Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-10 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про повернення безпідставно набутого майна, посилаючись на те, що з 1983 р. [PERSON] та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах, 22 травня 2008 року вони зареєстрували шлюб. Під час перебування у фактичних шлюбних стосунках, а саме 29 червня 2000 року, на кошти, які були зароблені [PERSON] в Італії, [PERSON] придбав двокімнатну квартиру, [ADDRESS]. Крім цього, про той факт, що саме за належні позивачу кошти була придбана [ADDRESS], свідчать листи [PERSON], які він адресував [PERSON] в Італію. [INFO] року [PERSON] помер, внаслідок чого відкрилась спадщина, до якої входить також означена квартира. Крім [PERSON], спадкоємцем померлого [PERSON] є його дочка від першого шлюбу - [PERSON], яка успадкувала 2/3 частини вказаного житла. Та обставина, що саме на зароблені позивачем кошти і виключно в своїх інтересах померлий придбав [ADDRESS], стала відома [PERSON] лише під час звернення до нотаріальної контори, що мало місце після смерті [PERSON] Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до ст. 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Позивач посилається на те, що [PERSON] без достатніх правових підстав став власником усієї спірної квартири, тому саме на його спадкоємця [PERSON] слід покласти зобов'язання щодо повернення позивачу у власність успадковані нею 2/3 частини квартири [ADDRESS] Позивач просить витребувати у [PERSON] 2/3 частини квартири [ADDRESS] Визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS]. У подальшому позивач та її представник позовні вимоги доповнили та просили визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на 2/3 частини [ADDRESS] державним нотаріусом Першої Хмельницької державної нотаріальної контори 25 березня 2013 року на ім'я [PERSON]. У судовому засіданні позивач та її представники позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, вказавши, що з 1983 р. [PERSON] та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживали у батьків [PERSON] у [ADDRESS]. З лютого місяця 1987 р. по грудень 1990 р. вони проживали у [ADDRESS] яка на праві власності належала [PERSON] 30.12.1990 р. означену квартиру продали за 1500 дол. США та придбали автомобіль марки "Таврія" та гараж за 350 дол. США та переїхали проживати до батьків [PERSON] Батьки [PERSON] були людьми похилого віку. [PERSON] та [PERSON] вирішили придбати для своєї сім'ї самостійне житло, тому [PERSON] вирішила поїхати на заробітки в Італію, де вона перебувала з 26.12.1997 року до жовтня 2000 року. Зароблені в Італії гроші позивач передавала частинами своїй сестрі [PERSON] [PERSON] передала 5100 дол. США [PERSON] для придбання квартири [ADDRESS]. 22 травня 2008 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. [PERSON] у 2010 році захворів на невиліковну хворобу, лікувався тривалий час у лікарні м. Хмельницького та у клініці у м. Києві. Кошти на його лікування витрачались із сімейного бюджету. [INFO] року [PERSON] помер. При зверненні до нотаріальної контори позивачу нотаріус роз'яснила про те, що вона повинна отримати свідоцтво про право на спадщину після смерті чоловіка на 1/3 частину [ADDRESS], а доводити своє право власності на більшу частку в означеній квартирі вона повинна у суді, звернувшись з відповідним позовом. У судовому засіданні [PERSON] пояснила, що вона та її чоловік проживали однією сім'єю, тому вона вважала, що означена квартира є спільною власністю подружжя. На той час не усвідомлювала, які у майбутньому у неї можуть бути проблеми з означеною квартирою. Просить задовольнити позов у повному обсязі. У судовому засіданні представники відповідача позов не визнали, пояснивши, що [ADDRESS] була придбана за кошти [PERSON], який у 1990 році продав квартиру [ADDRESS], яка належала йому на праві власності та за кошти, які заробляв, працюючи водієм у торгово-промисловій палаті у м. Хмельницькому. Представники відповідача просили застосувати строк позовної давності, оскільки [PERSON] знала про порушення свого права ще у 2000 році, однак до суду не зверталась. Просили відмовити у задоволенні позову через його безпідставність. Заслухавши пояснення позивача, її представників, представників відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 12 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин, спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватись згідно з п. 1 ст. 17 Закону України "Про власність", відповідними нормами ЦК УРСР та з урахуванням п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22,28, 29 КпШС в цих випадках не застосовується. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною 2 ст. 112 ЦК УРСР 1963 р. визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, розглядаючи позови, пов'язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України "Про власність", ст. 22 КпШС), а майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю, тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно, придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін. Така позиція висловлена в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6-66цс13. Судом встановлено, що з 1983 р. [PERSON] та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживали у батьків [PERSON] у [ADDRESS], мали спільний бюджет, вели спільно господарство, допомагали батькам [PERSON] З лютого 1987 р. по грудень 1990 р. проживали у [ADDRESS] яка на праві власності належала [PERSON] 30.12.1990 р. означену квартиру вони продали за 1500 дол. США та придбали автомобіль марки "Таврія" та гараж за 350 дол. США та переїхали проживати до батьків [PERSON] Батьки [PERSON] були людьми похилого віку. [PERSON] та [PERSON] вирішили придбати для своєї сім'ї самостійне житло, тому [PERSON] поїхала на заробітки в Італію, де вона перебувала з 26.12.1997 року до жовтня 2000 року. Зароблені в Італії гроші позивач передавала частинами своїй сестрі [PERSON], яка передала ці кошти [PERSON] для придбання квартири. Судом встановлено, що 29 червня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу [ADDRESS] за 7057 грн., посвідчений приватним нотаріусом та зареєстрованим у реєстрі за № 4127. Фактично ж за квартиру було заплачено 6300 дол. США, що у судовому засіданні підтвердив попередній власник квартири. [PERSON] не мав матеріальної можливості придбати за власні кошти означену квартиру. У ході судового розгляду відповідач та її представники не надали суду належних та допустимих доказів щодо наявності у [PERSON] коштів у сумі 6000 дол. США на придбання означеної квартири. Відповідно до ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Обставини щодо придбання [PERSON] та [PERSON] [ADDRESS] внаслідок спільних та особистих доходів, які були об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, у ході судового розгляду підтверджені показами як свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] Відповідно до ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Окрім цього, обставини щодо придбанння [PERSON] та [PERSON] [ADDRESS] внаслідок спільних та особистих доходів, які були об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, підтверджуються письмовими доказами - листами [PERSON], які були надіслані позивачу в Італію. Судом встановлено, що в означеній квартирі [PERSON] та [PERSON] зробили капітальний ремонт за кошти, які позивач заробила в Італії та за кошти, які отримував [PERSON], працюючи у торгово-промисловій палаті м. Хмельницького. 22 травня 2008 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. [PERSON] у 2010 році захворів на невиліковну хворобу, лікувався тривалий час у лікарні м. Хмельницького та у клініці у м. Києві. Кошти на його лікування витрачались із сімейного бюджету. [INFO] року [PERSON] помер, витрати, пов'язані з його похованням, [PERSON] здійснювала самостійно. Після смерті [PERSON] спадкоємцями за законом стали: дружина - [PERSON], дочка [PERSON] від першого шлюбу та батько [PERSON] Останній відмовився від своєї частки на користь онуки - [PERSON]. Судом встановлено, що 25 березня 2013 року на ім'я [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частини [ADDRESS] державним нотаріусом Першої Хмельницької державної нотаріальної контори. 26 липня 2013 року на ім'я [PERSON] державним нотаріусом Першої Хмельницької державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частини [ADDRESS]. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач має право на 1/2 частини [ADDRESS] як співвласник та на 1/6 частину в порядку спадкування 1/2 означеної квартири після смерті [PERSON] А тому слід визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 25 березня 2013 року на ім'я [PERSON], яке було видано на 2/3 частини [ADDRESS] державним нотаріусом Першої Хмельницької державної нотаріальної контори та визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частини [ADDRESS], залишивши у власності [PERSON] 1/ 3 частину [ADDRESS]. Відповідно до ст. 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Суд, дослідивши докази, надані сторонами, приходить до висновку, що норми означеної статті - щодо витребування у [PERSON] 2/3 частини квартири [ADDRESS] не поширюються на правовідносини, які виникли між сторонами з приводу означеного майна. Суд приходить до висновку, що позивач не пропустила строк позовної давності.

Outcome: partial