Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-20 00:00:00

Позивач [PERSON] в листопаді 2014 року звернувся до суду із вимогами до ПАТ "Дельта Банк" і просить стягнути з Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" на його , [PERSON], користь суму вкладу в розмірі 16 000,00доларів США та нараховані відсотки в розмірі 268,40 доларів США, що разом складає 16 268,40доларів США , зобов'язавши відповідача видати позивачу належні йому грошові кошти у валюті , в якій укладено договір, готівкою одноразовою операцією , через касу банку, а також відшкодувати судові витрати. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідач в порушення умов укладеного договору не виконує взятих на себе зобов'язань, чим порушує права вкладника та завдає збиктів. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав вищезазначені вимоги, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини ним наведені у позові та додаткових поясненнях. Відповідач ПАТ «Дельта Банк» подав свої письмові заперечення, згідно яких посилаючись на положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» просив відмовити в задоволенні вимог. Крім цього, відповідач посилався на те, що позивачем не доведено розмір заборгованості, тобто грошових коштів наявних на рахунку позивача на час судового розгляду. Звертав увагу відповідач на те, що після закінчення строку дії договору, грошовий вклад та нараховані проценти були зараховані на поточний рахунок позивача, що свідчить про безпідставність вимог про їх стягнення з відповідача. Заперечував відповідач і щодо вимог позивача про стягнення грошових коштів у валюті вкладу, посилаючись на їх необгрунтованість та відсутність достатніх підстав для задоволення. Вислухавши позивача [PERSON], дослідивши письмові матеріали, суд прийшов до наступного висновку. Встановлено, що 05 травня 2014 року між [PERSON] (вкладник), та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - Банк) було укладено Договір Банківського вкладу (Депозиту) «Зростаючий», відповідно до умов якого позивач передав банку грошові кошти (розмістив вклад (депозит) в розмірі 16 000,00 доларів США строком на 14 днів, до 19.05.2014 року (п.1.3 Договору). Згідно з п.1.4 Договору, процентна ставка по вкладу становить 8,4% річних. Відповідно до п.1.11. Договору у разі, якщо вкладник не витребує суму вкладу шляхом надання письмової заяви до закінчення операційного дня до відповідного відділення Банку останнього дня строку, встановленого в п.1.3 Договору, дія цього Договору вважається продовженою на той же самий строк на тих же самих умовах. При цьому, загальний термін продовження вкладу не може складати більше 12 (дванадцяти) періодів продовження. Позивач не подавав заяв про витребування суми вкладу на протязі дії Договору, у зв'язку з чим, дія цього Договору продовжувалась на той же самий строк на тих же самих умовах 12 (дванадцять) періодів продовження. Відтак, 03.11.2014 року термін дії Договору №005-28547-050514 Банківського вкладу «Зростаючий», з урахуванням 12 періодів автоматичного продовження, закінчився, і позивач не бажав далі його продовжувати, чи укладати новий. Станом на 14.11.2014 р., згідно з випискою Банку по рахунку клієнта за №201159- 2014/1114 за період з 05.05.2014 р. по 14.11.2014 року, загальна сума вкладу (депозиту), разом з відсотками, складала 16 268,40 дол. США., з яких : основна сума вкладу - 16 000,00 дол. США, та нараховані відсотки - 268,40 дол. США . Після закінчення дії Договору, позивач (12.11.2014 року, 13.11.2014 року, 14.11.2014 року, та 25.11.2014 року) звертався до Банку з вимогою про виплату всієї суми вкладу, разом з нарахованими відсотками. Проте, і на даний час сума вкладу (Депозиту), разом з нарахованими відсотками, до цього часу позивачу банком не повернута. Вказані обставини підтверджуються наданими позивачем доказами внесення грошових коштів та випискою з рахунку, та відсутністю доказів від відповідача на спростування цих обставин. Постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 N 516, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 29.12.2003 за N 1256/8577, затверджено Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, відповідно до пункту 1.1 якого вклад (депозит) - це грошові кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, або банківські метали, які банк прийняв від вкладника або які надійшли для вкладника на договірних засадах на визначений строк зберігання чи без зазначення такого строку (під процент або дохід в іншій формі) і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Частиною першою статті 1058 Цивільного кодексу України визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно частини першої статті 1060 Цивільного кодексу України визначено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу вклад (на першу вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Частиною другою статті 1060 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Разом з тим, згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником зобов'язання не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Як свідчать надані матеріали, строк Банківського вкладу (Депозиту) «Зростаючий» №005-28547-050514 від 05.05.2014 року, закінчився 03.11.2014 року. Неповернення банком належних позивачу коштів (депозит) в сумі 16 000,00 дол. США, а також нарахованих відсотків за його користуванням в сумі 268,40 дол. США, не дає позивачу можливості володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю (грошовими коштами), що з боку Банку є грубим порушенням ст. 41 Конституції України, а також ст. 526, 530, 1058, 1061 Цивільного кодексу України. У відповідності зі статтею 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Отже, обмежуючи право власності позивача не у випадках і в порядку, встановлених Законом, а посилаючись на положення підзаконного нормативно-правового акту, відповідач безпідставно порушує конституційні основоположні права позивача. У справі Zolotas проти Греції (N0 2) Європейський суд з прав людини зазначив наступне: "Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави". Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушує також положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст. 5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. У ст. 1 Протоколу N 1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частиною 1 ст. 1058 ЦК України визначається: за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої Сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Згідно ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Аналогічне визначення депозиту міститься і у п.1.1. Постанови Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року N 516 «Про затвердження Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2003 р. Отже, чинним законодавством України визначено, що вклад може розміщуватись як в Національній валюті України (гривні), так і в іноземній валюті, в т.ч., як в даному випадку, в доларах США. Відповідно до ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Під час розгляду цивільної справи N 6-140цс13, Верховний Суд України сформулював правову позицію від 25.12.2013 року, згідно з якою прийшов до висновку, відповідно до якого за змістом ст.ст. 526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися -им на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки). Однак, не надання вкладнику можливості використання цих коштів зобов'язання банку з повернення вкладу не є виконаним і до банку слід застосувати відповідальність за порушення грошового зобов'язання, передбачену ч. 2 ст. 625 ЦК України. З наведеного випливає, що визначальним фактором, який підтверджує виконання банком обов'язку повернути вклад та нараховані проценти є не лише їх перерахунок на поточний рахунок, але й надання вкладнику реальної можливості розпорядитись цими коштами. У випадку, якщо такої можливості надано не буде, обов'язок банку по поверненню коштів вважається не виконаним. Посилання відповідача на Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» суд до уваги не бере, оскільки порушення прав позивача виникло до віднесення банку до неплатоспроможних та введення тимчасової амдіністрації. Викдадені обставини свідчать про доведеність вимог позивача та необхідність здійснення захисту порушенного права. На підставі викладеного та

Outcome: approved