Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

У червні 2018 року позивач звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою. Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що 29.01.2016 вона уклала з відповідачем шлюб. [INFO] у сторін народився син [PERSON] . Зі слів позивача, у червні 2017 року сторони припинили сімейні відносини, дитина залишилась проживати з матір`ю. Позивач вказувала, що вона позитивно характеризується, не має шкідливих звичок, має час на догляд та розвиток сина, може забезпечити йому належні умови для проживання та навчання, тому інтересам дитини буде відповідати ситуація, коли вона залишиться проживати разом з матір`ю, позивачем за первісним позовом. Також позивач зазначала, що так як сторонами не досягнуто згоди щодо місця проживання їх сина, то у неї є труднощі щодо реєстрації місця проживання дитини, що є необхідним для оформлення дитини в дошкільні навчальні заклади та до школи. З огляду на викладене та посилаючись на вимоги законодавства, позивач просила суд визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Москва, Російської Федерації, з нею за адресою: [ADDRESS] . Не погоджуючись з позовом [PERSON] , відповідач подав до суду зустрічний позов про визначення місця проживання дитини. Свої зустрічні вимоги відповідач обґрунтував тим, що 29.01.2016 сторони уклали шлюб, а [INFO] у них у Російській Федерації народився син [PERSON] . Зі слів позивача за зустрічним позовом, з червня 2017 року сторони припинили сімейні відносини і 15.06.2018 без його участі за заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі № 369/13033/17 шлюб сторін було розірвано, проте його представником була подана заява про перегляд вказаного заочного рішення суду. [PERSON] вказував, що у 2017 році [PERSON] разом з дитиною без його відома та згоди виїхала в Україну та вивезла їх спільну дитину, і він втратив зв`язок з дитиною. Позивач за зустрічним позовом зазначав, що він повністю готовий та бажає виховувати свою дитину, має належні умови утримання дитини, власну квартиру, офіційну роботу, з можливістю індивідуального графіка, має 2 вищі освіти та одну спеціальну освіту, має тверді моральні принципи та хороші характеристики за місцем роботи, шкідливих звичок не має. [PERSON] наголошував на тому, що і він, і син сторін є громадянами Російської Федерації. З огляду на викладене та посилаючись на вимоги законодавства, [PERSON] просив суд: визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , громадянина Російської Федерації, з ним, який проживає за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 15.06.2018 було відкрито загальне позовне провадження у справі та розпочато підготовче провадження у справі. Відповідно до розпорядження № 229 від 23.08.2018 щодо призначення повторного автоматичного розподілу судових справ у зв`язку з відстороненням судді Києво-Святошинського районного суду Київської області [PERSON] від здійснення правосуддя та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справ між суддями від 27.08.2018 справу було передано на розгляд судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Дубас Т.В. У хвалою суду від 30.10.2018 було залучено до участі у справі у якості третьої особи орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області. Ухвалою суду від 03.01.2019 було прийнято зустрічний позов, об`єднано його в одне провадження з первісним позовом. Ухвалою суду від 04.02.2020 було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. 28.11.2018 до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому він заперечив проти вимог позивача за первісним позовом, вважав, що сину буде краще, якщо він буде проживати разом з ним, з батьком. 10.12.2018 до суду надійшли письмові пояснення позивача, де вона заперечувала позицію і доводи відповідача, просила задовольнити її позов. 03.01.2019 до суду надійшли заперечення на письмові пояснення позивача, де відповідач заперечував позицію і доводи позивача, просив відмовити у задоволенні її позову 17.01.2019 до суду надійшов відзив позивача на зустрічну позовну заяву, в якому вона зауважила, що на законних підставах вивезла їх відповідачем спільну дитини в Україну, за згодою відповідача, що вона не стверджувала, що відповідач має негативні характеристики, що він не бачився з їх спільною дитиною, тому що не приїздив до сина в Україну. Крім того, [PERSON] вказувала, що відповідач за первісним позовом не надає ніякої фінансової допомоги дитині, не спілкується з дитиною по телефону та через інші засоби зв`язку, дитина тривалий час не бачила батька та не пам`ятає його вже візуально, що вона не проти спілкування батька із сином, проте батько з власної ініціативи не бере участі у вихованні дитини. Просила відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви. 22.03.2019 до суду надійшла відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, в якій позивач за зустрічним позовом наголошував на тому, що [PERSON] незаконно вивезла їх сина до України і заперечував її доводи, викладені у відзиві, наполягав на тому, що можливо визначити місце проживання дитини саме з ним, з батьком, просив первісний позов залишити без задоволення, а його зустрічний позов - задовольнити. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом та її представник в судове засідання не з`явились, подали до суду клопотання про розгляд справи без їх участі, первісні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Під час розгляду справи проти задоволення зустрічного позову заперечували. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом та його представник в судове засідання також не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені, неодноразово просили суд відкласти розгляд справи. Під час розгляду справи просили суд задовольнити зустрічний позов, проти задоволення первісного позову заперечував. Третя особа в судове засідання свого представника не направила, звернулась до суду з клопотанням про розгляд справи без участі її представника, спір вирішити у відповідності до вимог чинного законодавства. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд враховує, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України №392 від 20.05.2020 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" у чинній редакції, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 з 12.03.2020 по 31.07.2020 (в редакції останніх змін) на всій території України встановлено карантин. Постановою Кабінету Міністрів України від 04.05.2020 №343 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та відповідно до підпункту 8 пункту 2 постанови дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів та психологів. Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 №392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів" запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією (у тому числі у м. Миколаєві). Зокрема, дозволено: з 22.05.2020 регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні; з 25.05.2020 перевезення пасажирів метрополітенами. Наведене свідчить про усунення перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони уклали 29.01.2016 шлюб, зареєстрований Хімкінським управлінням загс Головного управління загс Московської області за актовим записом № 53, що вбачається зі свідоцтва про укладення шлюбу. [INFO] у сторін народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження. З огляду на відмітку на свідоцтві про народження сина сторін, датовану 23.10.2018, він набув громадянство Російської Федерації. Відповідно до довідки виконкому Софіївсько-Борщагівської сільської ради № 1494 від 30.05.2018 позивач зареєстрована та проживає в [ADDRESS] , і з нею проживає та знаходиться на її утриманні син [PERSON] , [INFO] . Згідно з актом обстеження житлових умов заявника, складеного депутатом Софіївсько-Борщагівської сільської ради Нестеруком А.А. 21.03.2018, позивач та її син [PERSON] , [INFO] , проживають в квартирі за адресою: [ADDRESS] , родина проживає у гарних умовах, дитячу кімнату обладнано всім необхідним для комфортного проживання, навчання та дозвілля дітей. З огляду на довідку про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 30.05.2018 позивач одна зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Листом відділу реєстрації місця проживання та ведення реєстру територіальної громади виконкому Софіївсько-Борщагівської сільської ради № 1910 від 28.11.2017 позивачу на її звернення щодо реєстрації місця проживання її сина було роз`яснено, що місце проживання дитини, яка не досягла 14 річного віку, можна зареєструвати за місцем проживання одного з батьків за письмовою згодою іншого з батьків, крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Відповідно до висновку Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області № Ю137769.3411.2 від 18.10.2018, складеного на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській районній державній адміністрації Київської області від 09.10.2018 (протокол № 22) орган опіки та піклування (Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області) вважає за доцільне визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Також у даному висновку зафіксовано, що позивач за первісним позовом разом із сином з червня 2017 року проживають за адресою: [ADDRESS] . 22.03.2017 відповідачем було надано позивачу дозвіл на виїзд до України, в`їзд їх сина до Російської Федерації та на виїзд з неї. З огляду на характеристику відповідача за первісним позовом від 02.11.2018 за місцем роботи він характеризується позитивно. Відповідно до довідки про доходи з фізичної особи № 5 від 26.10.2018 відповідач за первісним позовом мав дохід за липень-жовтень 2018 року у розмірі 35 298,15 рублів. Згідно з судовим наказом, виданим 04.05.2018 мировим суддею судової дільниці № 167 району Північне Тушино м. Москви, було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 заробітку та/чи іншого доходу щомісячно, починаючи з 04.05.2018. Відповідно до постанови судового приставу-виконавця ВСП по Північно-Західному АО УФССП Росії по Москві про розрахунок заборгованості по аліментам від 10.12.2019 визначено відповідачу за первісним позовом, як боржнику, заборгованість по аліментам у розмірі 135 696,13 рублів. З огляду на психолого-педагогічну характеристику сина сторін [PERSON] № 60 від 01.07.2019 дитина з 2018 року відвідує групу № 5 «Віночок» ДНЗ (ясла-садочок) комбінованого типу № 13 «Пілот» Білоцерківської міської ради Київської області, дитину приводить і забирає мама. Заочне рішення Хімкінського міського суду Московської області від 17.06.2019 у справі № 2-6239/2018 та висновок експерта від 22.03.2019 № 070-02-2019, подані відповідачем за первісним позовом з посиланням на кримінальне провадження від 08.11.2019, внесене до ЄРДР № 12019110200005388 з метою показати негативні особисті якості позивача за первісним позовом, суд не може прийняти до уваги з огляду на проголошену у ст. 62 Конституції України презумпцію невинуватості та на вимоги ч. 4 ст. 77 ЦПК України як неналежні докази. З огляду на встановлені обставини суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Україною 27.02.1991, що набула чинності для України 27.09.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Виходячи зі змісту ч.ч. 6-10 ст. 7 СК України, жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 18 СК України способами захисту сімейних прав та інтересів є, зокрема, встановлення правовідношення. У відповідності до ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною 1 ст. 161 СК України визначено, що, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц, Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України "Про міжнародні договори України". Декларація не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою та не є частиною національного законодавства України. Натомість, чинною для України є Конвенція про права дитини від 20.11.1989 (надалі- Конвенція). Згідно з положеннями ст. 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Наведенні положення узгоджуються з нормами Конституції та законів України. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до частин 1-2 статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Статтею 141 Сімейного кодексу України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. При визначенні місця проживання дитини першочергова увага має приділятися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції. З огляду на встановлені обставини та вище проаналізовані правові норми та судову практику суд приходить до наступних висновків. З урахуванням вимог ст. 141 СК України кожна із сторін, які є батьками малолітньої дитини [PERSON] і які проживають окремо, має рівне право на те, щоб син проживав саме з ним. Проте, суд враховує приписи ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини та обставини, визначені ч. 1 ст. 161 СК України, а саме те, що на час вирішення спору дитина має чотирирічний вік, вже тривалий час проживає саме з матір`ю, знаходиться на її утриманні, батько участі в утриманні дитини не бере, мати створила для дитини комфортні умови для проживання, що наразі вже звичні для дитини. У ході розгляду справи доказів того, що батько намагався протягом часу, коли дитина проживала з матір`ю, бачитись і спілкуватись з дитиною, а також що проживання сина сторін саме з матір`ю буде суперечити його інтересам, суду надано не було. Орган опіки та піклування, на якого покладено функції захисту прав та інтересів дітей, вважає за доцільне визначити місце проживання сина сторін саме з матір`ю. Твердження відповідача за первісним позовом про те, що мати дитини незаконно вивезла їх дитину до України, не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи, так як суду було надано нотаріально засвідчений дозвіл батька дитини на такі дії матері. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що якнайкращому забезпеченню інтересів дитини [PERSON] , [INFO] , буде відповідати та ситуація, коли він буде проживати разом з матір`ю [PERSON] , що ніяким чином не буде порушувати право батька на побачення з його сином та на участь в його житті. Той факт, що дитина може бути громадянином іншої держави, даному висновку суду не суперечить, оскільки згідно з ч. 1 ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами. Більше того, відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про громадянство України» дитина сторін є громадянином України з огляду на те, що її матір є громадянкою України. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом сплачений при подачі позову до суду судовий збір у розмірі 704,80 грн. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З урахуванням викладеного,

Outcome: approved