Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" в особі начальника відділення № 30, в якому просить зобов'язати відповідача до виконання умов договору про депозитний вклад, укладеного ним 18 листопада 2014 року з ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" в особі начальника відділення № 30 шляхом видачі готівкових коштів з депозитного вкладу в розмірі 75 000 грн., стягнення 3% річних, розміру знецінення грошових коштів з урахуванням встановленого індексу інфляції, упущеної вигоди та компенсації моральної шкоди, яку оцінює розміром 10 000 грн. З відкриттям провадження у справі, [PERSON], неодноразово змінюючи обсяг заявлених вимог і визначившись із остаточною сумою по 3% річних в розмірі 382,19 грн., індексу інфляції в розмірі 12075 грн. та упущеної вигоди в розмірі 3312,32 грн. відповідно (а.с. 4,13,14,19), в судовому засіданні позов підтримав повністю, посилаючись на порушення відповідачем умов п.6 укладеного договору та положень ст.1060 ЦК України, відповідно до якої договір банківського вкладу укладається на умовах його повернення зі спливом встановленого договором строку. Відповідач до суду не з'явився двічі, зокрема з причини відмови від отримання судового виклику (а.с. 24). Про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши представлені ним письмові докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких мотивів: Судом встановлено, що 18 листопада 2014 року між позивачем та ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" в особі начальника відділення № 30 філії "Придніпровське регіональне управління ВАТ "Банк "Фінанси та Кредит" був укладений договір про банківський строковий вклад № 300131/133973/3-14 (а.с. 3), відповідно до якого "Вкладник" вніс, а "Банк" прийняв на депозитний рахунок [NUMBER] грошові кошти в сумі 75 000 гривен на строк з 18 листопада 2014 року до 18 лютого 2015 року. 20 лютого 2015 року позивач звернувся до "Банку" із заявою про повернення банківського вкладу (а.с.7), в задоволенні якої, за його поясненням, йому було відмовлено в зв'язку з необхідністю дотримання "Банком" нормативно-правових вимог державних наглядових та контролюючих органів /зокрема Постанови правління НБУ № 540 від 29 серпня 2014 року/. Визначаючи характер спірних правовідносин, з врахуванням того, що підставою виникнення цивільних прав та обов'язків сторін став Договір про банківський строковий вклад, суд, приймаючи до уваги положення згаданого Договору щодо відповідальності сторін та вирішення суперечок, що виникають за цим Договором, виходить з наступного: Враховуючи види правових актів за суб'єктами нормотворчості в Україні, та приймаючи до уваги провідне місце Законів України, як актів представницького вищого органу державної влади в Україні, суд, аналізуючи положення ЦК України про зобов'язальне право, в т.ч. щодо договору банківського вкладу (ст.1058,1060,1061 ЦК України), та умови Договору між "Банком" та "Вкладником», вважає, що спірні правовідносини, виходячи із предмету спору, регулюються насамперед нормами ЦК України, як нормативно-правовим актом вищої юридичної чинності та положеннями Договору про банківський строковий вклад № 300131/133973/3-14, за умовами якого сторони підтвердили взяті по ньому зобов'язання, в т.ч. із зазначенням права "Вкладника" на повернення вкладу після закінчення строку договору. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином у відповідності до умов договору та вимог ЦК України. Згідно із ч.2 ст.1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Як вбачається з матеріалів справи, на час розгляду справи судом грошовий вклад залишається неповернутим Вкладнику, з огляду на що, в даному випадку має місце прострочення виконання грошового зобов'язання, як воно передбачене ст. 612 ЦК України, що в свою чергу тягне за собою відповідальність за порушення грошового зобов'язання із застосуванням до спірних правовідносин положень ст.625 ЦК України, як на цьому наполягає позивач. Приймаючи до уваги, що в даній ситуації "Банк" порушив взяті за договором зобов'язання щодо повернення строкового вкладу на вимогу "Вкладника", вимоги позивача, з огляду на застосування до даних правовідносин акту вищої юридичної сили - ЦК України та положень укладеного між сторонами договору, підлягають до задоволення в повному обсязі. Яв вбачається із змісту ч.2 ст.625, ч.1 ст.1050 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів, не встановлений договором або законом. Відповідно до положень цивільного законодавства щодо відповідальності за порушення грошових зобов'язань та умов договору, як вони були визначені сторонами, з відповідача підлягає стягненню сума боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 18 лютого 2015 року по 20 квітня 2015 року /в межах заявлених позивачем вимог /а.с 19/, у відповідності із наведеним розрахунком: Три проценти річних від простроченої суми - 382 грн. 19 коп. /75000 грн. х 3% : 365 днів х 62 дні прострочення платежу/. Розмір знецінення грошових коштів з урахуванням встановленого індексу інфляції - 83 грн. 10 коп. /75000 х 110,8% ( індекс інфляції за березень 2015 року ) : 100% = 83 грн.10 коп. Розмір знецінення грошових коштів позивача розрахований судом виходячи з індексу інфляції за кожний місяць прострочення /в межах заявлених позивачем вимог/ з врахуванням правових позицій, викладених в Постанові Вищого господарського суду України від 05.04.2011 N 23/466 та листі Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.97 N 62-97 року, згідно з якими розрахунок здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (постанова Вищого господарського суду України від 01.02.2012 N 52/30). Вирішуючи питання щодо обгрунтованості вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного: Відповідно до роз'яснень, що містятться в Постанові ПВС України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної/немайнової/ шкоди", спори про відшкодування моральної шкоди розглядаються, зокрема, коли право особи на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції, у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди, або при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію ЗУ "Про захист прав споживачів". Обгрунтовучи вимогу про відшкодування моральної шкоди, позивач посилається на ст. 22 ЗУ "Про захист прав споживачів", застосування якої, як норми матеріального права, в даному випадку на думку суду є неможливим, оскільки зазначена норма встановлює судовий порядок розгляду справ про захист прав споживачів, передбачаючи серед іншого можливість одночасного вирішення судом питання щодо відшкодування моральної шкоди при задоволенні вимог споживача про захист його прав, а не встановлює підстави для задоволення такої вимоги, тобто по суті своїй згадана норма є нормою процесуальної дії. Приймаючи до уваги, що ні умови укладеного договору, ні положення ЦК України щодо банківського вкладу, не предбачають можливості відшкодування завданої моральної шкоди в разі порушення зобов'язання, а п.5 ст.4 ЗУ "Про захист прав споживачів" передбачає право споживача на відшкодування моральної шкоди лише у випадках, коли така шкода завдана внаслідок недоліків (дефекту) продукції відповідно до закону, вимога [PERSON] про відшкодування завданої моральної шкоди задоволенню не підлягає за її безпідставністю. Що стосується вимоги позивача про відшкодування упущеної вимоги, слід зазначити про наступне: Відповідно до положень ч. 4 ст. 623 ЦК при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) повинні враховуватися заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Ця норма зобов'язує кредитора своєчасно отримувати докази щодо здійснення конкретних заходів для забезпечення отримання доходів. Пред?явлення вимог про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов?язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були би ним отримані у разі належного виконання боржником своїх обов?язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання, зроблені з цією метою приготування. Отже, згадана норма орієнтує потерпілу сторону на необхідність доведення фактів, які б підтверджували, що потерпілий кредитор дійсно планував отримати відповідні доходи, все зробив для їх отримання, мав для цього всі можливості і неодмінно отримав би такий доход, якби договір був виконаний належним чином. При визначенні розміру втраченої вигоди повинні враховуватися тільки точні дані, які безспірно і достовірно підтверджують існування реальної можливості отримання грошових сум або іншого майна, в тому випадку, якби зобов'язання було виконане боржником належним чином. Її розмір повинен бути підтверджений обґрунтованим розрахунком, а також відповідними доказами. Тобто втрачена вигода розглядається як гарантований, безумовний і реальний доход. Отже, незважаючи на те що неодержаний прибуток - це результат, який не наступив, але має бути доведений у встановленому законом порядку, вимога позивача про відшкодування збитків у вигляді втраченої вигоди не є такою, що ґрунтується на законі, оскільки наведені ним обгрунтування щодо можливості /за умови своєчасного повернення банківського вкладу/ його розміщення у відповідності до банківських пропозицій по банківським строковим вкладам «із мінімальною доходністю 26% річних» (а.с. 6) не є тими доказами, що підкріплюють реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів у разі, якби друга сторона виконала свої зобов'язання належним чином, з огляду на що позов в цій частині заявлених вимог є таким, що не знайшов свого обґрунтування і задоволенню не підлягає. Питання про судові витрати вирішене судом у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial