Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про солідарне стягнення боргу за договором позики. Свій позов мотивував тим, що 30 грудня 2012 року між позивачем та [PERSON], як позичальником, та [PERSON], [PERSON], як поручителями, укладено договір позики. Відповідно до умов договору, позивач передав [PERSON] 3000,00 доларів США строком на 1 рік із щоквартальною сплатою 60% річних за користування грошима. [PERSON] позику не повернула, проценти за користування позикою взагалі не сплачувала, чим порушила умови договору. При цьому умовами договору передбачена відповідальність позичальника у разі несвоєчасного виконання зобов'язань із сплати процентів та повернення боргу. Станом на 01 квітня 2014 року вникла заборгованість в розмірі 8997,95 долари США, з яких: сума позики - 3000,00 доларів США, проценти за користування позикою - 2250,00 доларів США, штраф за несвоєчасну сплату процентів - 3000,00 доларів США, штрафні санкції за несвоєчасне повернення основної суми боргу - 747,95 доларів США. Письмові звернення позивача до відповідачів з вимогою добровільно провести розрахунок заборгованості не принесли жодного результату. Просить стягнути солідарно з відповідачів борг в сумі 8997,95 доларів США, що еквівалентно 98960,35 грн. та понесені судові витрати. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, та просив їх задовольнити. Пояснив, що сума боргу повинна стягуватись з відповідачів солідарно, адже відповідно до умов договору поручителі і позичальник відповідають як солідарні боржники. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала, пояснила, що дійсно позичальник отримувала кошти, умови договору вони підписували. [PERSON] повідомляла їй, що розраховується, однак із розмови з [PERSON] їй відомо про наявний борг. В одному із судових засідань представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала, зазначала, що кошти не передавалися, умови договору є кабальними. До того ж укладення договору в іноземній валюті є неправомірним. Надалі в судові засідання ні відповідач [PERSON], ні її представник не з'явилися, доказів поважності причин своєї неявки суду не надали. Відповідач [PERSON] в судове засідання вкотре не з'явилася з невідомих суду причин, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та правовідносини врегульовані нормами ЦК України стосовно позики та виконання зобов'язань. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а ч.1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідності до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч.1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку; поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого порукою, передбачені ст. 554 ЦК України. Згідно зі ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя; поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що 30.12.2012 року між [PERSON] та [PERSON], як позичальником, та [PERSON], [PERSON], як поручителями, укладено договір позики. Відповідно до умов договору, позивач передав [PERSON] 3000,00 доларів США строком на 1 рік із щоквартальною сплатою 60% річних за користування грошима. Факт отримання коштів підтверджується розпискою від 30.12.2012 року. Суд критично відносить до доводів відповідача, що кошти не отримувалися, оскільки доказів щодо цього відповідач не надав, а наявність розписки в позивача свідчить про невиконання умов договору. Щодо тверджень відповідача про неправомірність укладення договору в іноземній валюті, то суд звертає увагу, що статтею 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. За змістом статті 192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Статтею 2 вказаного декрету визначено, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Також мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. Будь-яких обмежень щодо укладення між фізичними особами догорів позики в іноземній валюті зазначеним Декретом не встановлено. Така позиція узгоджується з практикою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ (Ухвала від 6 лютого 2013 року справа № 6-23439св12). Постановою Правління Національного банку України від 17 червня 2004 року № 270 затверджено Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам. Це Положення розроблене відповідно до вимог статей 7, 30, 44 Закону України "Про Національний банк України", статей 5, 11, 13 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.93 № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", Указу Президента України "Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства" від 27.06.99 № 734/99 та нормативно-правових актів Національного банку України та встановлює порядок отримання резидентами (юридичними особами, фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, фізичними особами) кредитів, позик в іноземній валюті, в тому числі поворотної фінансової допомоги, від нерезидентів, а також порядок надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентами. Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що вони не поширюються на валютні операції між фізичними особами-резидентами. Отже, визначення в договорі позики, укладеному між фізичними особами - резидентами, грошових зобов'язань у іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. До того ж, суд звертає увагу, що доказів визнання недійсним договору з цих підстав відповідач суду не надав. [PERSON] суму позики не повернула, тому ця сума підлягає стягненню. Відповідно до умов договору [PERSON] отримала позику зі сплатою відсотків за користування коштами. Згідно ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання про центів встановлюється договором. Умовами договору визначено, що проценти виплачуються щоквартально до 30 числа поточного місяця. Позичальник проценти не сплачувала, тому суд вважає обґрунтованою вимогу щодо сплати процентів за користування коштами в розмірі 2250,00 доларів США. Сума процентів визначена з урахування строку користування коштами - з 30.12.2012 року по 30.03.2014 року. Щодо стягнення штрафних санкцій, то суд звертає увагу, що відповідно до п.8.2 договору за несвоєчасну сплату процентів з простроченням понад 50 днів позичальник сплачує штраф в розмірі 100 % від суми договору, а відповідно до п.8.3 договору у разі несвоєчасного повернення основної суми боргу понад 60 днів позичальник сплачує суму 100% річних від простроченої суми. Позичальник не повернула суму боргу, відсотків не сплачувала, тому сума штрафних санкцій, заявлена позивачем, а саме 3000,00 доларів США - штраф за несвоєчасну сплату відсотків та 747,95 доларів США - за несвоєчасне повернення основної суми, відповідає умовам договору, розрахунок проведений вірно та вказана сума підлягає до стягнення. Щодо стягнення встановленої суми заборгованості солідарно з поручителями, то суд враховує їх зобов'язання солідарно відповідати перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Поручителі спільно надали поруку та відповідають перед позикодавцем у тому ж обсязі, що і позичальник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, штрафів, відшкодування збитків. У суду відсутні підстави стверджувати про припинення зобов'язань поручителів. Враховуючи викладене, позов підлягає задоволенню, а борг в розмірі 8997,95 доларів США, що еквівалентно 98960,35 грн. підлягає солідарно стягненню з відповідачів. Відповідно до положень ст.88 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню і сума судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved