Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до Запорізької міської ради, третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обгрунтування своїх позовних вимог зазначила, що 11.02.1994 року померла її мати [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ЖС № 294018, виданим міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 1298. Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить квартира [ADDRESS] (назва до перейменування проспект Радянський) у м. Запоріжжі, загальною площею 49,30 кв.м., житловою площею 27,6 кв.м., яка належала їй на праві власності як члену Житлово-будівельного кооперативу «Будівельник-20», пай за квартиру у сумі 7951,56 крб. виплачений повністю у жовтні 1992 року, що підтверджується довідкою Житлово-будівельного кооперативу «Будівельник-20». Проте за життя [PERSON] не отримала свідоцтво про право власності на цю квартиру та не зареєструвала його в уповноважених органах реєстрації права власності на нерухоме майно. Оскільки мати була членом кооперативу, пай за квартиру виплачений нею у повному обсязі у жовтні 1992 року, вона набула права власності на неї, а тому після її смерті відкрилася спадщина на вказану квартиру. [PERSON] заповіту не залишила. Крім неї, інших спадкоємців першої черги за законом не має. На день відкриття спадщини [PERSON] була зареєстрована та проживала за адресою [INFO] (назва до перейменування проспект Радянський)[ADDRESS]. Разом з нею була зареєстрована та проживала вона-Дубініна Я.П., а тому вона у встановленому законом порядку прийняла спадщину після померлої 11.02.1994 року матері [PERSON] 19.07. 2018 року вона звернулася до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради із заявою про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] та надала передбачений законом пакет документів, але 24.07. 2018 року отримала рішення державного реєстратора за №42195279 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, у якій зазначено, що «відповідно до розяснення постанови пленуму Верховного Суду України №7 від 2008 року у разі смерті члена кооперативу, яким до дня смерті було внесено повністю пайовий внесок, то відповідна квартира включається до складу спадщини. У разі смерті власника нерухомого майна первинна реєстрація права власності яка не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку». 04.09. 2018 року вона звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, проте, у оформленні спадщини у нотаріальному порядку їй було відмовлено у звязку з відсутністю документа, який підтверджує реєстрацію права власності померлої 11.02.1994 року матері [PERSON] на вищезазначену квартиру, що підтверджується постановою. Просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на вказану квартиру. Ухвалою суду від 05.10.2018 року по справі було відкрито провадження та визначено про розгляд справи у загальному порядку, призначено підготовче судове засідання, яка відбулося 06.11.2018 року. У призначене судове засідання для розгляду справи по суті, позивачка не зявилася. Представник позивача- адвокат [PERSON] у наданій суду заяві просила справу розглядати без її участі та участі позивача, позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не зявився, надав суду письмову заяву у якій просив справу розглядати без його участі, прийняти рішення по справі на розсуд суду на підставі доказів наявних у матеріалах справи відповідно до вимог чинного законодавства України. Третя особа у судове засідання не зявилася, надала суду письмову заяви про розгляд справи за її відсутності. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у звязку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін у справі, без фіксації судового процесу. Суд, вивчивши матеріали справи, перевіривши наявні у матеріалах справи докази, оцінивши їх у сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Частиною 1\~ст. 4 ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що 11.02. 1994 року померла мати позивача [PERSON]- [PERSON] що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ЖС № 294018, виданим міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 1298. Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить квартира [ADDRESS] (назва до перейменування проспект Радянський) у м. Запоріжжі, загальною площею 49,30 кв.м., житловою площею 27,6 кв.м., яка належала їй на праві власності як члену Житлово-будівельного кооперативу «Будівельник-20», пай за квартиру у сумі 7951,56 крб. виплачений повністю у жовтні 1992 року, що підтверджується довідкою Житлово-будівельного кооперативу «Будівельник-20». Як вбачається із матеріалів справи після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить квартира [ADDRESS] (назва до перейменування проспект Радянський) в м. Запоріжжі, загальною площею 49,30 кв.м., житловою площею 27,6 кв.м., яка належала їй на праві власності як члену Житлово-будівельного кооперативу «Будівельник-20», вартість якої у сумі 7951,56 карбованців виплачені нею повністю у жовтні 1992 року. Вказане підтверджується довідкою Житлово-будівельного кооперативу «Будівельник-20». За життя [PERSON] не отримала свідоцтво про право власності на цю квартиру та не зареєструвала його в уповноважених органах реєстрації права власності на нерухоме майно, що підтверджується листом наданим ТОВ Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації на запит нотаріуса, який знаходиться у матеріалах спадкової справи №21/2018, номер у спадковому реєстрі 62315293, заведеної [PERSON] приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстрру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №136533522 від 04.09. 2018 року. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної ним у справі №6-138 цс13, якщо спадщина у звязку зі смертю члена кооперативу відкрилась до 1 липня 1990 року, тобто до набрання чинності Законом СРСР "Про власність" (який згідно з постановою Верховної Ради України "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" підлягав застосуванню на території України до 15 квітня 1991 року - часу набрання чинності Законом України "Про власність" від 7 лютого 1991 року) та відповідно до ст. 145 ЖК УРСР та п. 43 Типового статуту ЖБК і пп. 7, 55 Примірного статуту ЖБК, відкривається спадщина не на квартиру, а на пай, який переходить до спадкоємців у порядку передбаченому законом (ст. ст. 524-562 ЦК УРСР 1963 року), а члени його сім'ї, які проживали разом з ним, зберігають право користування жилим приміщенням за умови вступу до кооперативу одного з них. Згідно зі ст. 15 Закону України "Про власність" член ЖБК, який повністю вніс пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, з 1 липня 1990 року набуває право власності на цю квартиру, тому, у разі його смерті після зазначеної дати спадщина відкривається на квартиру. Отже, оскільки [PERSON] була членом кооперативу, пай за квартиру виплачений нею у повному обсязі у жовтні 1992 року, вона набула права власності на квартиру, а відтак після її смерті відкрилася спадщина на вказану квартиру. Крім позивача, інших спадкоємців першої черги за законом не має. Судом встановлено, що на день відкриття спадщини [PERSON] була зареєстрована та проживала за адресою [INFO] (назва до перейменування проспект Радянський)[ADDRESS]. Вказане підтверджується довідкою Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, оригінал якої знаходиться у спадковій справі. Разом з нею була зареєстрована та проживала [PERSON] дочка. Отже, позивач у встановленому законом порядку прийняла спадщину після померлої 11.02. 1994 року [PERSON] матері. Як вбачається з матеріалів справи, 19.07. 2018 року позивач звернулася до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради із заявою про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] та надала передбачений законом пакет документів, але 24.07. 2018 року отримала рішення державного реєстратора за №42195279 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, у якій зазначено, що «відповідно до розяснення постанови пленуму Верховного Суду України №7 від 2008 року у разі смерті члена кооперативу, яким до дня смерті було внесено повністю пайовий внесок, то відповідна квартира включається до складу спадщини. У разі смерті власника нерухомого майна первинна реєстрація права власності яка не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку». 04.09. 2018 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, але у оформленні спадщини у нотаріальному порядку позивачеві було відмовлено у звязку з відсутністю документа, який підтверджує реєстрацію права власності померлої 11.02.1994 року [PERSON] на вищезазначену квартиру. Вказане підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, винесеною 04.09. 2018 року [PERSON], приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу. Згідно ст. 524 ЦК УРСР спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 560 ЦК УРСР спадкоємець, який прийняв спадщину може одержати свідоцтво про право на спадщину. Право власності в України повинно спиратися на певний титул (правовстановлюючий документ), для того, щоб бути доведеним перед іншими особами. Неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину позбавляє позивача можливості здійснювати права власника та порушує ч.1ст. 317 ЦК України, ч. ч. 1,2 ст. 319 ЦК України. Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обовязків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. З вимог ст. 16 ЦК України вбачається, що захист цивільних прав шляхом визнання права власності належить судам. Одним із способів захисту цивільних прав, згідно ч.2 ст. 16 ЦК України, є визнання права. Таким чином, обрані позивачем способи захисту його прав передбачені законом і відповідають йому. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Правова позиція суду щодо можливості захисту права власності позивача шляхом його визнання ґрунтується на практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до\~ст.\~17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини "підлягає використанню національними судами України як джерело права. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Онерільдіс проти Туреччини» Європейський суд з прав людини визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Згідно положень статті 1-ї Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі «Ятрідіс проти Греції» зазначив, що володіння майном повинно бути законним. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved