі та в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача, а також укладені в порушення вимог ЦК України, стосовно його нотаріального посвідчення, тому визнається недійсними. Відповідно до вимог ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а винна сторона зобов'язана відшкодувати іншій стороні завдані вчиненням недійсного правочину збитки. Судом встановлено, що позивач звертався до відповідача з письмовою вимогою про повернення сплачених ним коштів у сумі 60950 гривень, про що свідчить лист від 24.11.2016 року. Відповіді на своє звернення позивач від відповідача не отримав. У зв'язку з визнанням Договору фінансового лізингу недійсним та, на підставі вимог ст.216 ЦК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача платіж, внесений ним 11.11.2016 року в сумі 60950 гривень . Крім того, на підставі ст..88 ЦПК України з відповідача на користь позивача, у звязку з задоволенням позову, слід стягнути судовий збір сплачений ним при зверненні до суду у розмірі 1160 гривень 70 копійок.

Outcome: approved