Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-28 00:00:00

В жовтні 2018 року [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ТОВ ?НФ Трейдінг Україна?, в якому просила суд: визнати формулювання причини звільнення, зазначене в наказі генерального директора ТОВ ?НФ Трендінг Україна? №59-К від 10 вересня 2018 року неправильним; змінити формулювання причини звільнення на ?Звільнити [PERSON] , секретаря відділу організаційно - розпорядчої роботи адміністративного департаменту 10 вересня 2018 року за власним бажанням, згідно ч.3 ст. 38 КЗпП України?; стягнути з відповідача на її користь: заборгованість з заробітної плати в розмірі 294 207, 54 грн., компенсацію за 68 днів невикористаної щорічної відпустки в розмірі 163 731, 08 грн., вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, передбачену ст. 44 КЗпП України у розмірі 140 098, 83 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період часу з 11 вересня 2018 року по 10 червня 2019 року у розмірі 466 994, 00 грн., з урахуванням розрахунку, який було надано станом на 29 липня 2019 року. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з10 квітня 2012 року працювала в ТОВ ?НФ Трейдінг Україна? на посаді секретаря. 01 грудня 2015 року її було переведено на посаду секретаря відділу організаційно-розпорядчої роботи адміністративного департаменту. У зв`язку з допущенням з боку відповідача грубого порушення законодавства про працю, а саме: ст. 24 ЗУ ?Про оплату праці?, що призвело до невиплати заробітної плати, починаючи з березня 2018 року, вона була змушена звернутися 31 серпня 2018 року до генерального директора ТОВ ?НФ Трейдінг Україна? із заявою про звільнення з 10 вересня 2018 року, на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. У прийнятті вищезазначеної заяви директором [PERSON] їй було відмовлено, у зв?язку з чим, вищезазначена заява нею була направила поштовою кореспонденцією, яка отримана відповідачем 03 вересня 2018 року. 07 вересня 2018 року було видано наказ №59-к про звільнення, однак, підставою звільнення було зазначено - ?за власним бажанням ст.38 КЗпП України?, а не ?ч.3 ст.38КЗпП України, у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю? На її прохання виправити формулювання звільнення було відмовлено. Крім того, після її звільнення, відповідачем не було проведено повного розрахунку по заробітній платі в період часу з березня 2018 року по день звільнення у розмірі 294 207, 54 грн.. компенсація за 68 днів невикористаної щорічної відпустки у розмірі 163 731, 08 грн., а також, вихідна допомога, передбачена ст. 44 КЗпП України у розмірі 140 098, 83 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку, починаючи з 11 вересня 2018 року по день прийняття судом рішення у справі. В добровільному порядку відповідач відмовляється внести зміни щодо формулювання причини звільнення на провести усі належній їй виплати, а тому, вона змушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права. В судовому засіданні представник позивачки заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просив суд позов задовольнити. Крім того, зазначив, що для проведення відповідних нарахувань, ним було взято відомості з довідки УПФ, так як, відповідач відмовив у наданні необхідної довідки. Представник відповідача в судове засідання не з?явився; про день та час розгляду справи повідомлений належним чином; подав письмовий відзив на позов та просив суд, в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що, при звільненні [PERSON] , з боку відповідача були дотримані вимоги чинного законодавства щодо формулювання причин звільнення останньої, з посиланням на ст. 38 КЗпП України. З проведеним розрахунком з боку позивачки в частині стягнення компенсації за 68 дні невикористаної щорічної відпустки, відповідач не погоджується. Так як, вважає, що проведений розрахунок середньоденної заробітної плати та загальний розмір компенсації за невикористану відпустку з боку позивачки здійснено в порушення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Крім того, відповідач зазначає, що на день звільнення [PERSON] , він був позбавлений можливості провести повний розрахунок при звільненні з об`єктивних причин, оскільки, постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Жаботинською І.В. від 15 березня 2018 року у зведеному виконавчому провадженні ЗВП № 55998369 (ВП № 55993922, ВП № 55995671) накладено арешт на грошові кошти, що містяться на всіх відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, у межах суми звернення стягнення, яка становить 6 012 200,63 грн. Суд, заслухав пояснення представника позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковомузадоволенню з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи, наказом №52-К від 10 квітня 2012 року [PERSON] було прийнято на роботу в ТОВ ?НФ Трейдінг Україна? на посаду секретаря. Наказом №53-К від 01 грудня 2015 року [PERSON] було переведено на посаду секретаря відділу організаційно-розпорядчої роботи адміністративного департаменту, про що свідчать наявні записи в копії трудової книжки (а.с.17-18). 31 серпня 2018 року [PERSON] , направила на ім?я генерального директора ТОВ ?НФ Трейдінг Україна ? заяву про звільнення на підставі ч.3 ст.38КЗпП України. Із тексту вищезазначеної заяви вбачається, що [PERSON] просила звільнити її із займаної посади за власним бажанням з 10 вересня 2018 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, у зв`язку з невиконанням ТОВ ?НФ Трейдінг Україна? та його керівництвом законодавства про працю. Крім того, зазначила, що ТОВ ?НФ Трейдінг Україна? не виплачує їй заробітну плату починаючи з березня 2018 року, що є грубим порушенням законодавства про працю з боку керівництва ТОВ ?НФ Трейдінг Україна?. Також, просила провести остаточний розрахунок при звільненні в строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, в тому числі. Здійснити виплату вихідної допомоги у розмірі тримісячного середньогозаробітку, відповідно до ст. 44 КЗпП України. В підтвердження направлення вищезазначеної заяви на адресу відповідача, [PERSON] суду надано копію фіскального чеку з прикладеним описом, на яких відображена дата відправлення -31 серпня 2018 року (а.с.13-14). Наказом №59-к від 07 вересня 2018 року, виданим Генеральним директором ТОВ ?НФ Трейдінг Україна?, Волохович І.В., секретаря відділу організаційно-розпорядчої роботи адміністративного Департаменту, звільнено 10 вересня 2018 року, згідно ст.38 КЗпП України; виплатити [PERSON] компенсацію за 68 календарних днів невикористаної щорічної відпустки (а.с.15). Вищезазначений наказ про звільнення [PERSON] було видано саме на підставі заяви останньої від 31 серпня 2018 року, яка має посилання на звільнення за власним бажанням, відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП України. З наказом про звільнення [PERSON] була ознайомлена 10 вересня 2018 року. В судовому засіданні представник позивачки зазначив, що будь-яких інших заява на звільнення, а ні ж та, що датована 31 серпня 2018 року з боку [PERSON] направлена на адресу відповідача не була. Як вбачається із наявного в матеріалах справи відзиву на позов, відповідач не заперечує, що звільнення [PERSON] було проведена на підставі отриманої заяви від 31 серпня 2018 року. Крім того, відповідачем не заперечується факту наявності виниклої заборгованості по виплаті з заробітної плати та невиплаченої компенсації за невикористану щорічну відпустку (68 днів) перед позивачкою. Зі змісту оспорюваного наказу про звільнення [PERSON] вбачається, що з боку відповідача не зазначено саме частину ст.38КЗпП України, відповідно до якої було проведено звільнення останньої, що є грубим порушенням. Відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю. При припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю (статті 38, 39 КЗпП України) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку (ст.44КЗпП України). У разі визнання формулювання причин звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов?язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону ( ч.3 ст.235КЗпП України). Стаття 38 КЗпП України в загальному встановлює право працівника на розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, за власним бажанням. Однак, ч.ч.1 та 3 ст. 38 КЗпП України містять різні підстави для звільнення за власним бажанням, а саме: частина перша - працівник звільняється за власним бажанням незалежно від причин виникнення такого бажання, а частина третя - працівник звільняється за власним бажанням, але через невиконання роботодавцем законодавства про працю. Крім того, при звільненні працівника згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України, настають наслідки, передбачені ст.44 КЗпП України. З урахуванням вищевикладеного, а також змісту відзиву, суд прийшов до висновку, що відповідачем дійсно порушувалося законодавство про працю, більше шести місяців позивачці не виплачувалася заробітна плата, у зв?язку з чим прохання позивачки про її звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України є правомірним в силу того, що вказана норма регламентує можливість розірвати трудовий договір за ініціативи працівника через невиконання роботодавцем законодавства про оплату праці та має юридичним наслідком, відповідно до ст. 44 КЗпП України, можливість отримання вихідної допомоги. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року ?Про практику розгляду судами трудових спорів?, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. В даному випадку в наказі про звільнення дана неправильна юридична класифікація підстав звільнення [PERSON] , що вказує на неправильне формулювання причин звільнення останньої та правомірність заявлених позовних вимог в частині зміни формулювання причин звільнення та виплати тримісячного середнього заробітку [PERSON] , які знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню в повному обсязі. Позовна вимога [PERSON] про визнання формулювання причин звільнення неправильним не підлягає задоволенню, оскільки, не відповідає завданням цивільного судочинства щодо ефективного захисту її прав, а є підставою для зміни судом формулювання причин звільнення та зазначення причини звільнення у точній відповідності з чинним законодавством та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону, що в свою чергу є належним способом відновлення прав [PERSON] , на захист якої був поданий цей цивільний позов. З урахуванням вищезазначеного, а також дослідивши наявні матеріали справи, суд прийшов до висновку, про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до ТОВ ?НФ Трейдінг Україна?, саме в частині зміни формулювання причин звільнення [PERSON] , які зазначені в наказі генерального директора ТОВ ?НФ Трейдінг Україна? від 07 вересня 2018 року № 59-К, та привести цей наказ у відповідність з чинним законодавством про працю, шляхом зміни причини формулювання звільнення, зазначивши: ?Звільнити [PERSON] , секретаря відділу організаційно-розпорядчої роботи адміністративного Департаменту, 10 вересня 2018 року за власним бажанням, згідно із частиною третьою ст.38 КЗпП України?. Відповідно до ст.ст. 1, 2 ЗУ ?Про оплату праці?, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Дана норма закону кореспондується зі ст. 94 КЗпП України. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ст.21 ЗУ ?Про оплату праці?). Відповідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення (ст. 116 КЗпП України). Доказів, які б свідчили, що відповідачем проведено виплату [PERSON] заборгованості по заробітній платі, відповідачем не надано, не було їх встановлено і під час розгулу справи судом. Статтею 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом достовірно встановлено, що ні в день звільнення [PERSON] , а ні в послідуючому, відповідачем не було проведено повного розрахунку з позивачкою, а тому відповідач повинен виплатити [PERSON] середній заробіток за весь час затримки розрахунку починаючи з 11 вересня 2018 року (день звільнення) по 29 липня 2018 року (як зазначено представником позивачки у наданому детальному розрахунку від 29 липня 2019 року). Твердження відповідача в тім, що його вина у невиплаті нарахованої [PERSON] заробітної плати відсутня, судом не приймаються до уваги з наступних підстав. Право на отримання заробітної плати та соціальних виплат гарантуються Конституцією України. В ст.43 Конституції України зазначено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості (ст. 24 ЗУ ?Про оплату праці?). Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці (ч.5 ст.97КЗпП України). Відповідно до ч.3 ст. 52 ЗУ ?Про виконавче провадження?, не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках. Отже, у разі накладення арешту на рахунки, призначені для виплати заробітної плати, роботодавець вправі оскаржувати дії Державної виконавчої служби до суду, адже при накладенні арешту на майно боржника, повинні бути враховані інтереси та права третіх осіб, які в зв`язку з вчиненням дій державних виконавців не мають змоги реалізовувати гарантовані законом права. Під час розгляду справи, стороною відповідача не було надано суду доказів, які б свідчили, що з боку останнього оскаржувались неправомірні дії органів ДВС, а також і те, що арешт накладено саме на рахунок спеціального використання. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24 грудня 1999р. № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Тобто, застосування принципу співмірності при визначення розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду (правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України в справі № 6-54цс11 від 12 січня 2012р., № 6-113цс16 від 27 квітня 2016р., № 6-259цс17 від 13 березня 2017р., яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України). Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Середній заробіток розраховується відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року " Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати ". Відповідно до п.2 зазначеної Постанови - середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Пунктом 8 зазначеної Постанови визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного ( годинного ) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі ( календарні ) дні на число відпрацьованих робочих днів ( годин ), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Під час проведення розрахунків належних виплат [PERSON] , а саме: заробітної плати, вихідної допомоги у розмірі, не менше тримісячного середнього заробітку (ст.44 КЗпП України), середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд, виходить із наданих стороною позивачки даних щодо заробітної плати, що підтверджено інформацією із Пенсійного фонду України (індивідуальні відомості про застраховану особу [PERSON] , довідки форми ОК-7 від 24 вересня 2018року та 11 липня 2019 року), та не оспорювалося стороною відповідача. Обов`язок проведення повного розрахунку в день звільнення працівника відповідно до частини першої ст. 116 КЗпП України, покладено на власника підприємства, проте відповідачем не підтверджено належними та допустимими доказами цього, а тому заявлена позовна вимога про стягнення заборгованості із заробітної плати підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Звертаючись до суду з вищезазначеним позовом, позивачка просила стягнути заборгованість по заробітній платі у розмірі 294 207, 54 грн., а тому, в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, саме у розмірі, що зазначений позивачкою в позовній заяві, незважаючи на відомості, які відображені в довідці форми ОК-7 від 11 липня 2019 року (оскільки суд, не вправі самостійно вийти за межі заявлених стороною позивача позовних вимог). Під час розгляду справи позивачкою не було заявлено клопотань про збільшення позовних вимог в частині стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати, відповідно до інформації, яка відображена в довідці форми ОК-7. Стороною відповідача на спростування виниклої суми заборгованості по заробітній платі перед [PERSON] , яку остання просить стягнути на її користь, подано не було. Крім того, для проведення нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку, судом також беруться до уваги суми заробітної плати, за останні два місяці роботи, які передували звільненню, а саме, як зазначено позивачкою (які були застосовані [PERSON] при проведенні відповідного обчислення), липень 2018 року - 46 699, 61 грн. та серпень 2018 року - 46 699, 61 грн., а не липень 2018 року - 56 850, 00 грн. та серпень 2018 року - 56 850, 00 грн., як зазначено в довідці форми ОК-7 (суд не вправі вийти за межі заявлених стороною позивача позовних вимог). З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку з 11 вересня 2018 року(наступний день після звільнення) по 29 липня 2019 року ( саме, як зазначено стороною позивачки ) у розмірі 466 994, 00 грн. ( липень 2018 року - 46 699, 61 грн. ( 22 робочих днів ) + серпень 2018 року - 46 699, 61 грн. ( 22 робочих днів ) = 93 399, 22 грн. : 44 робочих дні = 2 122, 70 грн. ( заробітна плата за один робочий день ) х 220 днів ( час затримки у виплаті заробітної плати за період з 11 вересня 2018 року по 29 липня 2019 року (як зазначено позивачкою, день ухвалення рішення у справі)) = 466 994, 00), без врахування відповідних податків і обов`язкових платежів. Згідно з п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року ?Про практику розгляду судами трудових спорів?, при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. ВСУ в постанові від 14.09.2016 за справою № 6-419цс16 сформував правову позицію щодо розрахунку середньої зарплати за час вимушеного прогулу. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (ч.2 ст.235КЗпП України). В судовому засіданні представник позивачки зазначив, що [PERSON] з лютого 2019 року працевлаштована на постійну роботу та отримує заробітну плату. Як вбачається із довідки форми ОК-7 від 11 липня 2019 року, починаючи з лютого 2019 року заробітна плата [PERSON] за новим місце роботи складає: лютий 2019 року - 21 387, 70 грн., березень 2019 року - 25 162, 00 грн., квітень 2019 року - 25 162, 00 грн., травень 2019 року - 25 162, 00 грн., а всього 96 873, 70 грн. Оскільки, [PERSON] , починаючи з лютого 2019 року офіційно працевлаштована та отримує заробітну плату, а тому, виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку повинна бути проведена з врахуванням отриманих нею ( [PERSON] ) грошових сум за основним місцем роботи, в період час з лютого 2019 року по 29 липня 2019 року. Крім того, так як [PERSON] , суду не було надано доказів про отримані нею доходи в червні 2019 року та липні 2019 року, суд, приймаючи до уваги відомості по заробітній платі останнього, яка виплачується щомісячно в одному і тому ж розмірі, вважає вірним визначити, що розмір заробітної плати за червень 2019 року складає 25 162, 00 грн. а за липень 2019 року (21 робочий день з 01 липня по 29 липня) складає 22 974, 00 грн. (25 162, 00 грн. : 23 робочих дні в липні 2019 року = 1 094, грн. х 21 день = 22974, 00 грн.). Всього [PERSON] за період роботи з лютого 2019 року по день ухвалення судом рішення у справі отримано заробітної плати за новим місцем роботи на загальну суму 145 009, 70 грн. З урахуванням вищезазначеного, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 321 984, 30 грн., з урахуванням суми заробітної плати отриманої [PERSON] за основним місцем роботи (466 994, 00 грн. - 145 009, 70 грн. = 321 984, 30 грн.). Що стосується позовних вимог [PERSON] в частині стягнення компенсації за 68 днів невикористаної щорічної відпустку, то вони підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 р. № 100 зі змінами, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою КМУ від 08.02.1995 № 100, розрахунок компенсації за невикористану відпустку проводиться виходячи із кількість календарних днів за період з вересня 2017 року по серпень 2018 року (включно), за вирахуванням святкових та неробочих днів, що становить 354 дні, а не 250 днів, як зазначено у позові. Враховуючи сукупний розмір заробітної плати за період з вересня 2017 року по серпень 2018 року включно, кількість календарних днів за вказаний період - 354, кількість днів невикористаної щорічної відпустки -68, розмір компенсації за невикористану відпустку, яка підлягає стягненню з відповідача, складає 115 629, 92 грн., а не 163 731, 08 грн., як зазначено позивачкою у позовній заяві, а саме: розмір заробітної плати з вересня 2017 року по серпень 2018 року, включно (вересень 2017 року - 52 670, 00 грн. + жовтень 2017 року - 52 670, 00 грн. + листопад 2017 року - 52 670, 00 грн. + грудень 2017 року - 52 724, 62 грн. + січень 2018 року - 56 850, 00 грн. + лютий 2018 року 54 171, 81 грн. + березень 2018 року - 46 699, 61 грн. + квітень 2018 року - 46 699, 61 грн. + травень 2018 року - 46 699, 61 грн. + червень 2018 року - 46 699, 61 грн. + липень 2018 року - 46 699, 61 грн. + серпень 2018 року - 46 699, 61 грн. = 601 954, 09 грн. : 354 дні = 1 700, 44 грн. (середньоденний заробіток) х 68 днів відпустки = 115 629, 92 грн. Розмір вихідної допомоги, передбаченої ст. 44 КЗпП України, є обґрунтованою та складає 140 098, 83 грн., з урахуванням Постанови КМУ № 100 від 08 лютого 1995 року, а саме: липень 2018 року - 46 699, 61 грн. (22 робочих дні) + серпень 2018 року - 46 699, 61 грн. (22 робочих днів) (суми зазначені позивачкою для визначення суми заборгованості по невиплаченій заробітній платі) + 93 399, 22 грн. : 44 робочих дні = 2 122, 70 грн. (середньоденний заробіток) х 22 робочих дні = 46 699, 61 грн. ( середній заробіток за один місяць) х 3 місяці = 140 098, 83 грн. (тримісячний середній заробіток). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи положення ст.ст.116, 117 КЗпП України, керівних роз`яснень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13, правових позицій викладених в постановах Верховного Суду України в вищезазначених справах, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням вищезазначеного, суд прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню: 294 207, 54 грн. - заборгованість по заробітній платі; 115 629, 92 грн. - компенсація за 68 днів невикористаної щорічної відпустки; 140 098, 83 грн. -компенсація в розмірі тримісячного середнього заробітку, передбачена ст. 44 КЗпП України; 321 984, 30 грн. - середній заробіток за час затримки розрахунку, а всього 871 920, 59 грн., без врахування відповідних податків і обов`язкових платежів. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. На підтвердження факту отримання послуг адвоката позивачкою надано суду, договір про надання правничої допомоги №027/20109 від 15 березня 2019 року, додаткова угода №1 до договору про надання правничої допомоги №027/20109 від 15 березня 2019 року, рух коштів по рахунку, що підтверджує внесення оплати позивачкою по договору про надання правничої допомоги у розмірі 2 000, 00 грн. А тому, суд вважає за можливе, стягнути з відповідача на користь позивачки витрати понесені останньою на правничу допомогу саме у розмірі 2 000, 00 грн. Що стосується вимог позивачки про стягнення витрат понесених на правничу допомогу у розмірі 2 400, 00 грн. (представництво інтересів позивачки в трьох судових засіданнях), то вони не підлягають задоволенню, так як, останньою, не було надано доказів в підтвердження того, що такі витрати нею були понесені. Згідно з п. 2) ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає до негайного виконання рішення в частині виплати позивачці заробітної плати за один місяць (без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 409, 60 грн. (вимогами про зміну формулювання причини звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені), ана користь держави судовий збір у розмірі 5 499, 36 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial