Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаною позовною заявою з вимогою до [PERSON] , в інтересах неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно 1/4 частини житлового будинку та 3/8 частин житлового будинку, що по [ADDRESS] після смерті [PERSON] та [PERSON] . У обґрунтування позовної заяви [PERSON] зазначив, що [INFO] помер його батько [PERSON] після смерті якого відкрилася спадщина у складі Ѕ частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] (далі - будинок, спадкове майно), який побудований батьками позивача і належав їм на праві спільної сумісної власності подружжя. [PERSON] заповіту не залишив, тому відбувається спадкування за законом. На день смерті [PERSON] разом з ним постійно проживали та були зареєстровані його дружина (мати позивача) [PERSON] , та позивач. У 2003 році брат [PERSON] одружився з [PERSON] їх діти [PERSON] , 2004 року народження, та [PERSON] , 2008 року народження, народилися в м. Рівне, навчалися в дошкільних навчальних закладах м. Рівне, а пізніше пішли навчатися до міських шкіл, де продовжують навчатися. Станом на 07 червня 2017 року брат позивача [PERSON] , із дружиною [PERSON] та дітьми [PERSON] , [PERSON] , були зареєстровані у будинку, але фактично там не проживали. [PERSON] після закінчення школи в смт. Зарічне навчалася у м. Рівне, після цього працювала в дошкільному навчальному закладі в м. Рівне, а в подальшому почала працювати в Рівненському обласному інституті післядипломної педагогічної освіти. Таким чином, як зазначає [PERSON] спадкоємцями першої черги, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] , а брат позивача [PERSON] спадщину після смерті батька не прийняв, оскільки на день смерті останнього постійно проживав разом із сім`єю в м. Рівне. Таким чином, спадщина після смерті [PERSON] , зокрема, Ѕ Будинку, підлягала поділу на дві рівні частки, а саме по 1/4 кожному спадкоємцю. Ніхто із спадкоємців не оформив своїх спадкових прав після смерті [PERSON] [INFO] брат позивача [PERSON] помер у місті Рівне. [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина у складі 3/4 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Так, на праві спільної сумісної власності подружжя [PERSON] належала Ѕ Будинку, а іншу частину Будинку вона фактично прийняла як спадщину після смерті чоловіка [PERSON] (1/4 частина), але юридично не оформила. [PERSON] заповіту по смерті не залишила, отже відбувається спадкування за законом. На день її смерті [INFO] разом з нею постійно проживав лише позивач, а тому він вважає, що прийняв спадщину відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Оскільки брат позивача [PERSON] помер раніше матері [PERSON] , то його неповнолітні діти - [PERSON] та [PERSON] вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті [PERSON] . Відтак, спадкоємцями першої черги, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] є [PERSON] (1/2 спадщини [PERSON] ), [PERSON] (1/4 спадщини) та [PERSON] (1/4 спадщини). Спадщина, після смерті [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] фактично оформлена не була. Нотаріус відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на спадкове майно. Ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 25 березня 2020 року, яке згодом неодноразово відкладалось на 09 квітня 2020 року, 18 травня 2020 року, 04 червня 2020 року, 23 червня 2020 року, 07 серпня 2020 року за заявою відповідачки - [PERSON] у зв`язку з оголошенням Постановою КМУ "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" від 11 березня 2020 року карантину. Відповідачка, належним чином повідомлена про дату час та місце проведення підготовчого судового засідання 07 серпня 2020 року повторно не з`явилась, повторно подала заяву вх. № 1995/20 від 03 серпня 2020 року про відкладення розгляду справи у зв`язку з запровадженням на території України карантину. Відзиву на позовну заяву не подала. Ухвалою від 07 серпня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 26 серпня 2020 року, коли відкладено на 07 вересня 2020 року та 22 вересня 2020 року за клопотанням відповідачки з підстав запровадження на території України карантину. За нормою ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання належно повідомленого учасника справи не є перешкодою для розгляду справи. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки у судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином у разі повторної неявки у судове засідання відповідача за визначених ЦПК передумов (ст. 280 ЦПК) може бути підставою ухвалення заочного рішення у справі. Оцінюючи причини неявки у судове засідання відповідачки береться до уваги практика Верховного Суду. Так у постанові Верховного Суду у справі № 924/369/19 вказано, що Постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року №392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів" запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією (у тому числі у м. Рівному). Зокрема, дозволено з 22.05.2020 регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні; з 25.05.2020 перевезення пасажирів метрополітенами. Станом на 22 вересня 2020 року відновлено міжміське сполучення автобусне сполучення між смт Зарічне та м. Рівне, де проживає відповідачка. Наведене свідчить про усунення перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав. Крім того відповідач не обмежений у праві подавати заяви про участь в судовому засіданні у режимі відеоконференції, а також не обмежений у праві подати відзив на позовну заяву засобами зв`язку, подати заяву про розгляд справи за його відсутності чи укласти договір з представником для участі в судовому засіданні. З урахуванням неодноразових неявок [PERSON] у судові засідання з метою дотримання розумних строків розгляду справи, суд відхиляє повторне клопотання відповідачки вх. № 2503/20 від 21 вересня 2020 року (а. с. 138) про відкладення розгляду справи на іншу дату за відсутністю поважної причини. Позивач у судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав, просив позов хзадовольнити, погодився з ухваленням заочного рішення. Представник позивача - адвокат Полюхович С. М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, з підстав зазначених у позовній заяві, просив позов задовольнити, погодився із ухваленням заочного рішення по справі. Відповідачка у судове засідання повторно не з`явилась про дату час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, причини неявки судом визнані неповажними. Відзиву на позовну заяву не подала Згідно ст. 280 ЦПК України наявні передумови для ухвалення заочного рішення по справі, оскільки позивач, через представника надав згоду на ухвалення заочного рішення, відповідач, належним чином повідомлений про судове засідання повторно не з`явився, відзиву на позовну заяву не подав. Суд повно та всебічно дослідивши всі докази у справі у їх сукупності, заслухавши покази свідків дійшов переконання, що обставини, на які покликається позивач у позовній заяві, як на підстави для задоволення заявлених ним позовних вимог знайшли своє підтвердження з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії паспорта, серії [NUMBER] , виданого Зарічненським РВ УМВС України в Рівненській області 23 січня 2006 року (а. с. 8-9) та згідно свідоцтва про народження старого зразка, серії [NUMBER] від 11 листопада 1977 року (а. с. 10) позивач [PERSON] народився [INFO] та його батьками є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 14 травня 1977 року (а. с. 11) батьки позивача [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 14 травня 1977 року. Після укладення шлюбу прізвище матері позивача змінено на " [PERSON] ". Відповідно до копії свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , виданого Зарічненським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Рівненській області 08 червня 2017 року (а. с. 13) [PERSON] помер [INFO] . З копії свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , виданого Зарічненським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Рівненській області 12 червня 2018 року (а. с. 46) вбачається, що [PERSON] померла [INFO] . Відповідно до копії свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , виданого Зарічненським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Рівненській області 06 лютого 2020 року (повторно) (а. с. 95) [PERSON] , 1979 р. н. - брат позивача, помер [INFO] . З довідки Зарічненської селищної ради Рівненської області № 120 від 29 січня 2020 року (а. с. 14) вбачається, що в будинку за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , 1948 р. н. проживав на дату смерті [INFO] , а також за цією адресою були зареєстровані [PERSON] , 1953 р. н. по 12 червня 2018 року - дату смерті, [PERSON] , 1977 р. н. по даний час, [PERSON] , 1979 р. н., з 11 березня 2009 року по 24 квітня 2018 року, [PERSON] 1983 р. н. з 11 березня 2009 року по 26 червня 2018 року, [PERSON] , 2004 р. н. з 11 березня 2009 року по 26 червня 2018 року, [PERSON] , 2008 р. н. з 11 березня 2009 року по 26 червня 2018 року. З довідки Зарічненської селищної ради Рівненської області № 119 від 29 січня 2020 року (а. с. 47) вбачається, що в будинку за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , 1953 р. н. проживала на дату смерті [INFO] , а також за цією адресою у цей час були зареєстровані [PERSON] , 1977 р. н. по даний час, [PERSON] 1983 р. н. з 11 березня 2009 року по 26 червня 2018 року, [PERSON] , 2004 р. н. з 11 березня 209 року по 26 червня 2018 року, [PERSON] , 2008 р. н. з 11 березня 2009 року по 26 червня 2018 року. Довідкою Зарічненської селищної ради Рівненської області №4275 віл 23 липня 2018 року (а. с. 15) доводиться, що позивач до дня смерті батька [PERSON] , проживав у будинку, що по [ADDRESS] . З будівельного паспорта, датованого 1988 року (а. с. 24), витягу з рішення № 142 виконкому Зарічненської ради народних депутатів Рівненської області від 19 травня 1981 року (а. с. 25 -28), будинкової книги (а. с. 16) вбачається, що будинок по [ADDRESS] рахується за [PERSON] з 1988 року. Згідно витягу з Рішення № 109 виконкому Зарічненської селищної ради Рівненської області від 29 листопада 2017 року (а. с. 29) поштову адресу будинку [ADDRESS] , який належить [PERSON] змінено на буд. [ADDRESS] . За виписками з інвентаризаційних матеріалів № 272 від 09 жовтня 2017 року (а. с. 30), виданих [PERSON] вбачається, що житловий будинок з надвірними будівлями за вказаною вище адресою в Рівненському обласному БТІ не зареєстрований. При цьому в технічному паспорті від 26 грудня 2018 року (а. с. 31-35) власником цього будинку вказаний [PERSON] . Відповідно до копії постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину від 09 січня 2019 року (а. с. 48), державний нотаріус Зарічненської районної державної нотаріальної контори, відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться по [ADDRESS] у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нього. З довідки Зарічненської районної державної нотаріальної контори № 01-16/293 від 23 березня 2020 року (а. с. 61), отриманої на виконання ухвали суду, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] до нотаріальної контори звернулась його дружина [PERSON] , спадкова справа заведена 03 листопада 2017 року за № 154/2017, свідоцтво про право на спадщину за законом чи заповітом не видавалось. Заповіт не посвідчувався. Крім того із заявою про прийняття спадщини, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] до нотаріальної контори звернулась його дружина [PERSON] , яка діє від імені малолітньої [PERSON] , спадкова справа заведена 04 квітня 2019 року за №68/2019. Свідоцтво про право на спадщину за законом чи заповітом не видавалось, заповіт не посвідчувався. Із заявою про прийняття спадщини, після смерті [PERSON] , яка померла, 12 червня 2018 року до нотаріальної контори звернувся її син [PERSON] , спадкова справа заведена 08 грудня 2018 року за № 259/2018. Свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом не видавалось, заповіт не посвідчувався. Вирішуючи питання про коло спадкоємців після смерті [PERSON] необхідно зазначити, що спадкоємцями є [PERSON] - дружина спадкодавця та [PERSON] син спадкодавця, позивач. Матеріалами справи, а саме інформацією Головного управління ПФУ в Рівненській області від 01 вересня 2020 року (а. с. 125) підтверджується працевлаштування [PERSON] у період з 04 липня 2004 року по квітень 2018 року у м. Рівне. Цією ж інформацією підтверджується факт працевлаштування [PERSON] у м. Рівне з 05 квітня 2007 року по даний час. Інформацією Головного управління ПФУ в Рівненській області Форма ОК-5 щодо [PERSON] , який у період з 2004 по 2018 рік працював з місцезнаходженням м. Рівне (а. с. 128-129), а також [PERSON] у період з 2004 по даний час працює у м. Рівне (а. с. 130-131). Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судовому засіданні показали, що особисто знають позивача, знали його батьків та брата як сусіди. Вказали, що [PERSON] брат позивача, який помер у м. Рівне не проживав у будинку по [ADDRESS] після закінчення школи з 2003 року. Весь час жив у м. Рівне з дружиною та дітьми та періодично приїжджав до батьків. При цьому свідки вказали, що [PERSON] - позивач проживав у будинку за цією адресою постійно. Таким чином матеріалами справи не підтверджено факту прийняття спадщини братом позивача [PERSON] , який помер [INFO] після смерті батька, оскільки такий не проживав разом зі спадкодавцем та не подав заяву про прийняття спадщини після його смерті. Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. На підставі положень ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу; право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як роз`яснено в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, у тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема, на житловий будинок, іншу споруду. Згідно до п. 3.1 цього листа визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про спадкування" № 7 від 30 травня 2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на спадкове майно - житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS] , в частках, у порядку спадкування за законом а саме: 1/4 частини - після смерті батька, бо Ѕ будинку підлягала поділу на дві рівні частини по ј на кожного спадкоємця - [PERSON] матері позивача та позивачу. 3/8 частини спадщини після смерті матері позивача - [PERSON] , бо решту спадщини успадковують в рівних частках діти брата позивача - [PERSON] , який помер [INFO] у м. Рівне раніше матері. У відповідності до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. При цьому ч. 3 ст.1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Згідно ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Судом також встановлено, що позивач, як спадкоємець першої черги звернувся до державного нотаріуса Зарічненської районної державної нотаріальної контори Герман В. М., яка постановою від 19 січня 2019 року (а. с. 48) відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину з підстав відсутності правовстановлюючих документів на будинок. з надвірними будівлями по [ADDRESS] . Стаття 1298 ЦК України передбачає, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Судом встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS] перебував у спільній сумісній власності батьків позивача, які померли [PERSON] та [PERSON] . При цьому його батько помер раніше дружини, що спричинило перехід спадщини Ѕ від його частки дружині та Ѕ від його частки позивачеві в силу спільного проживання разом з спадкодавцем. Після смерті матері позивач успадкував Ѕ її частини, оскільки проживав з нею на час прийняття спадщини. Іншу частину в рівних частках успадкували діти брата позивача, оскільки він помер раніше матері. Відтак, оскільки правовстановлюючий документ на будинок відсутній, але такий входить до складу спадщини, а позивач є спадкоємцем за законом, який постійно проживав із спадкодавцем на дату відкриття спадщини, суд приходить до висновку про визнання за ним права власності нажитловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи той факт, що позовні вимоги підлягають до задоволення повністю з відповідачки на користь позивача підлягаєть відшкодуванню судові витрати, сплачені при поданні позову у розмірі 1867,00 грн. До початку судових дебатів представник позивача заявив клопотання про відшкодування позивачеві витрат з надання професійної правничої допомоги та долучив до справи договір про надання правничої допомоги від 03 лютого 2020 року, акт наданих послуг на суму 5000,00 грн., квитанцію АТ КБ Приватбанк № 0.0.1664555004.1 від 31 березня 2020 року про сплату [PERSON] суми 5000,00 грн. з призначенням платежу "Гонорар за договором від 03 лютого 2020 року". Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи. Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Судом встановлено, що 03 лютого 2020 року між адвокатським бюро Сергія Полюховича та [PERSON] укладено Договір про надання правничої допомоги, відповідно до якого адвокат бере на себе обов`язок надання правової допомоги по захисту інтересів клієнта, в тому числі інформаційно-консультативні послуги, що стосуються справи клієнта та приймає на себе обов`язки представляти права і законні інтереси клієнта у Зарічненському районному суді Рівненської області. На виконання умов Договору про надання правничої допомоги від 03 лютого 2020 року, позивачем надано суду ордер серії РН-596 № 099 від 03 лютого 2020 року (а. с. 74). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Наведена правова позиція викладена в Додатковій Постанові Верховного суду від 24 січня 2019 року у справі №910/15944/17. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд погоджується з доводами позивача про те, що долучені до матеріалів заяви копії документів підтверджують надання адвокатом Полюховичем С. М. правової допомоги позивачу при розгляді цієї справи, погоджується з розміром витрат на професійну правову допомогу в сумі 5 000, 00 грн., оскільки такі є співмірні з складністю справи в якій представник здійснював підготовку позовної заяви, витребовував докази, забезпечував участь свідків, брав неодноразову участь в судових засіданнях. Зокрема, відповідно до акту наданих послуг адвокатом Полюховичем С. М. клієнту [PERSON] (а. с. 149), згідно договору про надання правової допомоги від 03 лютого 2020 року (а. с. 150), суд стягує з відповідача на користь позивача наступні кошти: вивчення та правовий аналіз матеріалів справи, підготовка правової консультації, консультація - 500,00 грн., складення позовної заяви 1000,00 грн., підготовка процесуальних документів, ознайомлення з матеріалами справи - 500,00 грн., участь у дев`яти судових засіданнях - 3000,00 грн., а всього 5000,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved