Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-22 00:00:00

Представник позивача - адвокат Гузєв І.Г. звернувся в суд в інтересах позивача [PERSON] з вищевказаним позовом до відповідача про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику у разі ушкодження здоров`я, вобґрунтування якого зазначає, що позивач працюючи в період часу з: 09 березня 1974 року по 28 листопада 1974 року - на посаді помічника машиніста екскаватора РУ ВАТ «ПівдГЗК»; 02 вересня 1988 року по 02 листопада 1988 року - на посаді помічника машиніста екскаватора РУ ВАТ «ПівдГЗК»; 02 листопада 1988 року по 27 вересня 2013 року - на посаді машиніста екскаватора РУ ВАТ «ПівдГЗК», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», внаслідок недосконалості робочих місць, виконував роботи пов`язані з впливом загальної вібрації, рівень якої перевищував гранично допустимий (надалі - ГДР). У зв`язку зі шкідливими і тяжкими умовами праці, з вини відповідача, позивачем отримано хронічне професійне захворювання. Відповідно до п. п. 9, 10, 14 акту Форми П-4, 04 лютого 2014 року Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини, позивачу встановлено наступний діагноз: вібраційна хвороба другого ступеня від дії загальних вібрацій з помірно вираженим церебрально-периферичним ангіодистонічним синдромом у поєднанні з полірадикулопатією L5, S1, переважно зліва, С5-С7 справа, з вираженими статико-динамічними порушеннями, м`язово-тонічним синдромом, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФС першого-другого ст.), деформуючого артрозу ліктьових суглобів (ПФС першого-другого ст.), деформуючого артрозу колінних (ПФ першого-другого ст.) суглобів, стійкий больовий синдром. (надалі - вібраційна хвороба). Причинами виникнення професійного захворювання позивача є: робоче місце машиніста екскаватора РУ ВАТ «ПівдГЗК»: вібрація (загальна), рівень в дБ: 103-108 при ГДР 101. Умови праці машиніста екскаватора РУ ВАТ «ПівдГЗК» за рівнем загальної вібрації відносяться до ІІІ класу І ступеня шкідливості. Робоче місце помічника машиніста екскаватора РУ ВАТ «ПівдГЗК»: вібрація (загальна), рівень в дБ : 108 при ГДР 101. Умови праці помічника машиніста екскаватора РУ ВАТ «ПівдГЗК» за рівнем загальної вібрації відносяться до ІІІ класу І ступеня шкідливості. У зв`язку із заподіянням шкоди, позивач, 03 квітня 2014 року, вперше пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 25% по вібраційній хворобі з 17 березня 2014 року - безстроково. Вказує, що у зв`язку з вказаними хронічними професійними захворюваннями порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, останній позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, він постійно відчуває майже постійний біль в шийному та поперековому відділах хребта з іррадіацією в ноги, на теперішній час переважно в праву ногу, тягнучий біль по задній поверхні ніг, біль із шиї іррадіює в праву руку, тремтіння правої руки, біль та відчуття оніміння в руках, постійне відчуття оніміння лівого стегна, напади побіління пальців кистей при охолодженні, судоми м`язів кінцівок, більше правої гомілки, біль та обмеження об`єму рухів у плечових, ліктьових колінних суглобах, утруднення ходи, скутість рухів, частий головний біль в лівій половині голови з нудотою, запаморочення при зміні положення тіла, відчуття втрати свідомості, періодичний головний біль, підвищення артеріального тиску до 165/100 мм рт.ст., зниження зору, зниження слуху, втомлюваність. Наявність даних негативних явищ в житті позивача свідчить про постійне перенесення позивачем больових відчуттів та про необхідність проходження лікування, а також вказує на відсутність у позивача можливості в достатній мірі реалізовувати себе в професійній сфері, повноцінно працювати, реалізовувати свої звички та бажання, що в свою чергу, призводить до зниження якості життя Позивача та зменшення благ, які позивач мав до моменту отримання професійного захворювання та втрати професійної працездатності. Отже, тривалий процес лікування, позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання хронічних професійних захворювань, позивач постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Позивач, внаслідок отриманого хронічного професійного захворювання, що супроводжується значною втратою працездатності, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному станах позивача, який в тому числі не має можливості приділяти належної уваги своїй родині. Окрім цього, соціальний аспект поняття непрацездатності свідчить про нездатність, в даному випадку, позивача, матеріально забезпечити себе та членів своєї сім`ї на рівні, визначеному достатнім для проживання людини в Державі, що також завдає моральних страждань позивачу. Перелічені негативні явища не можуть не викликати переживання, страждання, стрес. Зазначає, що факт моральних страждань є очевидним і не потребує доказування іншими засобами доказування. Просить стягнути з Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь [PERSON] - 118 075 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження його здоров`я без нарахування та утримання податку з доходів фізичних осіб та інших зборів та платежів. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином. Представник позивача - адвокат Гузєв І.Г. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити. Надала відзив, згідно якого, вимоги позивача вважає необгрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначає у відзиві, що загальний стаж позивача на підприємстві відповідача складає 26 років 05 місяців. Відповідно до п.п. 13.2, 13.3. санітарно-гігієнічної характеристики умов праці [PERSON] №2/2-55-4-1540 від 30 липня 2012 року санітарно- побутове забезпечення працівника було у повному обсязі. Застосування засобів колективного та індивідуального захисту відбувалось згідно галузевих норм, тому АТ «ПІВДГЗК» проводило належне забезпечення позивача необхідними засобами захисту при виконанні трудових обов`язків. Також зазначає, що позивач усвідомлюючи наявність шкідливих та небезпечних виробничих факторів на робочому місці, все одно реалізував своє право на працю саме в шкідливих умовах праці та тривалий час. Крім того, позивач не лише знав про шкідливі умови без яких неможлива конкретна робота на гірничому підприємстві, але й свідомо продовжував працювати на таких умовах тривалий час, отримуючи за це відповідні пільги, компенсації та більшу оплату. Позивач пропрацював у важких та шкідливих умовах праці більше 26 років, незважаючи на те, що для отримання права на пенсію на пільгових умовах, відповідно до п. а) ч. 1 ст. 13 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» йому було достатньо пропрацювати в таких умовах лише десять років. Таким чином, позивач значно перевищив необхідний для отримання права на пільгову пенсію час роботи у шкідливих та важких умовах; при цьому останній знав про їх негативний вплив на його здоров`я та умисно не вчиняв заходів для усунення шкоди, наприклад - переведення на іншу, менш шкідливу роботу в межах професії, належне використання засобів індивідуального захисту. Вказує, що Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 17 лютого 2014 року не визначені особи, які порушили законодавство про охорону праці. Це дає підстави вважати, що саме тривалий стаж роботи позивача став причиною виникнення у нього профзахворювання. Позивачу було повідомлено про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору. Тож позивач свідомо приймав запропоновані йому умови праці і усвідомлював можливість ушкодження його здоров`я та його наслідки. В свою чергу, відповідач не приховував важкість та шкідливість технологічного процесу, технологію виробництва не порушував. Більше того, на АТ «ПІВДГЗК» відповідно до вимог законодавства повсякчас застосовуються заходи щодо полегшення і оздоровлення умов праці працівників шляхом впровадження прогресивних технологій, досягнень науки і техніки, засобів механізації та автоматизації виробництва, позитивного досвіду з охорони праці. Тому вважає, що будь-яких порушень законодавства про працю стосовно позивача, які б знаходились в причинному зв`язку з настанням професійного захворювання, відповідач не вчиняв. Також зазначає, що встановлення позивачу лише відсотків втрати професійної працездатності і при цьому не встановлення інвалідності, свідчить про те, що позивач може у звичайних виробничих умовах виконувати професійну працю з помірним або незначним зниженням складності робіт, або із зменшенням обсягу виконуваної роботи. Посилання позивача на зниження слуху, зору, нудоту не мають жодного відношення до вібраційної хвороби, яка встановлена органами МСЕК. Зазначає, що із наведених позивачем обставин не вбачається, яким саме чином АТ «ПІВДГЗК» порушило законні права та інтереси позивача і як наслідок він отримав моральні страждання та позивач не надає жодних аргументованих обгрунтувань розрахунку своїх позовних вимог. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 квітня 2020 року справу прийнято до розгляду та ухвалено про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. Із копії трудової книжки [PERSON] та довідки №67 від 13 травня 2020 року видно, що останій працював на підприємстві відповідача з 09 березня 1974 року по 28 листопада 1974 року - на посаді помічника машиніста екскаватора РУ ВАТ «ПівдГЗК»; 02 вересня 1988 року по 02 листопада 1988 року - на посаді помічника машиніста екскаватора РУ ВАТ «ПівдГЗК»; 02 листопада 1988 року по 27 вересня 2013 року - на посаді машиніста екскаватора екскаватора РУ ВАТ «ПівдГЗК», звільнено за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію (а.с.33-40). Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 17 лютого 2014 року стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів становить 28 років 08 місяців. 04 лютого 2014 року Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини, позивачу встановлено такий діагноз: вібраційна хвороба другого ступеня від дії загальних вібрацій з помірно вираженим церебрально-периферичним ангіодистонічним синдромом у поєднанні з полірадикулопатією L5, S1, переважно зліва, С5-С7 справа, з вираженими статико-динамічними порушеннями, м`язово-тонічним синдромом, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФС першого-другого ст.), деформуючого артрозу ліктьових суглобів (ПФС першого-другого ст.), деформуючого артрозу колінних (ПФ першого-другого ст.) суглобів, стійкий больовий синдром. Причинами виникнення професійного захворювання позивача є: робоче місце машиніста екскаватора РУ ВАТ «ПівдГЗК»: вібрація (загальна), рівень в дБ: 103-108 при ГДР 101. Умови праці машиніста екскаватора РУ ВАТ «ПівдГЗК» за рівнем загальної вібрації відносяться до ІІІ класу І ступеня шкідливості. Робоче місце помічника машиніста екскаватора РУ ВАТ «ПівдГЗК»: вібрація (загальна), рівень в дБ : 108 при ГДР 101. Умови праці помічника машиніста екскаватора РУ ВАТ «ПівдГЗК» за рівнем загальної вібрації відносяться до ІІІ класу І ступеня шкідливості (а. с. 10-13). Позивач, 03 квітня 2014 року, первинно пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 25% по вібраційній хворобі з 17 березня 2014 року безстроково, що підтверджується довідкою «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги» серії АБ № 0009055 (а.с.14-15). Відповідно до наданих медичних висновків, виписок з медичної карти, виписок-епікрізів, встановлено, що позивач періодично перебував на стаціонарному лікуванні в медичних закладах з приводу наслідків професійного захворювання (а.с.16- 32). Сторонами не оспорюється та визнається той факт, що АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ПІВДЕННИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» є правонаступником Відкритого акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат". Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання. На підставі ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України). Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно статті 153 Кодексу законів про працю України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Суд вважає доведеним спричинення позивачу моральної шкоди, провину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий зв`язок між винними діями відповідача з порушення вимог ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України "Про охорону праці" та настанням у позивача негативних наслідків - 25% втрати професійної працездатності безстроково. Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача про відсутність у відповідача підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди у зв`язку з недоведеністю наявністю у позивача моральної шкоди, відсутністю причинного зв`язку між отриманим позивачем професійним захворюванням та його працею на АТ «ПІВДГЗК», оскільки той факт, що роботодавець ознайомив свого працівника з умовами праці, в тому числі її шкідливими факторами, не позбавляє підприємства від законодавчо встановленого обов`язку забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку: важкість праці перевищувала гранично допустимі показники і причиною цього була саме недосконалість технологічного процесу, як визначено висновками комісії при розслідуванні профзахворювання і які не оспорило підприємство - відповідач. Доказів на спростування наявності шкідливих факторів виробничого середовища, трудового процесу та шкідливого впливу на здоров`я позивача за вищевказаний період роботи - відповідачем не надано. Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 року встановлено, що обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155, ратифікованою Україною законом № 3988-VI ( 3988-17 ) від 02 листопада 2011 року передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Частиною 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Встановлено, що внаслідок професійного захворювання позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних можливостей, змінився його звичний спосіб життя, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що призводить до порушення його звичайного способу життя та вимагає від нього додаткових зусиль для його організації. Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що "громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди". Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, до юридичного складу, який є підставою для відшкодування моральної шкоди, входять: моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, наявність причинного зв`язку та вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, діючим законодавством не заперечується можливість стягнення з власника підприємства моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати таку моральну шкоду. Крім того, відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача також не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві. Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Судом встановлено, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло також з вини АТ «ПІВДГЗК», яким було допущено перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища, що підтверджено висновком МСЕК щодо втрати позивачем професійної працездатності, а тому наявні правові підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок професійного захворювання. Представником відповідача на надано частину документа щодо оцінки умов праці, проте суд не бере даний доказ до розгляду, оскільки останій не містить інформацію щодо предмета доказування. Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди суд враховує конкретні обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров`я, вину підприємства в заподіянні шкоди, суттєвість вимушених змін у житті. Суд також враховує, що згідно з Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання - причиною профзахворювань є тривалий стаж роботи в шкідливих умовах праці. Визначаючи розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, ступінь втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, наслідків, що наступили. З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 50 000,00 грн без урахування податку з доходу громадян, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що він зазнає у зв`язку з погіршенням здоров`я, у задоволенні іншої частини позову необхідно відмовити. На підставі вищевикладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню - стягненню з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 50 000,00 грн без урахування податку з доходів фізичних осіб. Також підлягає стягненню з відповідача судовий збір в доход держави у розмірі 500,00 грн. На підставі ст.ст. 8, 22, 58 Конституції України, ст.ст. 5, 23, 1166, 1167, 1168 ЦК України, ст.ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст.13 Закону України "Про охорону праці" та

Outcome: partial