Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-01 00:00:00

Позивач [PERSON], який є громадянином [PERSON] Федерації, 27 травня 2015 року звернувся до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON] про визнання батьківства та виключення з актового запису про народження малолітнього [PERSON], [INFO], відомостей про відповідача, як про батька дитини, та внесення до цього актового запису відомостей про батьківство позивача (а.с.26-27). 16 червня 2015 року до Кодимського районного суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] (треті особи на стороні відповідача служба у справах дітей Кодимської міської ради та відділ державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області) про оспорювання батьківства відповідача щодо малолітнього [PERSON] та призначення над вказаною дитиною опіки (а.с.55-58). Окрім цього, 27 травня 2015 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у її спілкуванні з правнуком [PERSON] та встановлення способу її участі у спілкуванні із вказаною дитиною (а.с.2). Ухвалою Кодимського районного суду від 14 липня 2015 року зазначені позови у відповідності з вимогами статті 126 ЦПК України були обєднані в одному провадженні (а.с.178). 02 листопада 2015 року позивач [PERSON] подала до суду письмову заяву про залишення свого позову без розгляду, яка була задоволена судом (а.с.231). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON], яка діє відповідно до довіреності серії 77 А Б №6930751, посвідченої 15 квітня 2015 року нотаріусом м.Москва [PERSON] Федерації [PERSON] (а.с.13,37), позовні вимоги [PERSON] підтримала та пояснила, що позивач [PERSON] є біологічним батьком неповнолітнього [PERSON], [INFO], батьком якого у свідоцтві про народження дитини записано відповідача [PERSON] У звязку з цим просила задовольнити позов [PERSON], визнавши його батьком вказаної дитини із виключенням із актового запису про народження дитини відомостей про батьківство відповідача [PERSON] та із внесенням до цього актового запису відомостей про батьківство позивача [PERSON] Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, але надав до суду письмові заперечення на подані позови, в яких позовні вимоги позивача [PERSON] не визнав через їх безпідставність та просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі, розглянувши справу без його участі (а.с.83-95,120-132, 181-185). Залучена ухвалою суду від 14 липня 2015 року до участі у справі в якості третьої особи, [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що мати неповнолітнього [PERSON] [PERSON] є її рідною донькою, а тому їй достеменно відомо, що батьком вказаної дитини є позивач [PERSON], з яким її донька підтримувала відносини. У звязку з цим просила позов [PERSON] задовольнити. Представник третьої особи [PERSON] адвокат [PERSON] (діє відповідно до нотаріально засвідченої довіреності від 29 серпня 2013 року строком дії три роки а.с.172), пояснила, що позовні вимоги позивача [PERSON] є обґрунтованими та повністю доведеними, у звязку з чим просила їх задовольнити. При цьому зазначила, що доказом кровного споріднення між позивачем [PERSON] та малолітнім [PERSON] є відповідні пояснення бабусі дитини [PERSON], прабабусі дитини [PERSON] та висновок спеціаліста науково-дослідного експертно-криміналістичного центру УМВС України у Вінницькій області [PERSON] №8 від 16 вересня 2013 року, щодо якого відповідачем не поданого жодного заперечення. Зазначила також, що ці докази є належними, допустимими та достатніми, тому проведення у справі судової молекулярно-генетичної експертизи зайве. Представник органу опіки та піклування Кодимської районної державної адміністрації [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що у разі доведення факту кровної спорідненості між позивачем [PERSON] та малолітнім [PERSON], позов позивача [PERSON] має бути задоволений. Представники органу опіки та піклування Кодимської міської ради [PERSON] та відділу державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області в судове засідання не зявились, надавши до суду письмові клопотання про розгляд справи без них (а.с.51,160). Вислухавши пояснення сторін та їхніх представників, надані ними в судовому засіданні, дослідивши надані відповідачем [PERSON] письмові заперечення щодо поданих до суду позовів, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд вважає необхідним у задоволенні позову [PERSON] відмовити з таких підстав. Встановлено, що 27 травня 2015 року громадянин [PERSON] Федерації [PERSON] звернувся до Кодимського районного Одеської області з позовом до відповідача [PERSON] (громадянина України) про визнання батьківства та виключення з актового запису про народження малолітнього [PERSON], [INFO] відомостей про відповідача, як про батька дитини, та внесення до цього актового запису відомостей про батьківство позивача. Загальні засади регулювання правовідносин з іноземним елементом встановлені Конституцією України, статті якої гарантують забезпечення, охорону і захист прав і свобод людини. Так, у статті 26 Конституції України закріплено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, мають право на визнання їх правосуб'єктності та основних прав і свобод людини (частина друга статті 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства"). Згідно зі статтею 410 ЦПК України іноземці мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Частиною національного законодавства України є чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною [PERSON] України (стаття 9 Конституції України). Чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною [PERSON] України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства (частина перша статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України"). Підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається Цивільним процесуальним кодексом України, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною [PERSON] України (частина перша статті 414 ЦПК України). Підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається відповідно до статті 76 Закону України "Про міжнародне приватне право", відповідно до якої суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, якщо відповідач має місце проживання в Україні. Іноземці мають такий же процесуальний статус в цивільному процесі, як і громадяни України. Частиною першою статті 38 ЦПК України встановлено, що сторона у справі має право приймати участь у розгляді справи судом особисто або через свого представника. Повноваження представника, окрім іншого, підтверджуються нотаріально засвідченою довіреністю фізичної особи (пункт 1 частини 1 та частина 2 статті 42 ЦПК України). Документи, що посвідчують повноваження представників, мають відповідати положенням статті 42 ЦПК України. Україна є учасницею міжнародних договорів, якими скасовано будь-яке додаткове засвідчення офіційних документів, що подаються до установ держав-учасниць такого договору. Під дійсністю документів у згаданих договорах передбачається наступне: документи, складені або засвідчені відповідною установою однієї з Договірних Сторін, скріплені печаткою та засвідчені підписом компетентної особи, мають силу документа на території другої договірної сторони без будь-якого іншого засвідчення. У звязку з цим, повноваження представника позивача [PERSON] [PERSON], підтверджені довіреністю серії 77 А Б №6930751, посвідченою 15 квітня 2015 року нотаріусом м.Москва [PERSON] Федерації [PERSON] (а.с.13), є належним чином оформленими. Окрім цього, інтереси позивача [PERSON] у цій справі відповідно до договору про надання правової допомоги від 22 грудня 2014 року представляв і адвокат [PERSON] (а.с.69). Судом встановлено, що 26 листопада 2009 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області був зареєстрований шлюб між відповідачем [PERSON] та [PERSON], яка змінила своє прізвище «Соловей» на «Незгодюк», про що було вчинено актовий запис №3103. Про зареєстрований акт цивільного стану 26 листопада 2009 року цим же відділом ДРАЦС було видано свідоцтво про шлюб серії 1-АМ №076912 (а.с.10). 14 грудня 2009 року народився [PERSON], у свідоцтві про народження якого серії 1-АМ №158101, виданому 23 грудня 2009 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, в графі «батько» зазначено [PERSON], а графі «мати» - [PERSON] (а.с.9). 28 травня 2011 року на території Італійської Республіки [PERSON] померла, що підтверджується витягом з реєстру актів про смерть №04, виданим 02 червня 2011 року відділом реєстрації актів цивільного стану комуни Неаполя муніципалітету Піанура, Італійської Республіки, скріпленого Апостилем в порядку, передбаченому Гаазькою Конвенцією від 05 жовтня 1961 року (а.с.35,230). Відповідно до статті 121 Сімейного кодексу України (СК України) права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров'я про народження дружиною дитини (стаття 122 СК України). Разом з цим, відповідно до статті 129 СК України особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред'явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства. До вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство. Щодо визначеного частиною 2 статті 129 СК України строку, суд вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Так, частина друга статті 129 СК України для вимоги про визнання батьківства встановлює позовну давність в один рік. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України та частина друга статті 129 СК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. В той же час, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення (частина третя статті 267 ЦК України). Так, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). В поданих до суду письмових запереченнях, відповідач [PERSON] вказав про пропуск позивачем [PERSON] встановленого частиною другою статті 129 СК України строку позовної давності для вимог про визнання батьківства, втім заяви про застосування цього строку відповідачем не подано (а.с.83-95,120-132, 181-185). Не поданої такої заяви і іншими учасниками судового розгляду. Відтак, розглядаючи вказану цивільну справу, суд виходить з того, що заява про застосування передбаченої частиною 2 статті 129 СК України позовної давності, сторонами не подавалась. У пункті 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від\~15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів"\~вказано, що особа, котра вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала в шлюбі з іншим чоловіком, має право пред'явити до останнього, якщо того записано батьком, позов про визнання свого батьківства. У тих випадках, коли батьком дитини записано конкретну особу, вимоги про визнання батьківства мають розглядатись одночасно з вимогами про виключення відомостей про цю особу як батька з актового запису про народження дитини. Стаття 7 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлює, що дитина має бути зареєстрована одразу ж після її народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, підлягають оцінці з урахуванням положень\~ст. 212 ЦПК України, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. При цьому, жоден із цих доказів не має для суду насамперед установленого значення, але, виходячи з потреби спеціальних знань для зясування кровної спорідненості чи її відсутності, основним доказом у справах такої категорії має бути саме висновок судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи. За відсутності останнього інші докази можуть доводити кровну спорідненість лише у своїй сукупності за умови їх беззастережності, безальтернативності, належності та допустимості. Клопотання про призначення у цій справі судової-генетичної експертизи сторонами не заявлялось. Під час обговорення питання щодо можливості призначення такої експертизи, сторони, що приймали участь у справі (представник позивача [PERSON], представник позивача [PERSON], третя особа [PERSON], представник третьої особи [PERSON]О.), вказали про відсутність потреби у призначенні такої експертизи, обґрунтовуючи свої вимоги наявністю у справі висновку спеціаліста науково-дослідного експертно-криміналістичного центру УМВС України у Вінницькій області [PERSON] №8 від 16 вересня 2013 року. Вказуючи про недоцільність призначення у справі зазначеної судової-генетичної експертизи, сторони, окрім наявності вказаного висновку спеціаліста, іншою підставою недоцільності такої експертизи вказали ймовірне ухилення відповідача [PERSON] від її проведення. Втім, відповідно до статей 10 та\~60 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, і на відповідачеві також лежить процесуальний обов'язок доказування своїх доводів і заперечень. Окрім цього, у разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо, унеможливлює її проведення, суд відповідно до\~статті 146 ЦПК України\~може визнати факт, для з'ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто із сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Якщо відповідач у такій справі ухиляється від участі у проведенні судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, суд вправі постановити ухвалу про його примусовий привід (пункти 6, 8, 9\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів"). Відтак, за відсутності у справі висновку судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи щодо встановлення кровної спорідненості між позивачем [PERSON] та малолітнім [PERSON], з огляду на заперечення відповідачем [PERSON] висновку спеціаліста науково-дослідного експертно-криміналістичного центру УМВС України у Вінницькій області [PERSON] №8 від 16 вересня 2013 року, з врахуванням положень статей 53,54,57-59,143 та 147 ЦПК України, з врахуванням того, що зазначений висновок не може замінювати висновку експерта (ч.2 ст.54 ЦПК), суд не визнає висновок спеціаліста науково-дослідного експертно-криміналістичного центру УМВС України у Вінницькій області [PERSON] №8 від 16 вересня 2013 року в якості належного і допустимого доказу кровної спорідненості між позивачем [PERSON] та малолітнім [PERSON]. До інших доказів кровної спорідненості між позивачем [PERSON] та малолітнім [PERSON], сторони віднесли пояснення [PERSON] (прабаби дитини) та [PERSON] (баби дитини), які в судовому засіданні вказали про існування між позивачем [PERSON] та матірю дитини [PERSON] інтимних стосунків та походження малолітнього [PERSON] від позивача. Разом з цим, відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Отже, з огляду на характер ймовірних інтимних відносин між позивачем [PERSON] та [PERSON], бажання останньої не афішувати ці відносини, проти яких, з огляду на молодий вік [PERSON], була її мати [PERSON] (про що в судовому засіданні заявила [PERSON]С.), характер відносин між [PERSON] та відповідачем [PERSON], суд не може обґрунтовувати свої висновки поясненнями вказаних осіб, оскільки ці пояснення не є безумовними доказами наявності кровної спорідненості між позивачем [PERSON] та малолітнім [PERSON]. Відповідно до\~статті 213 ЦПК України\~рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі\~статтею 214 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати. При цьому, відповідно до статей 213 та 215 ЦПК України, рішення щодо визнання батьківства має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них. Таким чином, враховуючи, що батьківство чоловіка матері дитини презюмується і він не повинен доводити своє батьківство, весь тягар доказування батьківства покладено на позивача [PERSON], який всупереч вимог статей 10,11 та 60 ЦПК України у визначеному законом порядку не довів свого позову, зокрема не надав до суду безумовних та беззастережних доказів (належних і допустимих) кровної спорідненості з малолітнім [PERSON]. Відтак у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити через його недоведеність. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed