Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що згідно кредитного договору № 281 від 24.05.2006 року фізична особа [PERSON] отримав в Рівненському обласному управлінні ВАТ "Державний ощадний банк України" кредит на споживчі цілі у сумі 45 000,00 доларів США під 11,5 % річних, з терміном повернення не пізніше 23.05.2011 року. Згідно п. 1.2 договору, кредит надається на 60 місяців зі строком остаточного повернення кредиту не пізніше 23.05.2011 року. Кредит був наданий під поруку фізичної особи [PERSON] - договір поруки № 281/1 від 24.05.2006 р., та під іпотеку житлового будинку з господарськими будівлями, загальною площею 210,0 кв.м, житловою площею 60,2 кв.м; та земельної ділянки площею 0.11 гектарів, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що знаходяться за адресою: Рівненська область, Рівненський район, с. Обарів, вул. Джерельна, буд.43 - іпотечний договір від 24.05.2006 р., реєстровий №1248, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу [PERSON] Взяті на себе зобов'язання позичальник не виконав, що призвело до утворення простроченої заборгованості, тому 06.10.2011 року Банк звернувся до Рівненського районного суду з позовом про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства „Державний ощадний банк України" в особі філії Рівненського обласного управління АТ „Ощадбанк" заборгованості за кредитним договором №281 від 24.05.2006 року в розмірі 54 875 дол. США та 20 центів та судових витрат в розмірі 1700,00 грн. 01.06.2012 р. по даній судовій справі Рівненським райсудом було винесено рішення та стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства „Державний ощадний банк України" заборгованість за кредитним договором №281 від 24.05.2006 року в розмірі 59 799 дол. США та 90 центів, та судових витрат в розмірі 2214,72 грн. Згідно п. 3.1.3 Іпотечного договору іпотекодержатель (банк) має право звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання зобов'язання за кредитним договором та/або цим договором. Вимоги про звільнення житлового приміщення надіслані банком на адресу відповідачів та мешканців предмету іпотеки. Зважаючи на невиконання взятих на себе зобовязань позивач просить суд постановити рішення, яким: стягнути з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства „Державний ощадний банк України" в особі філії - Рівненського обласного управління АТ „Ощадбанк" шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 24.05.2006 року, реєстровий № 1248, а саме житловий будинок з господарськими будівлями, та земельну ділянку площею 0,11 гектарів, що за адресою: вул. Джерельна, буд.43, с. Обарів, Рівненського району Рівненської області, та належить [PERSON] на підставі наступних правовстановлюючих документів: свідоцтва про право власності на будинковолодіння, виданого виконавчим комітетом Обарівської сільської ради Рівненського району Рівненської області відповідно до рішення № 21 від 29.05.1997 р., зареєстрованого 12.06.1997 в КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» за реєстраційним № 3-27-584, та Державного акта на право приватної власності на землю серії II РВ № 031812, виданого 29.12.1999 Обарівською сільською радою Рівненського району Рівненської області згідно рішення від 23.12.1997 року №344, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №8256, з метою погашення заборгованості за кредитним договором № 281 від 24.05.2006 року, розмір якої становить 116 775,70 дол. США (сто шістнадцять тисяч сімсот сімдесят п'ять доларів США 70 центів), у тому числі: ●залишок простроченої позики - 41 250,00 дол. США; ●нараховані та несплачені відсотки за користування позикою - 10 717,16 дол. США; ●нарахована та несплачена пеня по основному боргу - 45 661,15 дол. США; ●нарахована та несплачена пеня по відсотках - 11 483,66 дол. США; ●3% річних за прострочену заборгованість по основному боргу - 6 152,31 дол. США.; ●3% річних за прострочену заборгованість по відсотках - 1 511,42 дол. США. Визначити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Надати публічному акціонерному товариству "Державний ощадний банк України" в особі філії - Рівненського обласного управління АТ „Ощадбанк" право на подання та отримання в будь-яких установах, підприємствах, організаціях, а також в органах державної реєстрації прав - структурних підрозділах територіальних органів Мін'юсту, що забезпечують реалізацію повноважень Укрдержреєстру та реєстрації права власності на нерухоме майно, та нотаріусів, будь-яких документів (їх копії дублікати, витягів з державних реєстрів, довідки) необхідних для продажу житлового будинку з госопдарськими будівлями загальною площею 210,0 кв.м, житловою площею 60,2 кв.м; та земельної ділянки площею 0.11 гектарів, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що знаходяться за адресою: вул. Джерельна, буд.43, с. Обарів Рівненського району Рівненської області. На період реалізації предмета іпотеки передати його в управління публічному акціонерному товариству „Державний ощадний банк України" в особі філії - Рівненського обласного управління АТ „Ощадбанк" (м. Рівне, вул. Симона Петлюри, 16, код ЄДРПОУ 09333401, р/р № [NUMBER] в філії - Рівненському обласному управлінні АТ „Ощадбанк", МФО 333368), в порядку ст. 34 Закону України «Про іпотеку». Виселити всіх мешканців, а саме: [PERSON] (1962 р. н.), [PERSON] (1986 р. н.), [PERSON] (1989 р. н.), [PERSON] (1966 р. н.), [PERSON] (2011 р. н.), законним представником якої є: [PERSON], з житлового будинку 43, по вул. Джерельна, в с. Обарів Рівненського району Рівненської області, зі всіма невід'ємними його при належностями, зі зняттям з реєстраційного обліку у відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України Рівненського району без права надання іншого житла та, в порядку ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», позбавити права користування житловим приміщенням вищевказаного будинку; стягнути з відповідачів, солідарно, на користь публічного акціонерного товариство „Державний ощадний банк України" в особі філії - Рівненського обласного управління АТ „Ощадбанк судовий збір у розмірі 243,60 грн. В судовому засіданні представники позивача позов підтримали та надали суду пояснення про обставини, що описані вище. На заперечення проти позову подали свої заперечення. Зазначають, що згідно п. 4.2 кредитного договору, за порушення взятих на себе зобов'язань з своєчасного поверненню основної суми кредиту та сплати відсотків за користування кредитом позичальник зобов'язується сплатити на користь банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Таке положення кредитного договору відповідає частині 3 статті 549 ЦК України, відповідно до якої пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 01.06.2012 р. задоволено позов банку до [PERSON], [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором. Однак, дана обставина не позбавляє АТ "Ощадбанк" права на стягнення наявної заборгованості у спосіб стягнення, відмінний від попереднього, а саме - шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Щодо думки представника відповідачів про закінчення строку позовної давності для звернення стягнення на предмет іпотеки, то такі строки банк не пропустив. Так, 06.10.2011 року до Рівненського районного суду Рівненської області банком пред'явлено позов про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором. 01.06.2012 р. Рівненським районним судом Рівненської області ухвалено відповідне рішення. 16.10.2014 р. під час зустрічі [PERSON] з представником банку був складений акт перевірки заставленого майна, який відповідач підписав особисто. 04.11.2014 р. до Рівненського районного суду Рівненської області банком пред'явлено позов про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення. Відповідно до п. 6.7 кредитного договору, сторони домовилися про збільшення строків позовної давності до 3 років для всіх грошових зобов'язань позичальника (в тому числі, але не виключно, щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за його користування, комісійних винагород, штрафів, пені), що передбачені умова цього договору. Отже, доводи про закінчення строку позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки не відповідають положенням ст. ст. 257, 259, 266 Цивільного кодексу України, ст. 17 Закону України «Про іпотеку». Щодо дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», то поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання. Відтак установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) таке майно. За таких умов просять суд задоволити заявлений позов. Відповідач [PERSON] та представник відповідачів позов не визнали. Подали до суду письмові заперечення. Зазначають, що банк пропустив строки для звернення до суду за захистом свої прав, а тому подали відповідну заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності (ч. 4 ст. 267 ЦК України). В той же час подали заяву, за якою просять суд зменшити розмір неустойки (пені). Додають, що банком не зазначена сума боргу з урахуванням трирічного строку давності, оскільки розрахунок береться, починаючи з 2009 року, а слід було б робити такий розрахунок з 2011 року. Також зауважують на дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Вважають передчасними заявлені вимоги про виселення мешканців. Відповідач [PERSON] додав, що він пропонував банку реалізувати цей будинок, але за умови, щоб йому придбали однокімнатну квартиру; або щоб борг реструктуризували, чи знайшли інші шляхи помякшення валютного тиску. Проте компроміс не був знайдений. Тому просять суд відмовити в задоволенні позову. Інші відповідачі не зявлялися в судове засідання. Про дату і час повідомлялися своєчасно. Представник Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області (як органу опіки та піклування) просить суд відмовити в задоволенні позову зважаючи, що в разі виселення всіх мешканців з будинку будуть порушені права неповнолітньої дитини. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, згідно кредитного договору № 281 від 24.05.2006 року фізична особа [PERSON] отримав в Рівненському обласному управлінні ВАТ "Державний ощадний банк України" кредит на споживчі цілі у сумі 45 000,00 доларів США під 11,5 % річних, з терміном повернення не пізніше 23.05.2011 року. Згідно п. 1.2 кредит надається на 60 (шістдесят) місяців зі строком остаточного повернення кредиту не пізніше 23.05.2011 року. Кредит був наданий під поруку фізичної особи [PERSON] - договір поруки № 281/1 від 24.05.2006 р., та під іпотеку житлового будинку з господарськими будівлями загальною площею 210,0 кв.м, житловою площею 60,2 кв.м; та земельної ділянки площею 0,11 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що знаходяться за адресою: вул. Джерельна, буд.43, с. Обарів Рівненського району Рівненської області (іпотечний договір від 24.05.2006 р., реєстровий №1248). Щодо суми заборгованості. На даний час згідно до наданих банком розрахунків заборгованість за кредитним договором № 281 від 24.05.2006 року становить 116 775,70 дол. США (сто шістнадцять тисяч сімсот сімдесят п'ять доларів США 70 центів), у тому числі: ●залишок простроченої позики - 41 250,00 дол. США; ●нараховані та несплачені відсотки за користування позикою - 10 717,16 дол. США; ●нарахована та несплачена пеня по основному боргу - 45 661,15 дол. США; ●нарахована та несплачена пеня по відсотках - 11 483,66 дол. США; ●3% річних за прострочену заборгованість по основному боргу -- 6 152,31 дол. США.; ●3% річних за прострочену заборгованість по відсотках - 1 511,42 дол. США. Як вбачається з матеріалів справи, 01.06.2012 року Рівненським районним судом Рівненської області був задоволений позов ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості на загальну суму 59799 доларів США та 90 центів; та судових витрат в розмірі 2214,72 грн. Банк звернув дане рішення до виконання, але на даний час постановою державного виконавця відділу ДВС Рівненського районного управління юстиції від 05.11.2014 року виконавче провадження зупинене, оскільки оголошений розшук транспортних засобів, що належать боржнику. З наданих матеріалів не зрозуміло, чи проводилися стягнення на виконання рішення суду від 01.06.2012 року; якщо так, то яка сума грошових коштів була погашена, оскільки відповідач [PERSON] пояснював, що ним частково погашалася заборгованість, а потім він перестав її сплачувати. Отже, наведена банком сума не може прийматися до уваги як така, що відображає реальну заборгованість. Щодо застосування положень частини 3 та 4 ст. 267 ЦК України (строки позовної давності). Частинами 3 та 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд вважає, що банк не пропустив строки для звернення до суду за захистом свої прав. Відповідно до п. 1.2 кредитного договору кредит надавався на 60 (шістдесят) місяців зі строком остаточного повернення кредиту на пізніше 23.05.2011 року. Статтею 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. 3). Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. 4). 06.10.2011 року до Рівненського районного суду Рівненської області банком пред'явлено позов про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором. 01.06.2012 Рівненським районним судом Рівненської області ухвалено відповідне рішення. 16.10.2014 р. під час зустрічі [PERSON] з представником банку було складено акт перевірки заставленого майна, який відповідач підписав особисто. За таких умов наявне переривання перебігу позовної давності, а тому немає підстав для відмови в задоволенні позову на підставі частини 3 та 4 ст. 267 ЦК України, про що просить відповідач. Щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» як підставу для відмови в позові. Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлено умови, за яких таке примусове стягнення забороняється, а саме: нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 27 травня 2015 року ухвалив постанову у справі № 6-57цс15, предметом якої був спір про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту і звернення стягнення на предмет іпотеки. Суд зробив правовий висновок про те, що поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Відтак установлений Законом № 1304-УП мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Отже, немає підстав для відмови в позову на підставі положень вищевказаного Закону. Щодо заявлених позовних вимог про виселення мешканців та зняття їх з реєстраційного обліку. Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України, позбавити громадянина житла можна лише на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 109 Житлового кодексу України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення, всі громадяни, що мешкають у ньому, зобовязані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Оскільки в разі ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні виконання імперативно-диспозитивних приписів, встановлених ст. 40 Закону України Про іпотеку та ч. 3 ст. 109 ЖК України щодо примусового виселення за рішенням суду мешканців із житлового будинку або житлового приміщення, на які здійснюється звернення як на предмет іпотеки, то такі позовні вимоги на цій стадії не можуть бути задоволені, оскільки на цей момент відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав та свобод іпотекодержателя або нового власника щодо звільнення вказаних житлових приміщень їх мешканцями, в розумінні вимог ст. 3 ЦПК України щодо права особи для звернення до суду за захистом. Таким чином, розгляд позову іпотекодержателя або нового власника має відбутися після того, як мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги. Крім того, в іпотеку був переданий житловий будинок, що був придбаний не за рахунок кредитних коштів. У правовому висновку у справі 6-39цс15 від 18 березня 2015 року, номер в ЄДРСР 43246920, Верховний Суд України вказав, що особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Установивши у справі, яка переглядається, що в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла. Отже, виселення мешканців можливе за умови надання їм іншого житлового приміщення. А такий варіант не був запропонований позивачем. Крім того, позовні вимоги про виселення є також передчасно заявленими. Суд вважає, що вимоги про покладення зобовязання провести зняття з реєстрації також є передчасними, оскільки відповідно до вимог статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду. Щодо позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно ч.2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 1049 ЦК України вказує, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором. Відповідно до ст. 554 Цивільного кодексу України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів та неустойки. Згідно статті 7 Закону України „Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки Іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Якщо інше не встановлено законом або іпотечним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги Іпотекодержателя щодо відшкодування: витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки; витрат на утримання і збереження предмета іпотеки; витрат на страхування предмета іпотеки; збитків, завданих порушенням основного зобов'язання чи умов іпотечного договору. Відповідно до статті 33 Закону України „Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя. Проте суд не може задоволити позов, виходячи з наступного. Позивач просить звернути стягнення на майно, що знаходиться в іпотеці; визначити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Однак, як вказав Верховний Суд України в правовій позиції в постанові від 27 травня 2015 року у справі 6-61цс15 (номер в ЄДРСР 44749756), положеннями частини першої статті 39 Закону «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону «Про іпотеку», судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України дійшли правового висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону». У відповідності до ч. 6 ст. 38, 39 Закону «Про іпотеку», ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Таким чином позовна вимога звернути стягнення на будинок та земельну ділянку, що знаходяться в іпотеці, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, суперечить вищевказаному Закону. Крім того, при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом із вартістю іпотечного майна, оскільки згідно зі статтею 39 Закону України «Про іпотеку» в задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки може бути відмовлено, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. А таку оцінку, зважаючи на наявні матеріали справи, надати не можливо. Як видно з розрахунку, позивачем обраховано пеню в доларах США. Як зазначено в Постанові ВСУ від 1 квітня 2015 року у справі 3-29гс15 (номер в ЄДРСР 43578669), оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні. Таким чином, обрахунок пені в доларах, розмір якої в договорі обмежений обліковою ставки Національного банку України, суперечить законодавству. Таким чином, банк не визначив суму заборгованості, в рахунок якої слід провести стягнення предмета іпотеки. За таких умов заявлений позов є як недоведеним, так і безпідставним, а тому в його задоволенні слід відмовити. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed