Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-14 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" звернулося в суд з позовом до відповідаів Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області, [PERSON] , Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про скасування договору дарування земельної ділянки від 22.11.2008 року ВМА №815491, скасування Державного Акта на право власності на земельну ділянку від 05.08.2010 року серії [NUMBER] , зобов`язання державного кадастрового реєстратора скасувати запис у Поземельній книзі щодо земельної ділянки за кадастровим номером [NUMBER] шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування, та скасування державної реєстрації права на земельну ділянку. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що відповідно до технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки загальною площею 17,1368 га Державному територіально-галузевому об`єднанню «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямком Рудно-Підбірці 2 від 17 км+200 м до 20 км+544 м в адміністративних межах с. Малехів Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області для забезпечення функціонування залізничного транспорту в користуванні Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» перебуває земельна ділянка смуги відведення, зокрема, в адміністративних межах Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області, в межах зазначених у цьому плані. Зазначають, що 17.11.2015 року комісією в складі працівників залізниці під час обстеження земельної ділянки залізниці в межах с. Малехів Малехівської сільської ради Жовківського району було виявлено, що на 19 км + 10 м - 19 км + 30 м перегону Рудно - Підбірці з правої сторони за ходом кілометрів, де ширина смуги відведення Залізниці згідно «План полоси відводу лінії Рудно -Підбірці Львівської залізниці від км 11+106 до км 20+534 Нестеровського району Львівської області м.Київ , 1962 » становить 20 м. від осі головної колії, знаходиться сітчаста огорожа, яка огороджує вищезгадана земельну ділянку. Дана сітчаста огорожа належить [PERSON] , адреса [ADDRESS] . Площа перетину земельних ділянок становить 0,0041 га. Так встановлено, що на підставі рішення 30 сесії 4 скликання №14 від 02.06.2005 року Малехівської сільської ради та договору дарування земельної ділянки від 22.11.2008 року серії ВМА №815491 відповідач [PERSON] набула у власність земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] , загальною площею 0,1162 га.На підставі вищезгаданих документів відповідачу [PERSON] видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 05.08.2010 серії [NUMBER] . Вказують, що на підставі договору дарування земельної ділянки від 22.11.2008 року серії ВМА №815491 [PERSON] було оформлено державний акт на право власності на земельну ділянку від 05.08.2010 серії [NUMBER] . Однак, слід вважати вищезазначений договір від 22.11.2008 серії ВМА №815491 - незаконним, оскільки право власності на частину спірної земельної ділянки не могло виникнути , так як остання за її цільовим призначенням відноситься до земель транспорту та належить державі. Вказують, що правовий статус земель залізничного транспорту визначений законом і не може бути змінений в будь-який інший спосіб, аніж відповідно до закону. Також про те, що спірна земельна ділянка була зайнята об`єктами залізничної інфраструктури на момент чинності Положення «Про землі, надані транспорту» свідчить «План полосы отвода линии Рудно-Подборцы Львовской железной дороги» від 1962 року та відповідно до ст. 17 Закону України «Про основи містобудування» є містобудівною документацією, яка є основою, зокрема, для підготовки вихідних даних для розробки землевпорядної документації та вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб. Стверджують, що відповідно до законодавства, яке діяло на момент виникнення права залізниці на землі смуги відведення в межах с.Малехів Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області, вимоги щодо виготовлення та отримання державного акту не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі відповідно до пунктів 54, 55 Общих начал землепользования и землеустройства (Постанова ЦИК СССР 15.12.1928 року). Вважають, що відповідач Малехівська сільська рада Жовківського району Львівської області під час прийняття оскаржуваного рішення порушила також норми п. б ч. 4 ст. 84 ЗК України, який зазначає, що до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі під державними залізницями. Майно залізниці є державною власністю і закріплене за нею на праві повного господарського відання, а отже вважають, що Малехівська сільська рада не мала правових підстав приймати оспорюване рішення, порушуючи право землекористування залізниці. Зазначають, що залізниця як суміжний користувач не погоджувала ні проект відведення земельної ділянки, ні акт встановлення і узгодження зовнішніх меж землекористування в натурі та у жодному випадку не надавала погодження на вилучення земельної ділянки. Враховуючи вищенаведене просятьскасувати договір дарування земельної ділянки від 22.11.2008 року ВМА №815491, скасувати Державний Акт на право власності на земельну ділянку від 05.08.2010 року серії [NUMBER] , зобов`язати державного кадастрового реєстратора скасувати запис у Поземельній книзі щодо земельної ділянки за кадастровим номером [NUMBER] шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування, та скасувати державну реєстрацію права на земельну ділянку, та стягнути з відповідачів на їх користь судовий збір. Представники позивача Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" в судових засіданнях позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила в повному обсязі, вважає такі необгрунтованими та безпідставними. В обгрунтування своїх заперечень посилається на доводи, викладені в поданому письмовому відзиві. Представником відповідача Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області подано на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому він зазначає, що Малехівська сільська рада Жовківського району Львівської області не погоджується із заявленим позовом, вважає незаконним, необгрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до викопіювання з генарального плану с.Малехів 1990 р., 2008 р., вбачається, що вказана земельна ділянка знаходиться в межах населеного пункту с.Малехів, що надає право Малехівській сільській раді, згідно вимог вказаних норм закону, розпоряджатися вказаною земельною ділянкою. Також зазначає, що спірна земельна ділянка, яка на даний час перебуває власності відповідача, була передбачена генеральним планом забудови житлового кварталу в с.Малехів Нестеровського району Львівської області, що у 1990 році розроблявся Львівським сільськогосподарським інститутом, який 28.02.1990 р. погоджено головним районним архітектором, а також погоджено головним інженером землевпорядником Нестеровського району Львівськоїобласті . Отже, вищевикладене свідчить про те, що начас прийняття оскаржувала рішення у ПАТ «Укрзалізниця» були відсутні належним чином оформлені документи на земельну ділянку, які б посвідчували право користування , а План границ полоси отвода линии Рудно-Подборцы Львовской железной дороги, на який посилається позивач не є правовстановлюючим документом на земельну ділянку. Звертає увагу на те, що з доданого позивачем плану смуги відведення лінії Рудно-Підбірці 1962 року жодним чином не вбачається, де саме знаходиться спірна земельна ділянка, а також, що саме в цьому місці смуга відведення становить 20 м. Зазначає, що державний акт на право власності на спірну земельну ділянку , належним чином погоджений , що свідчить про правомірність передачі вказаної земельної ділянки у приватну власність. Також звертає увагу суду, що доданий позивачем акт обстеження земельної ділянки від є неправомірним, оскільки про обстеження земельної ділянки їй як власнику земельної ділянки відомо не було, складено без її присутності, а також без присутності представників Малехівської сільської ради. Зазначає, що позивачем додано до позовної заяви копії податкових деклларацій з плати за землю ПАТ «Українська залізниця» , однак з даних документів неможливо встановити в яких саме межах знаходиться земельна ділянка площею 14,2 га. , за яку позивач сплачує земельний податок. Крім цього звертає увагу суду, що у 2016 році ПАТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» зверталась у Жовківський районний суд Львівської області з позовами до мешканців с. Малехів, Жовківського району Львівської області про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, усунення перешкод у користуванні земельними ділянками. За результатом розгляду судових справ рішенням Жовківського районного суду Львівської області у справі №444/2286/16-ц, №444/2284/16-ц, №444/2288/16-ц, №444/1936/16-ц у задоволенні позову ПАТ «Укразалізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» відмовлено повністю. Дані судові рішення набрали законної сили. Крім того подав на адресу суду заяву про застосування строку позовної давності, яку мотивує тим, що позивач звернувся в суд із позовною заявою 03.08.2018 року. Зазначає, що обов`язок доведення часу з якого особі стало відомо про порушення її прав, покладається виключно на позивача. Таким чином, саме позивач, при зверненні із позовною заявою до суду, повинен обгрунтувати та надати відповідні докази, які чітко вказують на час, з якого останньому стало відомо про порушення його права. Відповідач відкрито користується спірною земельною ділянкою, право відповідача на дану земельну ділянку підтверджується відповідними доказами, а тому вважає, що позивач пропустив трьохрічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. В подальшому представником подано письмову , заяву про розгляд даної справи за його відсутності. Представник третьої особи в судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив. А тому, судом вирішено розгляд справи проводити за відсутності, представника відповідача Малехівської сільської ради та представника третьої особи. Заслухавши думку представників позивачів, відповідача, представника відповідача Малехівської сільської ради, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог АТ «Укрзалізниця» слід відмовити у повному обсязі з наступних підстав. Даний спір лежить в площині його регулювання нормами Земельного кодексу України, ЗУ «Про транспорт», ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема, та правовими інститутами землекористування. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Ч. 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно із Законом України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» утворюється на базі Державної адміністрації залізничного транспорту України, а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», і є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту. Починаючи з 01.12.2015 року ДТГО «Львівська залізниця» діє в якості регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ « Укрзалізниця». Ч. 1 ст. 6 Закону України «Про залізничний транспорт», встановлює, що землі, які надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до Земельного кодексу України та Закону України «Про транспорт». Статтею 68 Земельного кодексу України, яка визначає землі залізничного транспорту, передбачено, що до таких земель належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про транспорт» встановлено, що до земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель належать землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, захисні та укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту. Так, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України - права володіння, користування та розпорядження своїм майном належить власникові. Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності земельної ділянки згідно з ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підлягає державній реєстрації. Частиною першою статті 79 Земельного кодексу України встановлено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний земельний кадастр» державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, що розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. Згідно зі ст. 3 цього Закону Державний земельний кадастр базується на принципі об`єктивності, достовірності та повноти його відомостей. Крім того, згідно зі ст.79-1 Земельного кодексу України передбачено формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав, яке полягає у визначенні площі земельної ділянки, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Згідно ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або державних органів приватизації, або центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, в межах їх повноважень, визначених цим кодексом. Суд при вирішенні даного спору керується, як нормами чинного земельного законодавства в частині регулювання правовідносин, що виникають між суб`єктами землекористування, власниками земельних ділянок, так і нормами раніше діючого законодавства станом на момент виникнення спірних правовідносин, що є предметом судового розгляду. Обгрунтовуючи підставність своїх вимог позивач, зокрема, покликається на: - план смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах Нестеровського (на сьогоднішній день Жовківського) району Львівської області від 11 км+ 106 м до 20 км+ 534 м, який був розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році; -внутрішній акт від 17.11.2015 року, який складений комісією в складі працівників залізниці під час обстеження земельної ділянки залізниці в межах с. Малехів Малехівської сільської ради Жовківського району було виявлено, що на 19 км + 10 м - 19 км + 30 м перегону Рудно - Підбірці з правої сторони за ходом кілометрів, де ширина смуги відведення Залізниці згідно «План полоси відводу лінії Рудно -Підбірці Львівської залізниці від км 11+106 до км 20+534 Нестеровського району Львівської області м.Київ , 1962 » становить 20 м. від осі головної колії, знаходиться сітчаста огорожа, яка огороджує вищезгадана земельну ділянку. - податкові декларації з плати за землю. З такими твердженнями позивача суд не погоджується з огляду на наступне. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про держаний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки - це внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера. Стаття 24 вказаного закону встановлює, що державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. В судовому засіданні судом було досліджено докази надані стронами, зокрема, будівельного паспорта спірної земельної ділянки вбачається, що рішенням Дублянської міської Ради народних депутатів Нестеровсьго району Львівської області «Про надання дозволу на будівництво індивідуальні о| житлового будинку та видачу будівельного паспорта на забудову земельної ділянки гр. [PERSON] » від 13.12.1990р. №128 затверджено наказ УЧГОСПУ «Дублянський`про закріплення земельної ділянки № 106 площею 1000 кв.м. під будівництво індивідуального житлового будинку в [ADDRESS] . Згідно наказу УЧГОСП «Дублянський» Львівського СГІ від 13.12.1990р. №276 виділено земельну ділянку площею 1000 м2 в с. Малехів [PERSON] під будівництво житлового будинку, участок №106. 04.02.1991р. гр. [PERSON] видано свідоцтво на забудову даної земельної ділянки. В подальшому на підставі рішення Малехівської сільської Ради народних депутатів від 15.08.1995р. №105 гр. [PERSON] видано державний акт - право приватної власності від 09.10.1995р. Серія [NUMBER] на земельну ділянку по [ADDRESS] площею 0, 10 га. Рішенням Малехівської сільської Ради народних депутатів Жовківського райсді Львівської області від 11.06.1996р. №216 затверджено акт прийняття в експлуатація індивідуального житлового будинку в [ADDRESS] . 02.10.1996р. [PERSON] подарувала відповідачу [PERSON] житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування жилого будинку ь 02.10.1996р. серія ААА №385814. Згідно реєстраційного посвідчення ЛОДКБТІЕО від 17.06.1997р. серія [NUMBER] вказаний житловий будинок зареєстрований за [PERSON] . 22.11.2008р. [PERSON] подарувала мені [PERSON] земельну ділянку по [ADDRESS] площею 0, 10 га, що належані [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності від 09.10.1995г Серія [NUMBER] про, що свідчить договір дарування земельної ділянки віз 22.11.2008р. серія [NUMBER] . Рішенням Малехівської сільської ради від 02.06.2005р. №14, [PERSON] уточнено площу земельної ділянки по [ADDRESS] з 0,10 г. на 0,1162 га. На підставі вказаного договору дарування земельної ділянки від 22.11.2008р. та рішення Малехівської сільської ради від 02.06.2005р. №14 відповідачці видано державний акт на право власності на земельну ділянку від 05.08.2010р. серії [NUMBER] . Окрім цього відповідачем здійснюється сплата земельного податку за користування спірною земельною ділянкою про, що свідчить відповідний платіжний документ - квитанція (а.с.89). Позивач зазначає, що право землекористування спірною земельною ділянкою виникло в останнього відповідно до згаданого плану полоси відведення 1962р. В той же час, цитуючи в позовній заяві норми права щодо правового регулювання земель транспорту, позивач залишив поза увагою той факт, що відповідно до п.п. 27, 32 "Инструкции о нормах и порядке отвода земель для железних дорог и использовании полоси отвода", затвердженої Міністерством шляхів сполучення СРСР 30.01.1963 р. містяться прямі вимоги щодо складання документів на право користування землею та порядок зберігання актів на право користування підрозділами залізниць. Крім того, п. 10 Положення про землі, надані транспорту, яке затверджене постановою РНК СРСР 07.02.1933р., регламентує оформлення прав на землі, закріплені, зокрема, за наркоматом шляхів сполучення та водного транспорту і його органів в порядку, встановленому законодавством. Водночас, діючим на той час Земельним кодексом УСРР, затвердженим постановою ВЦВК від 29.11.1922р. (із змінами та доповненнями від 27.06.1927р.), передбачалось обов`язковість оформлення, державної реєстрації та видачі землекористувачам правопідтверджуючих документів на землю. Крім того, стаття 10 Закону СРСР від 13.12.1968 р. «Про затвердження основ законодавства СССР і союзних республік» встановлювала обов`язковість оформлення державних актів на право користування землею та видачі їх землекористувачам, яким заборонялось користування наданою земельною ділянкою до видачі державного акту. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно ст. 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, вищевикладене свідчить про те, що у АТ «Укрзалізниця» відсутні належним чином оформлені документи на земельну ділянку, які б посвідчували право користування, а "План границ полосы отвода линии Рудно-Подборцы Львовской железной дороги", на який посилається позивач не є правовстановлюючим документом на земельну ділянку. Позивачем в підтвердження позовних вимог надано "План границ полосы отвода линии Рудно-Подборцы Львовской железной дороги 1962 року" та зазначено про те, що даний документ є проектно-технічною документацією та у розумінні ст. 17 Закону України «Про основи містобудування» є містобудівною документацією. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про основи містобудування» містобудівна документація - затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій. Суд звертає увагу на те, що вказаний План не містить належних доказів затвердження у встановленому порядку та таких не надано позивачем. Таким чином, твердження позивача, що відповідно до раніше діючого законодавства не вимагалося проведення реєстрації землекористування не відповідає дійсності. Більше того, наявний у позивача «План полоси отвода линии Рудно-Подборци Львовской железной дороги 1962 р.» є лише одним із документів містобудівної документації, який виготовлявся з метою вчинення подальших дій для належного оформлення землекористування. Таким чином із вищенаведених правових норм, зокрема, ЗК УСРР від 29.11.1922 р., вбачається, що позивачу необхідно було отримати державний акт на право користування, як правовстановлюючий документ. Відтак, представлений план смуги відведення не є документом, що підтверджує право користування земельною ділянкою, не є правовстановлюючим документом. Щодо доданої до позовної заяви копії податкової декларації з плати за землю ПАТ «Українська залізниця» земельних ділянок загальною площею 14,2 га, слід зазначити, що в ході дослідження представлених позивачем доказів не було встановлено, в яких саме межах знаходиться земельна ділянка площею 14,2 га та чи вона територіально включає в себе спірну земельну ділянку. Будь-яких доказів для з`ясування даного питання суду представлено не було. Крім того в обгрунтування своїх вимог позивач посилається також на те, що виготовлення та отримання державних актів на землю, їх реєстрація на час облаштування залізничного полотна і смуги відведення не передбачалися діючим на той час законодавством, що підтверджується посиланням на наведені в позовній заяві нормативні акти. З даного приводу суд вважає за необхідне зазначити, що такі посилання позивача містять лише «вирвані» з контексту законів чи підзаконних актів норми, які спростовуються змістом самих цих актів. Станом на 1962 рік на залізничному транспорті України діяла «Инструкция о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полосы отвода», затверджена Міністерством шляхів сполучення СРСР від 01 листопада 1955 року, яка втратила чинність з 30 січня 1963 року відповідно до «Инструкции о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полос отвода». Суд звертає увагу, що із Плану смуги відводу лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці Нестеровського району Львівської області вбачається, що такий є додатком до проекту № 197- Л, виконаний Дорожньою проектною конторою Південно-Західної залізниці Міністерства шляхів сполучення. З пояснювальної записки до даного плану вбачається, що такий складений у масштабі 1:5000 в адміністративних межах району та узгоджений зі старшим землевпорядником району і начальником дистанції колії. Виготовлений в 6 екземплярах, з яких один екземпляр- виконкому районної ради депутатів трудящих. Сам план погоджений старшим землевпорядником Нестеровського району, заступником начальника Підзамчівської дистанції колії, начальником Львівської дистанції захисних лісонасаджень. Наведене підтверджує, що План смуги відводу не був затверджений виконкомом Нестеровської районної ради, а тому є лише одним із документів містобудівної документації. Суд зазначає, що даний план не містить умовного позначення ширини смуги відведення залізниці, а містить лише умовне позначення «Межа смуги відводу», без позначення відстані та одиниці виміру відстані, що спростовує твердження позивача про те, що ширина смуги відведення становить 20 метрів. Досліджуючи Акт обстеження земельної ділянки у сукупності з іншими доказами, судом встановлено, що позивачем не надано жодних доказів, які підтверджують повноваження осіб, які виступали підписантами Акту обстеження земельної ділянки та доказів, що такі є працівниками ВП «Кам`янка Бузька дистанція колії», а їхні підписи не скріплені печаткою ВП «Кам`янка Бузька дистанція колії». Також, суд зауважує про розходження у даних щодо розміру земельної ділянки, якою користується позивач у Акті обстеження земельної ділянки та податковій декларації з плати за землю, оскільки у податковій декларації зазначено, що позивач користується земельною ділянкою площею 14,2 га, а у Акті обстеження земельної ділянки зазначено, що Позивач користується земельною ділянкою площею 17,1368 га, що вказує на розбіжності у площі земельної ділянки, якою користується позивач. При цьому слід звернути увагу, що такі документи були надані самим Позивачем. Досліджуючи податкову декларацію суд приходить до висновку, що така не підтверджує позовні вимоги позивача, оскільки з такої неможливо встановити в яких саме межах знаходиться земельна ділянка площею 14,2 га за яку позивач сплачує земельний податок. З урахуванням вищевказаного, суд робить висновок, що позивач без залучення уповноваженого суб`єкта самостійно встановив, що відповідач самовільно зайняла спірну земельну ділянку. Отже, посилання позивача на те, що частина земельної ділянки, яка перебуває у власності відповідача- фізичної особи, знаходиться в смузі відведення залізниці, є безпідставним та необґрунтованим. Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин. Згідно ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Відповідно до п. б) ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Згідно приписів ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України, у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. Згідно ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або державних органів приватизації, або центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. З огляду на наведені норми законодавства та долучені представником Малехівської сільської ради викопіювання з генерального плану с.Малехів 1990р та 2008р. та розміщення земельної ділянки в межах населеного пункту с.Малехів, суд не знаходить підстав для скасування оскаржуваного рішення Малехівської сільської ради Жовківського району. Також, позивач зазначає про самовільне зайняття спірної земельної ділянки, посилається на те, що дана земельна ділянка відноситься до земель транспорту. Однак, суд не погоджується з твердженнями позивача, з огляду на наступне. Судом встановлено, що рішенням Малехівської сільської ради Жовківського району 30 сесії 4 скликання №14 від 02.06.2005 та договору дарування земельної ділянки від 22.11.2008 серії ВМА №815491 відповідачнабула у приватну власність земельну ділянку, що спростовує твердження позивача про самовільне зайняття відповідачем спірної земельної ділянки. Крім цього позивач зазначає, що спірна земельна ділянка була передана у власність без погодження з позивачем, як суміжним землекористувачем, проекту відведення земельних ділянок, актів встановлення і узгодження зовнішніх меж землекористування в натурі та без погодження на вилучення земельної ділянки з постійного користування позивача. Відповідно до ч. 5 ст. 20 Земельного кодексу УРСР (в редакції 1970 року землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвп записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів. Згідно до ст. 120 ЦК УРСР колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користувань будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський відповідно до статуту колгоспу. Твердження позивача про те, що відповідач самовільно без будь правових підстав розмістила сітчасту огорожу на земельній ділянщ відведення залізниці не підтверджено достатніми належними та допустимими доказами, та спростовується тим, що земельна ділянка за теперішньою адресою [ADDRESS] , перребувала в законному користуванні як присадибна ділянка землі, що знаходяться в користуванні колгоспного двору, до облаштування залізничного полотна та смуги відведення. Враховуючи вищенаведене, позивачем належно не обгрунтовано та не доведено порушення його прав відповідачами. Поряд з цим такі твердження Позивача спростовуються наступним. Суд зазначає, що за юридичною силою нормативні акти поділяються на закони та підзаконні акти. Закон є нормативно-правовим актом, який має вищу юридичну силу. Таким чином, твердження Позивача, що на підставі інструкцій та положень не передбачалось державної реєстрації та видачі залізниці правопідтверджуючих документів є незаконним, бо саме Кодекси мають вищу юридичну силу, а не положення та інструкції. Як встановлено під час розгляду справи, на час прийняття рішення Малехівською сільською радою право позивача на спірну земельну ділянку не підтверджувалося жодним правовстановлюючим документом. З огляду на наведене, станом на час прийняття осспорюваних рішень Малехівською сільською радою Жовківського району Львівської області, спірна земельна не належала на праві користування позивачу, оскільки останній не оформив таке у відповідності до діючого тоді земельного законодавства. Також судом констатується, що при винесенні оскаржуваних рішень сільська рада діяла в межах наданих їй повноважень щодо розпорядження землями комунальної власності. Положеннями ст. 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Проте, позивач не навів обставин, за якими спірні рішення ради можуть бути визнані недійсними (незаконними), виходячи з приписів вищевказаної ст. 21 ЦК України. Як наслідок і не підлягає задоволенню вимога позивача про визнання недійсним свідоцтва продоговору дарування земельної ділянки від 22.11.2008 року ВМА №815491, оскільки як встановлено під час розгляду справи та детального аналізу доказів, відповідач належним чином набула власності на спірну земельну ділянку на підставі оскаржуваних рішень органу місцевого самоврядування, законність яких встановлено судом. Також не підлягає задоволенню вимога позивача про скасування запису у Поземельній книзі щодо земельної ділянки за кадастровим номером [NUMBER] шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування та вимога про скасування державної реєстрації права на земельну ділянку, оскільки жодних порушень прав позивача оспорюваним записом та державною реєстрацію права на земельну ділянку судом не встановлено, такі зроблені на підставі законних рішень органу місцевого самоврядування. Враховуючи вищенаведене, позивачем належно не обгрунтовано та не доведено порушення його прав відповідачами. Відтак, суд приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Крім цього, слід звернути увагу, що представником Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області було подано заяву про застосування строків позовної давності. Позивачем було подано заперечення щодо застосування строку позовної давності. З даного приводу слід зазначити, що відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 3,4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд наголошує на тому, що норма ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стала відомо (могло стати) про порушення права, покладається на позивача. (Постанова Верховного Суду України від 29.10.2014р. №6-152цс14). В той же час суд вважає за необхідне зазначити, що за змістом ч. 1 стю 261 ЦК України, ст. 71 ЦК УРСР вбачається, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Судом не встановлено порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Тому і немає підстав застосовувати наслідки спливу строку позовної давності, оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову по суті позовних вимог. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так як суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, а тому вимога позивача про стягнення із відповідачів судового збору задоволенню не підлягає. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для відмови у задоволенні позовних вимог позивача.

Outcome: dismissed