Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить: визнати квартиру [ADDRESS], загальною площею 33,2 кв.м., що придбана нею, [PERSON], та її дітьми, [PERSON], [PERSON], в спільну сумісну власність на підставі договору купівлі-продажу від 17.08.2001 р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Іванко І.В., зареєстрованого в реєстрі за №1431, її, [PERSON], особистою приватною власністю. На обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що 27 жовтня 1987 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] у Дніпровському відділі реєстрації актів громадянського стану м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області. З 16 червня 1992 року почали проживати разом в квартирі [ADDRESS], яка належала на праві власності відповідачу та його матері. Однак, сімейне життя в них не склалося. Між ними постійно виникали сварки. За час спільного проживання вони переконалися, що у них немає спільних інтересів, мають зовсім протилежні погляди на сімейне життя. Вони втратили почуття любові один до одного та фактично припинили шлюбні відносини. Однією сім'єю з відповідачем вона прожила фактично п'ять років. Всі інші роки він неодноразово відбував покарання в місцях позбавлення волі. При цьому перебуваючи в шлюбі вона тривалий час проживала сама без відповідача. З 24 листопада 2000 року вона припинила проживати разом з відповідачем однією сім'єю, тобто з дати зняття його з реєстрації за цією адресою. З цього часу вона та відповідач вже не вели сумісного господарства та мали окремий бюджет. В свою чергу вона продовжувала проживати за вказаною адресою до 22 грудня 2000 року. Після цього, вона стала проживати разом зі своїми дітьми в квартирі своєї матері за адресою: [ADDRESS]. Вона намагалась влаштувати своє життя та придбати житло для подальшого проживання разом зі своїми дітьми. На той час вона отримувала достатній заробіток та відкладала кошти на придбання житла для своєї сім'ї. Так, 17 серпня 2001 року вона та її діти придбали у спільну сумісну власність однокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 33,2 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за №1431. Вказану квартиру вона придбала за власні кошти та в той час, коли разом з відповідачем вже не проживала. Частину коштів на придбання даної квартири їй зайняла її рідна сестра. Згідно довідки ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» від 30.11.2016 року право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстроване за нею, [PERSON], а також її дітьми - [PERSON], [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 17.08.2001 року, реєстр № 1431, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON] 30 січня 2008 року Дніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області на підставі вироку Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 16.04.2004 року шлюб між ними був розірваний, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис №28 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу. Згідно даного вироку відповідач був засуджений до позбавлення волі строком на 7 років. Після припинення шлюбних відносин вона втратила зв'язок з колишнім чоловіком. Місцезнаходження та засоби зв'язку відповідача їй також не відомі. На теперішній час виникла необхідність у відчуженні нерухомого майна. Однак, вільно розпоряджатись власного квартирою без згоди чоловіка вона не може. Тому, вимушена звернутись до суду для захисту своїх прав та інтересів. З листа відділу реєстрації (зняття з реєстрації) місця проживання фізичної особи Адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради вбачається, що відповідно до реєстраційних документів, що знаходяться у розпорядженні відділу реєстрації станом на 07.04.2017 року, громадянин [PERSON], [INFO], з 24 листопада 2000 року був знятий з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] із зазначенням адреси вибуття: [ADDRESS]. Разом з тим повідомив, що інше місце реєстрації громадянина [PERSON] у межах Дніпровського району не встановлене. 21 квітня 2017 року головою квартального комітету №16 [PERSON] була видана довідка про те, що громадянин [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає. 10 квітня 2017 року відділ адресно-довідкової роботи управління з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Головного управління в Дніпропетровській області Державної міграційної служби України в своєму листі надав інформацію про те, що громадянин [PERSON], 1962 року народження на території Дніпропетровської області або знятим з реєстраційного обліку не значиться. Звідси вбачається, що останнім місцем реєстрації (проживання) Відповідача є наступна адреса: [ADDRESS]. Окрім того, факт не проживання однією сім'єю за вищевказаною адресою можуть підтвердити наступні свідки: [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Ухвалою суду (протокольна форма) від 05.09.2017 року до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог залучено [PERSON] та [PERSON]. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, позов підтримала у повному обсязі, просила задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Представник позивача [PERSON] - адвокат Серебряков Є.С., який брав участь під час судового розгляду справи, підтримав позовну заяву, надав пояснення аналогічні обґрунтуванню позову. В наступне судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, не заперечував проти заочного розгляду справи. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог: [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, вважають доводи позивача цілковито обґрунтованими, достовірними та такими, що підлягають задоволенню, просили розгляд справи провадити за їх відсутності, про що надали суду письмові заяви (а.с.50, 51). Відповідач [PERSON], зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження, місце роботи якого невідоме, в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до ч.9 ст. 74 ЦПК України, шляхом оголошення у пресі, а саме через регіональне видання - газету «Вісті Придніпров'я» та урядову газету «Урядовий кур'єр». Відповідно до ч.9 ст. 74 з опублікування оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час та місце розгляду справи. Відповідач про поважність причин неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався, а також не скористався правом надання заперечень проти позову. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON], яка є рідною сестрою позивача [PERSON] пояснила, що її сестра припинила шлюбні відносини відповідачем по справі у 2000 році. Зазначила, що у 2000 році вона надавала позивачу кошти у розмірі 800-900 дол. США на придбання квартири [ADDRESS], при цьому договір про надання позики не укладався. Позивач повернула їй ці гроші через два роки, розписку про це не писала. Також зазначила, що відповідач у цей час відбував покарання строком 3 роки, він ніде не працював, аліменти не сплачував. Свідок [PERSON] який є братом позивача [PERSON], пояснив суду, що позивач придбала квартиру [ADDRESS], у той період, коли з відповідачем [PERSON] вже не проживала. Шлюбні відносини вони припинили у жовтні-листопаді 2000 року відповідач неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності у вигляді позбавлення волі. Позивач придбала квартиру за кошти, що належали їй особисто, а частину грошей надала сестра. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON], яка є подругою позивача [PERSON], пояснила, що вона знайома з позивачем з 2000 року. Також зазначила, що їй відомо, що позивач придбала квартиру за власні кошти, а також за кошти, що надала їй сестра. Пояснила, що позивач працювала старшим продавцем у магазині «Наше діло» на Лівому березі міста. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку з чим суд, з урахуванням згоди позивача, вважає за можливе провести заочний розгляд справи та вирішити справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що сторони з 27 жовтня 1987 року перебували у шлюбі зареєстрованому у Дніпровському відділі реєстрації актів громадянського стану м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області. Згідно змісту позову та пояснень представника позивача встановлено, що сімейне життя між [PERSON] та [PERSON] не склалося. Однією сім'єю вони прожили фактично п'ять років. Всі інші роки відповідач неодноразово відбував покарання в місцях позбавлення волі. При цьому перебуваючи в шлюбі позивач тривалий час проживала сама без відповідача. З 24 листопада 2000 року [PERSON] припинила проживати разом з відповідачем однією сім'єю. З цього часу вона та відповідач вже не вели сумісного господарства та мали окремий бюджет. За час перебування в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], 17 серпня 2001 року позивач [PERSON] та її діти: [PERSON], [PERSON] придбала у спільну сумісну власність однокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 33,2 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за №1431 (а.с.10), копією технічного паспорту (а.с.11-12). Згідно довідки ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» від 30.11.2016 року право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстроване за [PERSON], а також - [PERSON], [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 17.08.2001 року, реєстр № 1431, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.13) Згідно змісту позову та наданих суду пояснень свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], вказану квартиру [ADDRESS] позивач [PERSON] придбала під час окремого проживання із відповідачем, за рахунок власних коштів, а також за рахунок коштів, які надала позивачу її сестра [PERSON], на придбання даної квартири. Згідно наданих суду матеріалів, 30 січня 2008 року Дніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області на підставі вироку Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 16.04.2004 року, за яким відповідач був засуджений до позбавлення волі строком на 07 років, шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис №28 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.9), відповіддю начальника відділу ДРАЦС Дніпровського районного у м. Кам'янське ГТУЮ у Дніпропетровські області [PERSON] (а.с.14). Зі змісту листа відділу реєстрації (зняття з реєстрації) місця проживання фізичної особи Адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради вбачається, що відповідно до реєстраційних документів, що знаходяться у розпорядженні відділу реєстрації станом на 07.04.2017 року, громадянин [PERSON], [INFO], з 24 листопада 2000 року був знятий з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS], із зазначенням адреси вибуття: [ADDRESS]. Разом з тим повідомив, що інше місце реєстрації громадянина [PERSON] у межах Дніпровського району не встановлене, що підтверджується листом відділу реєстрації (зняття з реєстрації) місця проживання фізичної особи Адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради № 5-1/1 від 11.04.2017 року (а.с.16). Право власності на спірну квартиру набувається в порядку, який існував на час її придбання, тому до спірних правовідносин повинно бути застосовано Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР (далі КпШС УРСР), а також положення ЦК 1963 року. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР (1963 р.) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Статтею 112 ЦК Української РСР (1963 р.) встановлено, що майно може належати на праві спільної власності двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Згідно ч.1 ст. 13 Закону України "Про власність", який діяв на час укладання договору купівлі-продажу спірної квартири, об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Відповідно до ст. 16 Закону України "Про власність", чинної на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України. Майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними (ч.1 ст. 17 Закону України "Про власність"). Відповідно до ст.22 КпШС України, чинної на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року N 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодекса про шлюб та сім'ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України", чинного на час виникнення спірних правовідносин, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до ст.ст. 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Згідно з ч.1 ст. 24 КпШС, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Зазначене свідчить, що діючим до 1 січня 2004 року законодавством не було передбачено визнання майна, придбаного у період шлюбу, - особистим майном когось із подружжя. За встановлених обставин, виходячи з презумції спільності майна подружжя, судом встановлено, що спірна квартира є спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON], а також [PERSON], [PERSON], які є співвласниками цього майна. При цьому, судом не беруться до уваги покази свідків [PERSON], [PERSON] [PERSON], оскільки повідомлені ними обставини щодо окремого проживання позивача та відповідача на момент придбання спірної квартири, а також джерела отримання позивачем коштів на придбання квартири не впливає на правовий статус нерухомого майна. Судом встановлено, що звертаючись до суду із позовом до відповідача [PERSON], позивачем заявлені вимоги про визнання спірної квартири в цілому її особистою приватною власністю, при цьому [PERSON] та [PERSON], які є також співвласниками цієї квартири, залучені до участі у справі у якості третіх осіб без самостійних вимог. Кожна особа, згідно ст.3 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що обраний [PERSON] спосіб захисту цивільних прав та інтересів не відповідає обставинам справи, тому відсутні підстави для задоволення вказаних вимог позивача. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, суд приходить до висновку, що судові витрати у справі не відшкодовуються.

Outcome: dismissed