Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-13 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до ПАТ "Альфа-банк" про захист прав споживача, визнання договору частково недійсним та зобовязання вчинити дії. В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що 02.04.2012р між нею та відповідачем було укладено кредитний договір №500265838. Вважаючи, що в 2013 році погасила повністю даний кредит, позивач не звертала увагу на листи від колекторів про наявність заборгованості по кредитному договору. Після детального ознайомлення з умовами договору, вважає що пункт 2.8 спірного договору вказує, що Комісійна винагорода банку становить 330грн за кожен місяць користування кредитом та п.4 де в разі прострочення позичальником строку сплати будь-яких платежів передбачених договором, позичальник сплачує банку штраф в розмірі 150грн за перший прострочений платіж, та 350грн за кожний наступний прострочений поспіль платіж, є істотним порушенням її прав і являється несправедливою щодо неї, тому на підставі ст.18 ЗУ "Про захист прав споживачів" просить визнати недійсними п.2.8 та п.4 кредитного договору №500265838 від 02.04.2012 року, укладеного між сторонами та зобов'язати відповідача зробити перерахунок боргу по спірному кредитному договору, а саме зменшити розмір заборгованості по споживчому кредиту до розміру основної заборгованості по тілу кредиту та відсотків нарахованих за його користування; штраф та комісійну винагороду нарахованої після 5 лютого 2013 року зменшити до розміру основної заборгованості. В судовому засіданні позивач та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали, покликаючись на обставини викладені в позовній заяві, просили задовольнити позов. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позов не визнав, покликаючись на обставини викладені в письмових запереченнях Банку. Крім того зазначив, що позовні вимоги є необгрунтовані, оскільки відповідно до вимог ст.215 та ст.203 ЦК України відсутні будь які правові підстави для визнання кредитного договору та його пунктів недійсними. Згідно письмових заперечень відповідача, позивач була ознайомлена з умовами договору перед його підписанням, зокрема про необхідність сплати комісійної винагороди за послуги "Альфа-Сервіс". Відповідно до п.5 кредитного договору підписанням договору позивач підтвердила, що вона попередньо письмово ознайомлена у письмовій формі з умовами надання кредиту, у тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значенням абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також будь-якою іншою інформацією, надання якої вимагає чинне в Україні законодавство. Крім того відповідач вказує, що згідно п.6 ст.11 ЗУ "Про захист прав споживачів" позивач мала право протягом чотирнадцяти днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин, проте не скористалась цим правом. Вважає, що [PERSON] була належним чином ознайомлена з усіма умовами та за власним волевиявленням прийняла пропозицію і як наслідок підписала оспорюваний нею кредитний договорі та вказує, що не усувало ніяких інших умов, які б примусили відповідача прийняти ці умови на вкрай невигідних для себе умовах. Просили відмовити в задоволені позовних вимог у повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази по справі, вважає позов необґрунтованим. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засідання встановлено, що 02.04.2012 року між [PERSON] та ПАТ "Альфа Банк" було укладено кредитний договір №500265838, згідно умов якого позивачу було надано в кредит грошові кошти в сумі 16620грн з процентною ставкою 25% річних. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Згідно ч.ч.1-3, 5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009р може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233 ЦК України, якщо його вчинено під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Відповідно до ч.2 ст.1056 ЦК України позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до вимог ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Крім того, статтею 627 ЦК України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. З матеріалів цивільної справи, зокрема кредитного договору вбачається, що позивач була ознайомлена з умовами кредитування, що стверджується її підписом та що вона не спростувала в судовому засіданні. Тиску щодо неї під час укладення договору ніякого не чинилось, інших обставин, які перешкоджали б їй усвідомлювати наслідки підписання такого договору суду не наведено. Підстава, на яку позивач покликається в позові як на підставу для визнання недійсності правочину, а саме те, що банком було порушено її права як споживача кредитної послуги через істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу, тому спірний договір значно погіршує її становище та не відповідає вимогам ЗУ "Про захист прав споживачів", а його подальше виконання буде порушенням принципу справедливості є лише твердженням позивача і не має обґрунтованого законодавчого підтвердження. Оскільки відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, то суд приходить до висновку, що спірний договір укладений відповідно до вимог законодавства, підстав для визнання його частково недійсним немає. Тому суд приходить до висновку, що позов про захист прав споживача, визнання договору частково недійсним та зобовязання вчинити дії є необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed