Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Дзержинського міського суду Донецької області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених вимог вказує, що вона є власницею квартири, розташованої за адресою: Донецька область, м.Торецьк (колишня назва м.Дзержинськ), смт.Північне (колишня назва смт.Кірове), [ADDRESS]. Разом з позивачем у квартирі зареєстрований її син [PERSON] Проте вже тривалий час він не проживає у вказаному вище приміщенні, не сплачує комунальні послуги та не бере участі в утриманні житлового приміщення. Відповідач з 2014 року і по теперішній час мешкає на території Російської Федерації. У звязку з тим, що в квартирі зареєстрований відповідач по справі, [PERSON] позбавлена можливості оформити субсидію. Таким чином, позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Позивач в судове засідання не зявилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримає у повному обсязі, наполягає на їх задоволенні. Відповідач в судове засідання не прибув з невідомих суду причин, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутністю не надавав. Справа розглядається на підставі ст. 280 ЦПК України заочно. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, з огляду на таке. У відповідності до вимог ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст.383\~ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Вимогами ст.386\~ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391\~ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116\~Житлового кодексу\~Української РСР (далі ЖК УРСР). У звязку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Судом встановлено, що позивач [PERSON] (дошлюбне прізвище Боголюбова) Л.К. уклала шлюб з [PERSON] та змінили прізвище на "Лосенкова", про що свідчить свідоцтво про шлюб серії ІІ-ВО №261950 від 20.07.1985 року. Зі штампів в паспорті серії ВК 467258 виданого Дзержинським МВ ГУМВС України в Донецькій області 31.01.2008 року на ім'я [PERSON] вбачається, що позивач 08 січня 2008 року уклала шлюб з [PERSON] 29 грудня 2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний та після розірвання шлюбу позивач залишила собі прізвище "Писарєва". Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.08.2004 року та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, видане Бюро технічної інвентаризації м.Дзержинська №4371667 від 06.08.2004 року позивач [PERSON] є власницею квартири №39 в будинку №22, що знаходиться в м.Торецьк (колишня назва м.Дзержинськ) Донецької області в смт.Північне (колишня назва смт.Кірове) по вул.Юності (а.с.14,15). З довідки\~про склад\~сімї №б/н від 17.12.2018 року вбачається, що в квартирі № 39 в будинку №22, що знаходиться в м.Торецьк (колишня назва м.Дзержинськ) Донецької області в смт.Північне (колишня назва смт.Кірове) по вул.Юності, власником якої є [PERSON], також зареєстрований її син [PERSON], [INFO] (а.с.17). Судом встановлено, що з 28.08.2014 року відповідач не проживає у вказаному житловому приміщенні, що підтверджується актом № 71 вуличного комітету від 15.12.2018 року (а.с.16). Таким чином, позивач [PERSON], як власниця вказаного житла, має право володіти, користуватися та розпоряджатися житловим приміщенням на власний розсуд, використовувати житло для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст.379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.\~383\~ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Наявність реєстрації місця проживання [PERSON] в квартирі позивача обмежує її права, як власника, і вона на підставі ч.3 ст.346\~ЦК України має право вимагати в судовому порядку усунення перешкод у здійсненні такого права. На підставі наведеного, суд дійшов висновку про задоволення заявлених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що у разі задоволення позову, інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Отже, в силу вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,80 грн., що підтверджується залученою до справи квитанцією про його оплату (а.с.2).

Outcome: approved