Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-24 00:00:00

представник заявниці [PERSON] [PERSON] звернувся 25 липня 2017 року до Дружківського міського суду з заявою про встановлення факту смерті чоловіка [PERSON] В заяві посилається на те, що 29 березня 2017 року в Калінінському районі м. Донецьк, помер чоловік заявниці [PERSON]. Після смерті чоловіка відкрилась спадщина. Для оформлення спадщини, отримання коштів на поховання їй треба отримати свідоцтво про смерть. На підставі свідоцтва про смерть від 30 березня 2017 року, виданого у тимчасово окупованому м.Донецьку, представник заявниці звернувся до Покровського районного відділа державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. Однак, йому було відмовлено у державній реєстрації смерті чоловіка [PERSON], оскільки наданий ним документ, виданий на території, де орган державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, тому не може бути підставою для державної реєстрації смерті. У зв'язку з вищезазначеним просить встановити факт, що 29 березня 2017 року в Калінінському районі м. Донецька помер [PERSON], [INFO]. Заявник [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник заявниці [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що що знає [PERSON] вже багато років, останні 6 років він хворів. В останні дні свого життя мешкав з дружиною у м. Донецьк, де орендував квартиру. [PERSON] помер у м. Донецьк від хвороби, був похований на «Південному цвинтарі» у м. Донецьк. Представник заінтересованої особи Покровського районного відділа державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Заяву про відкладення розгляду справи не надали. Суд, вислухавши пояснення представника заявника, свідка, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню за наступних підстав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України та п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом вони породжують юридичні наслідки. Пунктом 8 частини 1 ст. 256 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ст. 256 ЦПК України). Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 та п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Статтею 257-1 ЦПК України передбачено, особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України. Відповідно до ч. 1 вищевказаної статті заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Частиною 2 цієї статті передбачено, що справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Судом встановлено, що заявник [PERSON] є дружиною померлого [PERSON], про що свідчить: актовий запис про укладення шлюбу № 90 від 31 березня 1983 року, зроблений у Авдіївській міськраді м. Ясинувата Донецької області (а.с. 13 ) . Згідно свідоцтва про смерть виданого 30 березня 2017 року у тимчасово окупованому м. Донецьку, 29 березня 2017 року помер [PERSON], [INFO], у Калінінському районі м. Донецька (а.с. 14). Додатково, на підтвердження факту смерті [PERSON], до суду було надано свідоцтво про поховання на "Південному цвинтраі" за № 163531, фотокартки зі місця поховання [PERSON], сплачені рахунки за проведення рітуалу поховання (а.с. 20-22) В судовому засіданні, допитаний в якості свідка згідно ст. 62 ЦПК України, [PERSON] дав свідчення, що [PERSON] помер 29 березня 2017 року, похований у м. Донецьк на "Південному цвинтарі". Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01 липня 2010 року № 2398-VI державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. На звернення [PERSON] до Покровського районного відділа державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області було відмовлено у реєстрації смерті [PERSON], оскільки ним для підтвердження факту смерті пред'явлено документ, виданий на території, де орган державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, тому не може бути підставою для державної реєстрації смерті. Надати лікарське свідоцтво про смерть форми №106/о, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 року №545 "Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті" у заявниці [PERSON] немає можливості, оскільки її чоловік помер на території тимчасово не підконтрольній державній владі України. Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Згідно Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" від 15 квітня 2014 року будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними якщо ці органи створені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (документ), виданий цими органами є недійсним і не створює правових наслідків. Тобто свідоцтво про смерть [PERSON], померлого 29 березня 2017 року в Калінінському районі м. Донецька, видане на території тимчасово не підконтрольній владі України, не створює правових наслідків. Вирішуючи питання щодо оцінки зазначених доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Лоізіду проти Туреччини», «Кіпр проти Туреччини», а також Молдови та Росії (зокрема, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також те, що встановлення факту смерті породжує юридичні наслідки, тобто від нього залежить виникнення особистих чи майнових прав заявника; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт смерті, що має юридичне значення для послідуючого отримання документів для прийняття спадщини та отримання коштів на поховання. Таким чином є всі підстави для задоволення заяви предстанвика заявниці [PERSON] та встановлення факту смерті чоловіка заявниці [PERSON], [PERSON]. На підставі викладеного,

Outcome: approved