Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-15 00:00:00

ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 21 червня 2007року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір №KTXRRX91078490, відповідно до якого [PERSON], отримав кредит у розмірі 5760,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, відповідач підтвердив свою згоду підписанням заяви та Умов надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між нею і Банком Договір. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати Умов. У порушення зазначених умов, відповідач належним чином зобов'язання за кредитним договором не виконує, внаслідок чого станом на 15 березня 2013 року має прострочену заборгованість на загальну суму 53117,40 грн. Просить суд стягнути з відповідача на власну користь заборгованість за кредитним договором №KTXRRX91078490 від 21 червня 2007 року та судові витрати. У судове засідання представник позивача Юклевський Д.С., діючий на підставі Довіреності № 717-О від 01 березня 2012 року, не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. У судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності та просить суд зменшити розмір пені за кредитним договором у відповідності до вимог ст. 551 ч.3 ЦК України. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Згідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ст. 11 ЦК України цивільні права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства і підставами виникнення цивільних прав та обов»язків у тому числі, є дії осіб з укладання договорів та інших правочинів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено та вбачається з копії Кредитного договору, що складається з заяви позичальника та умов надання споживчого кредиту фізичним особам за №KTXRRX91078490 від 21 червня 2007року, між ЗАТ КБ «ПриватБанк» повним правонаступником якого є ПАТ КБ " ПриватБанк" та відповідачем був укладений кредитний договір, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 5760,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом(а.с.5). У відповідності до умов договору, погашення заборгованості здійснюється в такому порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісії, а також інших витрат згідно умов договору. Згідно положень ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. Та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 629 ЦК України чітко встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору. Відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором. На підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. У зв'язку з зазначеними порушеннями станом на 15 березня 2013 року відповідач [PERSON] має заборгованість - 53117,40 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 5310,86 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 13610,34 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом - 1304,68 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 29885,93 грн.,, а також штрафи відповідно до п.5.3 Умов та правил надання банківських послуг: штраф(фіксована частина) - 500,00 грн.; штраф(процентна складова) - 2505,89 грн. що підтверджено розрахунком заборгованості за договором (а.с.2). Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата*неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до частини 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Враховуючи, що строк виконання зобов'язання сплинув 21 червня 2009 року, а відповідач в порушення умов договору кредит не повернув, має прострочену заборгованість за процентами за користування кредитом та з комісії, позивач обґрунтовано, звернувся до суду з вимогами про повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом та комісії, що передбачено умовами кредитного договору, а саме. Заявою позичальника. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Саме з цього трирічного строку позовної давності виходить відповідач, посилаючись на порушення банком строку позовної давності. Проте, згідно частини 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Зазначене правило стосується і спеціальної позовної давності щодо стягнення неустойки (пені), яка встановлена п. 1 частини 2 ст. 258 ЦК України. Суд не приймає до уваги ствердження відповідача в тій частині, що на момент звернення до суду сплинув трирічний строк позовної давності, оскільки, як вказано в Договорі, укладеному між позивачем та відповідачем п. 1.7.31-Строк позовної давності стосовно вимог повернення кредиту, оплати процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів, витрат Банку, умов та правил складає 50 років ( а.с.24) Тому суд приходить до обгрунтованого висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитом - 5310,86 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 13610,34 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом - 1304,68 грн.,а також штрафи відповідно до п.5.3 Умов та правил надання банківських послуг: штраф(фіксована частина) - 500,00 грн.; штраф(процентна складова) - 2505,89 грн. що підтверджено розрахунком заборгованості за договором (а.с.2). Як вбачається з розрахунку заборгованості, розмір пені нараховувався банком у зв'язку із порушенням Позичальником [PERSON] зобов'язань щодо погашення кредиту. Пеня нарахована за період з 17 серпня 2007 року до 15 березня 2013 року та складає 37373,82 грн. (а.с. 3). Конституційний Суд України в рішенні від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» роз'яснив, що положення другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22 листопада 1996 року № 543/96-ВР з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями статей 1, 3 цього закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобов'язаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб'єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності (підприємці). Відповідач до цих суб'єктів не відноситься. Відповідно до частини 3 ст. 18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону України від 1 грудня 2005 року № 3161 -IV) умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором, є несправедливими. Проте передбачений кредитним договором розмір пені за кожний день прострочення (0,15% від суми заборгованості) не суперечить вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки за один день прострочення розмір пені не перевищує п'ятдесят відсотків наданого кредиту. В той же час цією нормою права загальний розмір пені у зв'язку із тривалим та неодноразовим порушенням Позичальником зобов'язань за договором п'ятдесятьма відсотками від розміру кредиту не обмежується, що випливає з рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013. Закон України від 12.05.1991 року № 1023-ХII «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV) будь-яких обмежень щодо застосування вимог ст. 259 ЦК України до споживчих кредитів не містить. Згідно п. 1.7.31 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, які згідно Заяви позичальника є часткою укладеного між позивачем та відповідачем кредитного договору, термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 50 років (а.с. 5-24). Згідно Заяви позичальника [PERSON] від 21 червня 2007 року він ознайомився та згоден із Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, які були надані йому у письмовій формі (а.с. 5, ). Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Заява позичальника підписана відповідачем [PERSON] 21 червня 2007 року і відповідно до ст. 638, ст. 640 ЦК України договір вважається укладеним з цієї дати. Згідно Заяви позичальника строк виконання зобов'язань за кредитним договором сплинув 21 червня 2009 року. До суду з цим позовом позивач звернувся 28 березня 2013 року, тобто в межах п'ятдесятирічного строку позовної давності, встановленого за домовленістю сторін. Враховуючи, що пеня відповідачу нарахована за період з 17 серпня 2007 року, то з вимогами про стягнення пені за весь період позивач також звернувся в межах п'ятдесятирічного строку позовної давності, встановленого за домовленістю сторін. Відповідно до частини 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» положення частини 3 ст. 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка. Істотними обставинами в розумінні частини 3 ст. 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні: не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Відповідно до принципів розумності і справедливості на кредитора покладається обов'язок вживати необхідних заходів щодо зменшення розміру збитків, завданих йому порушенням зобов'язання, але у всякому разі, не сприяти їх збільшенню. Невиконання кредитором цього обов'язку також може бути підставою для зменшення судом розміру збитків та неустойки, що стягуються з боржника, що передбачено частиною 2 ст. 616 ЦК України, згідно якої суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. Враховуючи, що про порушення зобов'язання відповідачем Банк дізнався ще 21 червня 2009 року, коли відповідач не сплатив черговий щомісячний платіж, а до суду з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором звернувся лише 28 березня 2013 року, тобто після спливу більш ніж трьох років після початку порушення зобов'язання та більш, ніж через три роки після закінчення 21 червня 2009 року строку виконання зобов'язання, до цього будь-яких заходів щодо стягнення заборгованості з відповідача не приймав, чим сприяв збільшенню розміру неустойки за кредитним договором (зокрема, в період з 31 березня 2009 року по 15 березня 2013 року заборгованість з пені збільшилася з 1899.03 грн. до 37 373,82 грн.). враховуючи матеріальний стан відповідача, суд, виходячи з засад цивільного судочинства, а саме, розумності та справедливості, вважає можливим на підставі частини 2 ст. 616 ЦК України та частини 3 ст. 551 ЦК України зменшити розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача, до розміру заборгованості за тілом кредиту, тобто до 5310,86 грн. Такого висновку суд дійшов, враховуючи в тому числі висновки Конституційного Суду України, викладені в рішенні від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», згідно яких вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту З мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Захист від цих зловживань базується па положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 Кодексу, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов'язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов'язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов'язань позичальниками - фізичними особами. Враховуючи зазначене, позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в частині стягнення заборгованості з тіла кредиту, процентів за користування кредитом, комісії та пені підлягають задоволенню частково, а саме, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором станом на 15 березня 2013 року в розмірі 28542,33 грн.. з яких заборгованість за кредитом - 5310,86 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом - 13610, 34 грн, заборгованість по комісії за користування кредитом - 1304,68 грн., пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором за період з 17 серпня 2007 року по 15 березня 2013 року - 5310,86 грн. Відповідно до частини 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до п/п 1 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» з позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Згідно ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» від 06 грудня 2012 року № 5515-V1 мінімальна заробітна плата станом на 01 січня 2013 року складала 1 147 грн. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 531,17 грн. (а.с.1). Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 28542,33 грн. З цих задоволених вимог підлягає сплаті судовий збір у сумі 285,42 грн, який підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: partial