Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-23 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про відшкодування майнової шкоди. Свої вимоги мотивувала тим, що згідно договору дарування № 803, посвідченого 11 листопада 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С.М., позивач є власником 1/4 частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. 19 лютого 2015 року відповідач [PERSON] разом з відповідачем [PERSON] із застосуванням фізичної сили здійснили зламування замка вхідних дверей до квартири [ADDRESS]. Згідно листа Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві перевірка за заявою по факту пошкодження вхідних дверей в квартиру [ADDRESS] закінчена у зв'язку з відсутністю ознак кримінального правопорушення. Позивачем було понесені матеріальні збитки, пов'язані з ремонтом вхідних дверей та заміною замку у розмірі 1 000,00 грн., що підтверджується товарним чеком № 78 від 20 лютого 2015 року. Просила стягнути з відповідачів на її користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди - 1 000,00 грн. та судовий збір. Під час розгляду справи позивача уточнила позовні вимоги та просить стягнути солідарно з відповідачів у відшкодування матеріальної шкоди у сумі 1 000,00 грн. та судовий збір. Позивач підтримала позовні вимоги. Дала пояснення, аналогічні викладеним у позові. Додатково пояснила, що відповідачі спільними діями спричинили матеріальну шкоду: відповідач [PERSON] навмисно попросив другого відповідача висвердлити серцевину замка, а відповідач [PERSON], коли висвердлював серцевину, пошкодив замок, що призвело до необхідності заміни всього замка. Вона особисто не надавала дозволу відповідачу [PERSON] висвердлювати серцевину замка. Критеріями визначення спільного заподіяння шкоди є неподільність шкоди, неможливість виділити причинний зв»язок між конкретними діями конкретних осіб та заподіяною шкодою та спільність наміру заподіювачів. Відповідач [PERSON] позов не визнав. До суду надійшли заперечення, в яких зазначено, що причиною висвердлювання гвинтів, якими утримувався замок були неправомірні дії позивача щодо нього та його права на вільне користування своєю власністю, а саме 5/8 часткою спірної квартири. Також згідно рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 серпня 2015 року дії позивача визнані неправомірними, дане рішення ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2015 року залишено без змін (а.с.28). Додатково пояснив, що йому належав замок на вхідній двері, в якому позивач поміняла серцевину та не дала йому ключів. Тому він попросив відповідача [PERSON] висвердлити серцевину замка, щоб увійти у власну квартиру. Не повинен позивачу сплачувати вартість та установку замка, оскільки через її протиправні дії змушений був застосувати такий засіб усунення перешкод. Не вважає себе винуватим, оскільки позивач у 2011 році також висвердлила замок, не надала ключів, чим перешкоджає йому користуватися частиною квартири. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково. Пояснив, що відповідач [PERSON] замовив грати металеві, які внести в квартиру не мали можливості через відсутність у нього ключів від вхідної двері. Вони довго дзвонили у двері, але позивач двері не відчиняла. Тоді вони викликали міліцію, але у квартиру знову не змогли зайти. Йому було відомо, що позивач та [PERSON] є власниками квартири, тривалий час позивач чинить [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою, замінив замок на вхідній двері. Відповідач попросив допомогти, тому він висвердлив серцевину замка. Допускає, що міг пошкодити замок, однак зробив це не навмисно, він тільки намагався допомогти іншому власнику увійти у квартиру. Дослідивши матеріали справи, суд установив наступні обставини справи. Згідно договору дарування № 803, посвідченого 11 листопада 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С.М., позивач є власником 1/4 частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], про що внесено відомості до Державного реєстру правочинів (а.с. 6). Згідно листа Дніпровського районного управління ГУ МВС України в м. Києві проведено перевірку заяви позивача по факту пошкодження вхідних дверей в квартиру [ADDRESS] та не виявлено ознак кримінального правопорушення, тому відсутні підстави для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та початку розслідування (а.с.7). Судом встановлено, що 19 лютого 2015 року відповідач [PERSON] у зв»язку з неможливістю увійти в належну йому частину квартири попросив відповідача [PERSON] висвердлити серцевину замка вхідних дверей квартири [ADDRESS], внаслідок чого замок було пошкоджено. Позивач просила стягнути солідарно з відповідачів у відшкодування матеріальної шкоди у сумі 1 000,00 грн. На підтвердження розміру матеріальної шкоди надала товарний чек № 78 від 20 лютого 2015 року, в якому зазначено, що вартість ремонтних робіт та вартість нового замку становить 1000,00 грн. (а.с.8). Відповідач [PERSON] позов не визнав, посилаючись на протиправність поведінки позивача, яка підтверджена рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06 серпня 2015 року, яким позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання дій неправомірними, усунення перешкод у користуванні квартирою та стягнення моральної шкоди задоволено частково: зобов'язано [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] у користуванні 5/8 частками квартири [ADDRESS] шляхом надання ключа від замка на вхідних дверях квартири. Ухвалою Апеляційного суду від 25 листопада 2015 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 серпня 2015 року залишено без змін (а.с.29-33, 34-38), його заявою від 09 лютого 2015 року до Дніпровського районного управління ГУ МВС України про притягнення до кримінальної відповідальності позивача згідно ст. 296 КК України за хуліганство (а.с.45). Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії. б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки ст. 22 ЦК України). в) причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Частина 2 цієї статті встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв'язку із наявністю вини іншої особи або у зв'язку із дією об'єктивних обставин). Відповідно до частини 2 ст.1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. Солідарна відповідальність за загальним правилом виникає тільки у випадках, прямо передбачених законом або договором (ст. 541 ЦК України). Відповідно до ст. 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» особи, які спільно заподіяли шкоду, тобто заподіяли неподільну шкоду взаємопов'язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими. Посилання відповідача [PERSON] на правомірність його поведінки є безпідставним, виходячи з такого. Правомірна поведінка - це суспільно корисна, суспільно необхідна, бажана і допустима поведінка осіб, яка відповідає правовим нормам і гарантується державою. Правомірна поведінка характеризується певними ознаками: відповідає вимогам правових норм, тобто особа діє правомірно, якщо вона точно дотримується правових приписів; є соціально корисною поведінкою, тобто вона є бажаною та об»єктивно необхідною для нормального функціонування та розвитку суспільства; має свідомо вольовий характер, тобто проявляється в діях чи бездіяльності; гарантується і охороняється державою, включаючи заходи державного примусу. Як загальна форма реалізації суб'єктивних прав і обов'язків правомірна поведінка, випливаючи з характеру норм права, що реалізуються, здійснюється у вигляді їх дотримання, виконання і використання, а також правозастосування, тобто становить єдність юридичного і соціаль\-ного змісту реалізації норм права. Аналізуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку, що характер поведінки відповідача [PERSON] не містить ознаки правомірності. Вирішуючи питання про наявність або відсутність спільного заподіяння шкоди, суд виходить з такого. Умовами спільного заподіяння шкоди є наявність причинного зв»язку між винними діями декількох осіб та шкідливими наслідками, заподіяними спільними діями кількох осіб нероздільної шкоди, що становить єдине ціле. Позивач, обґрунтовуючи підстави спільного заподіяння шкоди зазначила неподільність шкоди, неможливість виділити причинний зв»язок між конкретними діями конкретних осіб та заподіяною шкодою та спільність наміру заподіювачів. Відповідачі підтвердили, що мали намір увійти у квартиру та для цього вирішили висвердлити серцевину замка, чисельні спроби відкрити двері виявилися марними. Крім того, відповідач [PERSON] допустив можливість пошкодження його діями замка, що призвело до необхідності заміни всього замка. Протиправні дії відповідачів у сукупності причинно обумовили шкоду як щось нероздільне ціле, тому суд вважає встановленим спільне заподіяння шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідачів покладено обов"язок доведення відсутності їхньої вини в завданні шкоди позивачу. Тобто цивільне законодавство в деліктних зобов"язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Відповідачами не надано будь-яких доказів відсутності їхньої вини в завданні шкоди позивачу, що є їх обов"язком відповідно до засад змагальності процесу, чим не виконав вимоги ст.10 ЦПК України. Отже, вимоги позивача підлягають задоволенню повністю: стягнути зі [PERSON], [INFO], зареєстрованого за адресою: [ADDRESS], та [PERSON], [INFO], зареєстрованого за адресою: [ADDRESS], на користь [PERSON], зареєстрованої за адресою: [ADDRESS], у відшкодування матеріальної шкоди у сумі 1 000 (одна тисяча) грн. 00 коп. солідарно. При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп. (а.с.1,2), відповідно до Закону України "Про судовий збір". Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ст.ст. 79, 88 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі по 243 грн. 60 коп. з кожного.

Outcome: approved