Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

Комунальне некомерційне підприємство «Ратнівська центральна районна лікарня» Ратнівської районної ради (далі - Ратнівська ЦРЛ) 10 лютого 2020 року звернулося в суд із позовом до [PERSON] , який мотивує тим, що у період з 22 червня 2015 року по 18 липня 2015 року відповідачка проходила лікарську поліклінічну практику з внутрішньої медицини, хірургії, акушерства та гінекології, педіатрії на базі Ратнівської ЦРЛ. У подальшому з 04 липня по 29 липня 2016 року на базі Ратнівської ЦРЛ відповідачка проходила виробничу лікарську практику з хірургії, акушерства та гінекології, педіатрії, терапії. Вінницький національний медичний університет імені М.І.Пирогова МОЗ України (далі - ВНМУ) 30 березня 2017 року надав [PERSON] направлення на роботу, згідно з яким остання направлена в розпорядження до Ратнівської ЦЛР для роботи на посаді лікар з ультразвукової діагностики. Після закінчення вказаного медичного навчального закладу відповідачку на підставі наказу Управління охорони здоров`я Волинської обласної державної адміністрації від 20.07.2017 №147-ос/к, наказу головного лікаря Ратнівської ЦРЛ від 21.07.2017 №269-ос зараховано до Ратнівської ЦРЛ на посаду лікаря-інтерна з спеціальності «Радіологія» з 01 серпня 2017 року по 31 січня 2019 року. Між сторонами 28 липня 2017 року укладено договір про співпрацю, за умовами якого позивач взяв на себе зобов`язання не пізніше 01 серпня 2017 року прийняти для проходження інтернатури відповідачку строком на 1 рік 6 місяців з 01 серпня 2017 року по 31 січня 2019 року, а відповідачка - укласти протягом 10 календарних днів після закінчення інтернатури строковий трудовий договір із Ратнівською ЦРЛ строком на 3 роки та працювати протягом трьох років відповідно до своєї кваліфікації та спеціалізації, що передбачені законодавством з метою покращення якості медичного обслуговування населення Ратнівського району. Сторони домовилися, що за відмову від виконання своїх зобов`язань винна сторона сплачує іншій стороні штраф у розмірі 200 тисяч гривень. Відповідно до наказу головного лікаря Ратнівської ЦРЛ від 30.01.2019 №48-ОС [PERSON] 31 січня 2019 року звільнено у зв`язку із закінченням інтернатури відповідно до ст.36 КЗпП України . На виконання договору про співпрацю за заявою відповідачки від 31.01.2019 згідно із наказом головного лікаря Ратнівської ЦРЛ від 31.01.2019 №52-ОС останню прийнято з 01 лютого 2019 року на посаду лікаря стажиста-рентгенолога рентгенофлюорографічного відділення Ратнівської ЦРЛ, а також сторонами укладено строковий трудовий договір від 31.01.2019 №1 на строк з 01 лютого 2019 року по 31 січня 2022 року. Згідно із наказом головного лікаря Ратнівської ЦРЛ від 14.02.2019 №72-ОС [PERSON] переведено на посаду лікаря-стажиста з ультразвукової діагностики діагностичного відділення. НА виконання даного наказу між сторонами укладено строковий трудовий договір від 14.02.2019 №2 на строк з 14 лютого 2019 року по 31 січня 2022 року. Відповідно до листа МОЗ від 12.03.2019 №11.2-10/6575 погоджено зміну місця призначення на роботу відповідачки з посади лікаря з ультразвукової діагностики на посаду лікаря-рентгенолога. За направленням та за рахунок позивача [PERSON] закінчила курси спеціалізації з циклу «Рентгенологія» на факультеті післядипломної освіти Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького з 03 по 27 червня 2019 року та з 02 вересня по 31 жовтня 2019 року. У зв`язку із набуттям відповідачкою статусу лікаря-спеціаліста із спеціальності «Рентгенологія» на підставі її заяви від 06.11.2019 останню відповідно до наказу директора Ратнівської ЦРЛ від 04.11.2019 №385-ОС переведено на посаду лікаря-рентгенолога рентгенологічного відділення. Однак 13 листопада 2019 року відповідачка подала заяву про звільнення за власним бажанням 27 листопада 2019 року, на підставі якої наказом директора Ратнівської ЦРЛ від 26.11.2019 №398-ОС її було звільнено з 27 листопада 2019 року за власним бажанням. Зважаючи на наслідки невиконання відповідачкою взятих на себе зобов`язань, враховуючи тривалість навчання та необхідні знання й навички для її зайняття, просить стягнути із [PERSON] 200 тисяч гривень штрафу за умовами договору про співпрацю та 5000 грн. судових витрат. Представник відповідачки 10 серпня 2020 року подав відзив на позов, який мотивує тим, що положення п.3.2 (про штрафні санкції) договору про співпрацю не відтворено у положеннях основних строкових трудових договорів №1 від 31.01.2019 та №2 від 14.02.2019. Вважає договір про співпрацю нікчемним, оскільки він погіршує становище працівника порівняно із законодавством України про працю, зокрема порівняно із такими правовими нормами: 1). ч.2 ст.23 КЗпП України в частині передбаченого в пунктах 1.1 та 2.2.1 договору про співпрацю обов`язку укласти строковий трудовий договір, оскільки ч.2 ст.23 КЗпП передбачає можливість укладення трудового договору на визначений строк лише в разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, або в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Характер та умови виконуваної відповідачкою роботи не передбачали необхідності укладення строкового трудового договору. Більш того, позивач звільнив відповідачку на підставі ст.38 КЗпП, що застосовується до безстрокових договорів. 2).ст.38 КЗпП України в частині передбаченого пунктами 1.1. та 2.2.1 Договору про співпрацю, п.2.4.1 трудового договору від 31.01.2019 та пункту 2.4.1 трудового договору від 14.02.2019 обов`язку працювати протягом трьох років, з огляду на те, заборона для працівника розривати трудовий договір є примусовою працею, використання якої згідно із ч.2 ст.43 Коституції України забороняється. 3).ст.38 КЗпП України в частині передбаченого пунктами 1.1. та 2.2.1 Договору про співпрацю, п.2.4.1 обох трудових договорів обов`язку працювати протягом трьох років, 4).ст.38 та ст.147 КЗпП в частині передбаченого пунктом 3.2 Договору про співпрацю штрафу, оскільки така умова договору за розірвання безстрокового трудового договору з ініціативи працівника є штучно відділеною від основного договору умовою основного договору, яка всупереч природі неустойки має не компенсаційний, а каральний характер, тому набуває ознак інструменту забезпечення примусової праці. Просить у задоволенні позову відмовити. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав із підстав, зазначених у позові. Пояснив, що з огляду на принцип свободи договору, відповідачка, укладаючи договір про співпрацю, розуміла наслідки невиконання своїх зобов`язань. Розриваючи трудовий договір за власним бажанням до закінчення строку договору, вона порушила своє зобов`язання перед Ратнівською ЦРЛ, відтак зобов`язана сплатити штраф. При цьому, штраф - це санкція за невиконання умов договору, тому завдання будь-яких збитків Ратнівській ЦРЛ установленню не підлягає. Твердження відповідача про нікчемність договору про співпрацю вважає безпідставними, робота відповідачки на посаді лікаря в Ратнівській ЦРЛ ознак примусової праці не мала. Просить позов задовольнити. Відповідачка позов не визнала, пояснила, що навчаючись на першому курсі ВНМУ за державним замовленням підписала угоду про зобов`язання відпрацювати після закінчення навчального закладу три роки у закладі охорони здоров`я державної форми власності. На останньому курсі навчання за розподілом місцем проходження нею інтернатури та роботи протягом наступних трьох років було визначено Ратнівську ЦРЛ, з чим вона погодилася. Прибувши у липні 2017 року в Ратнівську ЦРЛ для проходження інтернатури, у відділі кадрів її змусили підписати договір про співпрацю, мотивуючи у разі її відмови неприйняттям на посаду лікаря-інтерна. Після закінчення інтернатури вона уклала строковий трудовий договір на три роки, згідно з яким відпрацювала дев`ять місяців. Оскільки Ратнівська ЦРЛ її професійному розвитку не сприяла, тому вона звернулася із заявою про звільнення за власним бажанням, яку було задоволено. Передбачених законом підстав для зміни місця роботи за призначенням вона не мала. Зазначила, що у зв`язку із невиконанням нею обов`язку про відпрацювання трьох років може ставитися питання про відшкодування нею витрат держави на її навчання, проте договір про співпрацю, у тому числі в частині штрафу, вважає нікчемним. Просить у задоволенні позову відмовити. Представник відповідачки позов не визнав із підстав, зазначених у відзиві на позов. Вважає договір про співпрацю нікчемним, оскільки його умови суперечать нормам трудового законодавства, зокрема в частині заборони примусової праці. Позивачем не доведено факту спричинення відповідачкою у зв`язку із розірванням трудового договору збитків, котрі є підставою для стягнення штрафу (неустойки), що має виключно компенсаційний характер. Ратнівська ЦРЛ будь-яких обов`язків за договором про співпрацю не несла, оскільки прийняти [PERSON] для проходження інтернатури та подальшої протягом трьох років роботи була зобов`язана на підставі спільної угоди із ВНМУ та наказу Управління охорони здоров`я Волинської облдержадміністрації від 20.07.2017 №147-ос/к. Позивач, укладаючи договір про співпрацю, переслідував єдину мету - змусити відповідачку працювати у Ратнівській ЦРЛ протягом трьох років. Просить у задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши доводи представників сторін, відповідачки, дослідивши письмові докази, дійшов наступного висновку. Згідно із ч.1 ст.4, ч.1 ст.81 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.4 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Згідно із ч.1 ст.9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Таким чином, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані актами трудового законодавства, застосовуються положення Цивільного кодексу. За правилами ч.1 ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Оскільки трудовим законодавством не врегульовано можливість укладення попередніх договорів, зважаючи на те, що укладення таких договорів не суперечить суті трудових правовідносин, відтак у правовідносинах, що виникли між сторонами, застосованими є положення ЦК України щодо попереднього договору. Ознаки попереднього договору має укладений сторонами договір про співпрацю від 28.07.2017, оскільки такий договір не містить всіх умов, характерних для трудового договору. Відповідно до ст.9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, відповідно до частини 1 цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтею 204 ЦК України презумується правомірність правочину. Так, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилами статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно із ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований, зокрема, на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Відповідно до пп.1.1, 1.2 розділу І, п.п. 2.2, 2.3 розділу ІІ Положення про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти III-IV рівнів акредитації медичних факультетів університетів, затверджено наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19.09.1996 № 291, спеціалізація (інтернатура) є обов`язковою формою післядипломної підготовки випускників всіх факультетів медичних і фармацевтичних вищих закладів освіти III-IV рівнів акредитації медичних факультетів університетів незалежно від підпорядкування та форми власності, після закінчення якої їм присвоюється кваліфікація лікаря (провізора)-спеціаліста певного фаху. Основним завданням інтернатури є підвищення рівня практичної підготовки випускників вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти III-IV рівнів акредитації медичних факультетів університетів, їх професійної готовності до самостійної лікарської (провізорської) діяльності. Зарахування молодих спеціалістів в інтернатуру здійснюється наказом Міністерства охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управління охорони здоров`я обласної, Київської, Севастопольської міської держадміністрації, обласного, міст Києва та Севастополя ВО "Фармація", обласної, міст Києва та Севастополя санітарно-епідеміологічної станції. Зарахування проводиться на посади лікарів(провізорів)-інтернів. У наказі про зарахування в інтернатуру вказується спеціальність інтернатури, заклад освіти, в якому проводитиметься очна частина навчання та базова установа чи заклад (підприємство), де проводитиметься стажування. Підставою для зарахування в інтернатуру є диплом лікаря (провізора) з певної лікарської (провізорської) спеціальності, посвідчення про направлення на роботу за персональним розподілом або довідка про право самостійного працевлаштування. Судом установлено, не заперечується сторонами, що [PERSON] згідно із направленням Вінницького національного медичного університету імені М.І.Пирогова МОЗ України №185 від 30 березня 2017 року направлена в розпорядження Ратнівської ЦЛР для роботи на посаді лікаря з ультразвукової діагностики із вказівкою на дату прибуття - 01 серпня 2017 року. На підставі вказаного направлення згідно із наказом Управління охорони здоров`я Волинської обласної державної адміністрації від 20.07.2017 №147-ос/к [PERSON] зарахована у Ратнівську центральну району лікарню на посаду лікаря-інтерна з спеціальності «Радіологія» з 01 серпня 2017 року по 31 січня 2019 року. Відповідно до п.6 згаданого Наказу після закінчення інтернатури [PERSON] направлено у розпорядження головного лікаря Ратнівської ЦРЛ для роботи на посаді лікаря з ультразвукової діагностики. Згідно із наказом головного лікаря Ратнівської ЦРЛ від 21.07.2017 №269-ос [PERSON] зараховано до Ратнівської ЦРЛ на посаду лікаря-інтерна з спеціальності «Радіологія» з 01 серпня 2017 року по 31 січня 2019 року. Між сторонами 28 липня 2017 року укладено договір про співпрацю, за умовами якого позивач взяв на себе зобов`язаннянадати гарантійний лист за підписом головного лікаря щодо укладення трудового договору з обраної лікарської/провізорської спеціальності на період проходження інтернатури; передбачити у штатному розписі Ратнівської ЦРЛ необхідну штатну одиницю з обраної відповідачем лікарської спеціальності на період проходження інтернатури та після її закінчення протягом 3-х років; надати робоче місце і обсяг роботи відповідно до вимог навчальних планів та програм інтернатури з обраної лікарської спеціальності строком на 1 рік 6 місяців з 01.08.2017 по 31.01.2019 року (п.2.1) Відповідачка за умовами договору про співпрацю зобов`язувалася укласти протягом 10 календарних днів з дня закінчення інтернатури строковий трудовий договір із Ратнівською ЦРЛ терміном на 3 роки в порядку, визначеному чинним трудовим законодавством, та працювати відповідно до своєї кваліфікації та спеціалізації, що передбачені законодавством, протягом трьох років. Згідно із п.3.2. договору про співпрацю сторони домовилися, що за відмову від виконання своїх зобов`язань винна сторона сплачує іншій стороні штраф у розмірі 200 тисяч гривень. Відповідно до наказу головного лікаря Ратнівської ЦРЛ від 30.01.2019 №48-ОС [PERSON] 31 січня 2019 року звільнено у зв`язку із закінченням інтернатури відповідно до ст.36 КЗпП України. За заявою відповідачки від 31.01.2019 згідно із наказом головного лікаря Ратнівської ЦРЛ від 31.01.2019 №52-ОС останню прийнято з 01 лютого 2019 року на посаду лікаря стажиста-рентгенолога рентгенофлюорографічного відділення Ратнівської ЦРЛ, а також сторонами укладено строковий трудовий договір від 31.01.2019 №1 на строк з 01 лютого 2019 року по 31 січня 2022 року. Згідно із наказом головного лікаря Ратнівської ЦРЛ від 14.02.2019 №72-ОС [PERSON] переведено на посаду лікаря-стажиста з ультразвукової діагностики діагностичного відділення. На виконання даного наказу між сторонами укладено строковий трудовий договір від 14.02.2019 №2 на строк з 14 лютого 2019 року по 31 січня 2022 року. У зв`язку із укладенням договору №2 припинив дію трудовий договір №1 від 31.01.2019. Наказом директора Ратнівської ЦРЛ від 26.11.2019 №398-ОС [PERSON] звільнено з 27 листопада 2019 року за власним бажанням згідно із заявою від 13.11.2019. Оцінюючи визначені сторонами у договорі про співпрацю обов`язки Ратнівської ЦРЛ, суд погоджується із доводами відповідачки та її представника про те, що ці обов`язки випливали із наказу Управління охорони здоров`я Волинської ОДА від 20.07.17 №147-ос/к «Про зарахування в інтернатуру [PERSON] . Більш того, наказ про прийняття [PERSON] на посаду лікаря інтерна було прийнято Ратнівською ЦРЛ 21 липня 2017 року. Укладаючи через тиждень після видачі вказаного наказу договірпро співпрацю, позивач продублював у вказаному договорі свої обов`язки, які фактично уже були виконані на підставі наказу Управління охорони здоров`я Волинської ОДА. Обов`язок закладення у штатному розписі штатної одиниці, надання робочого місця і обсягу роботи, виплати заробітної плати є похідними й обумовлюються фактичним зарахуванням відповідачки на посаду лікаря-інтерна. Передбачений у договорі про співпрацю обов`язок ЦРЛ передбачити у штатному розписі штатну одиницю із обраної [PERSON] спеціальності після закінчення інтернатури протягом трьох років не свідчить про обов`язок позивача укласти із відповідачкою трудовий договір. Відтак, на думку суду, укладення договору про співпрацю було спрямовано виключно на фіксацію зобов`язання [PERSON] укласти протягом 10 календарних днів з дня закінчення інтернатури строковий трудовий договір з Ратнівською ЦРЛ терміном на 3 роки в порядку визначеним чинним трудовим законодавством та працювати відповідно до своєї кваліфікації та спеціалізації, що передбачені законодавством протягом 3-років. Відповідно до положень ч.1, ч.2 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується верховенством права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності закону України міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір (ч. 7ст. 10 ЦПК України). Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Конституційний суд України, розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням ст. 43 Конституції України, у своїх рішеннях від 07.07.2004 року за №14-рп/2004, від 16.10.2007 року за №8-рп/2007 та від 29.01.2008 року за №2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудових договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. У пункті 3 статті 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що для цілей цієї статті значення терміна "примусова чи обов`язкова праця" не поширюється: a) на будь-яку роботу, виконання якої зазвичай вимагається під час призначеного згідно з положеннями статті 5 цієї Конвенції тримання в умовах позбавлення свободи або під час умовного звільнення; b) на будь-яку службу військового характеру або - у випадку, коли особа відмовляється від неї з мотивів особистих переконань у країнах, де така відмова визнається, - службу, яка вимагається замість обов`язкової військової служби; c) на будь-яку службу, що вимагається у випадку надзвичайної ситуації або стихійного лиха, яке загрожує життю чи благополуччю суспільства; d) на будь-яку роботу чи службу, яка є частиною звичайних громадянських обов`язків. Конвенція Міжнародної організації праці №29 «Про примусову чи обов`язкову працю», що набула чинності для України 10 серпня 1956 року, зобов`язує держави не допускати примусової праці. Згідно зі статтею 1 Міжнародної Конвенції «Про скасування примусової праці» №105, що ратифікована Законом України від 05.10.2000 року №2021-III, держава зобов`язується скасувати обов`язкову працю і не вдаватися до будь-якої її форми як методу мобілізації і використання робочої сили для потреб економічного розвитку. Стаття 53 Конституції України вказує на те, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі. Рішенням Конституційного Суду України від 04.03.2004 року у справі про доступність та безоплатність освіти визначено, що безоплатність вищої освіти у державних і комунальних навчальних закладах необхідно розуміти як можливість здобуття освіти у цих закладах без оплати, тобто без внесення плати у будь-якій формі за освітні послуги. Безоплатність вищої освіти означає, що громадянин має право здобути її відповідно до стандартів вищої освіти без внесення плати в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі в межах обсягу підготовки фахівців для загальносуспільних потреб (державне замовлення). Відповідно до ст.151-2 Конституції України, рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені. Про конституційне право випускників медичних вищих навчальних закладів України на вільний вибір місця подальшої роботи свідчить Закон України «Про внесення змін до Закону України "Про вищу освіту" від 6 жовтня 2016 року №1662), який набрав чинності з 1 січня 2017 року, яким скасовано обов`язковість працевлаштування для випускників, підготовка яких здійснювалась за державним (регіональним) замовленням за спеціальностями медичної (фармацевтичної) галузі. Метою прийняття цього законопроекту згідно із поданням Комітету з питань науки і освіти ВРУ від 21.04.2016 є приведення законодавчих та інших нормативних актів у відповідність з нормами Конституції України в частині забезпечення конституційних прав громадян на працю, а також норм щодо заборони примусової праці, визначених Конвенцією Міжнародної організації праці №29 «Про примусову чи обов`язкову працю» від 28 червня 1930 року та Міжнародною Конвенцією «Про скасування примусової праці» №105, ратифікованою Законом України від 05.10.2000 №2021-ІІІ. Таким чином, станом на дату укладення договору про співпрацю законодавча норма про обов`язковість відпрацювання випускником медичного вищого навчального закладу після закінчення інтернатури втратила чинність. Передбачена ст.627 ЦК України свобода договору, на яку покликається позивач, не є абсолютною. Так, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У контексті згаданих правових норм та ст.ст.203, 238 ЦК України сторони при укладенні договору зобов`язані дотримуватися загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема вимоги про несуперечливість змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відтак умова договору про обов`язок укласти трудовий договір є порушенням права громадянина України щодо вільного вибору місця роботи. За встановлених обставин, суд дійшов висновку, що договір про співпрацю від 28.07.17 суперечить ст.43 Конституції України, п.3 ст.4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конвенції Міжнародної організації праці №29 «Про примусову чи обов`язкову працю», ст.1 Міжнародної Конвенції «Про скасування примусової праці» №105, Закону України «Про вищу освіту», за якими примусова чи обов`язкова праця в Україні забороняються. Оскільки укладений сторонами договір спрямований на порушення конституційного права людини і громадянина щодо вільного вибору місця роботи, отже, такий договір за правилами ст.228 ЦК України є таким, що порушує публічний порядок, а, отже, нікчемним. Згідно із ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Таким чином, враховуючи установлену судом нікчемність укладеного сторонами договору про співпрацю, відсутні підстави для стягнення із відповідачки штрафу за невиконання умов такого договору.

Outcome: dismissed