Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-06 00:00:00

02 липня 2018 року позивач звернулась в суд з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 03 липня 2015 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Шельвівської сільської ради Локачинського району, актовий запис № 2. Від шлюбу у них народився син - [PERSON], [INFO]. Подружнє життя з відповідачем не склалося. На даний час шлюбні відносини між ними припинені, спільного господарства вони не ведуть. Між ними відсутні взаєморозуміння та спільні інтереси. Позивач вважає, що подальше спільне проживання з відповідачем та збереження шлюбу є неможливим. Просить розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, зареєстрований 03 липня 2015 року виконавчим комітетом Шельвівської сільської ради Локачинського району, актовий запис № 2. Крім того, просить після розірвання шлюбу залишити за нею дошлюбне прізвище "[PERSON]". 07 серпня 2018 року позивач через канцелярію суду подала письмову заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує повністю, просить позов задовольнити. Відповідач 07 серпня 2018 року через канцелярію суду також подав заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги визнає, не заперечує проти задоволення позову. Згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши представлені у справі докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 03 липня 2015 року між сторонами був укладений шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Шельвівської сільської ради Локачинського району, актовий запис № 2, що стверджується копією свідоцтва про шлюб [NUMBER] від 03 липня 2015 року (а.с. 5). Від шлюбу у них народився син - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про його народження [NUMBER] від 12 листопада 2018 року та з якого вбачається, що відповідач [PERSON] є його батьком ( а.с.4). Подружнє життя сторін не склалося. Відповідач позов визнав, не заперечує щодо задоволення позову, що стверджується його письмовою заявою від 07 серпня 2018 року ( а.с. 16). Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Як вбачається із ст.ст. 111, 112 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства та з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини- інваліда та інші обставини життя подружжя і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного із них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а тому позов підлягає до задоволення. Згідно зі ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Із свідоцтва про шлюб [NUMBER] від 03 липня 2015 року вбачається, що дошлюбне прізвище позивача - "[PERSON]" ( а.с.5). Враховуючи те, що позивач після розірвання шлюбу бажає відновити своє дошлюбне прізвище, суд дійшов висновку про задоволення вимоги позивача про залишення за нею після розірвання шлюбу дошлюбного прізвища - "[PERSON]". Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи зазначене, а також те, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення повністю у підготовчому судовому засіданні. Згідно з ч.1 ст.142 ЦПК України, з огляду на визнання позову відповідачем, необхідно повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову до суду, а інші 50 відсотків судового збору, що сплачені позивачем при зверненні до суду з позовом, на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved