Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-14 00:00:00

У червні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову зазначала, що 06 травня 2014 року між нею і відповідачем [PERSON] був укладений шлюб, від цього шлюбу вони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . 30 травня 2017 року рішенням Таращанського районного суду Київської області шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач перестав спілкуватися з нею та їхнім сином, який перебуває на повному матеріальному утриманні матері. Вихованням, навчанням і лікуванням сина займається лише вона. Визначених рішенням суду аліментів на сина відповідач [PERSON] не сплачує, станом на 01 січня 2020 року він має заборгованість по сплаті аліментів на дитину в розмірі 164419 грн. 45 коп. На момент подачі позову відповідач взагалі ніяким чином про сина не піклується, заінтересованості щодо його подальшій долі не проявляє, успіхами, станом здоров`я дитини він не цікавиться, про фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя дитини не піклується, необхідного харчування, медичного догляду та лікування дитині він не забезпечує, із сином не спілкується, що свідчить про ухилення відповідача від виконання ним своїх батьківських обов`язків. Орган опіки та піклування у своєму висновку визнав доцільним позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно його сина [PERSON] . Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала повністю, надала пояснення, аналогічні викладеному, просила суд позовні вимоги задовольнити. Проти ухвалення у справі заочного рішення на підставі наявних у справі доказів не заперечувала. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем його проживання, про причини неявки суд він не повідомив, відзив на позов і заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. Третя особа Орган опіки та піклування Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області у судове засідання теж не з`явився, подав до суду заяву, у якій просив суд розглянути справу за відсутності їхнього представника, позовні вимоги [PERSON] та висновок про доцільність позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав підтримує повністю. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З`ясувавши позицію позивача, провівши заочний розгляд справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Суд встановив, що 06 травня 2014 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали шлюб. 30 травня 2017 року рішенням Таращанського районного суду Київської області, ухваленим у цивільній справі № 379/600/17, шлюб між ними розірвано, оскільки з 27 квітня 2016 року шлюбних відносин вони не підтримують, проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Від цього шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який народився у селі Лука Таращанського району Київської області, про що 08 жовтня 2015 року виконавчим комітетом Лучанської сільської ради Таращанського району Київської області зроблено актовий запис за № 19, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 08 жовтня 2015 року. 22 лютого 2020 року позивач уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на " [PERSON] ", про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . 22 лютого 2017 року заочним рішенням Таращанського районного суду Київської області, ухваленим у цивільній справі № 379/117/17, відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] стягнуто аліменти на сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі Ѕ частки його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24 січня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття. Із розрахунку заборгованості, наданого головним державним виконавцем Броварського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Сірош А.В., видно, що станом на 01 січня 2020 року [PERSON] має заборгованість по сплаті аліментів на дитину в розмірі 164419 грн. 45 коп. 05 березня 2020 року Органом опіки та піклування Таращанської районної державної адміністрації Київської області, правонаступником якого є Орган опіки та піклування Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області, надано до суду висновок за № 04-21/367 про доцільність позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав щодо його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Із даного висновку вбачається, що відповідно до довідки Лучанського дошкільного навчального закладу ясла-садок № 9 "Сонечко" від 07 лютого 2020 року та характеристики, [PERSON] відвідував навчальний заклад з 2017 року по 2020 рік, дитина більш прив`язана до матері, яка проводить із сином весь час. Батько [PERSON] не приділяє часу для виховання дитини, інтересу до життя сина не проявляє. За час перебування [PERSON] у дошкільному закладі, його батько жодного разу на батьківські збори не з`являвся, на свята дитину не приводив та із закладу сина не забирав. Про фізичний і духовний розвиток сина [PERSON] батько не дбає, його навчанням не цікавиться. Про дату, час і місце засідання комісії з питань захисту прав дитини Таращанської райдержадміністрації [PERSON] був повідомлений, проте на засідання комісії не з`явився, у телефонному режимі повідомив, що не згоден з позбавленням його батьківських прав відносно сина [PERSON] , жодного доказу виконання ним батьківських обов`язків не надав. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки чи інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року № 2402-III встановлено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За змістом ч. ч. 2, 3 ст. 150, ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Пленум Верховного Суду України в абз. 2 п. 16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У ст. 165 СК України встановлено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У ч. 1 ст. 5 ЦПК України встановлено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ч. 1 ст. 77, ч. 1 ст. 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. У ч. 2 ст. 77 ЦПК України визначено, що п редметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 30 травня 2017 року, ухваленим у цивільній справі № 379/600/17 про розірвання шлюбу між сторонами, яке набрало законної сили, встановлено, що з 27 квітня 2016 року позивач і відповідач остаточно припинили сімейно-шлюбні відносини, спільного господарства вони не ведуть та з цього часу проживають окремо. Спору щодо місця проживання їхнього малолітня сина [PERSON] не має. Заочним рішенням Таращанського районного суду Київської області від 22 лютого 2017 року, ухваленим у цивільній справі № 379/117/17 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на дитину встановлено, що малолітній син сторін [PERSON] , [INFO] , проживає разом із матір`ю та перебуває на її утриманні, батько дитини, відповідач [PERSON] у добровільному порядку матеріальної допомоги синові не надає. Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідач [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , ухиляється, його життям і здоров`ям не цікавиться, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] про позбавлення відповідача батьківських прав відносно його сина [PERSON] ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. При ухваленні цього рішення питання про стягнення аліментів на дитину суд не вирішує, оскільки заочним рішенням Таращанського районного суду Київської області від 22 лютого 2017 року з відповідача на користь позивача уже стягнуто аліменти на сина [PERSON] . При подачі до суду позову [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved