Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-22 00:00:00

13.12.2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ "ПівнГЗК" про стягнення моральної шкоди внаслідок професійного захворювання. В обґрунтування позову зазначила, що з 03.04.1996р. по 10.09.2013р. працювала машиністом конвеєра дробильної фабрики №2 та ПАТ "ПівнГЗК" в шкідливих умовах. Тривалий стаж роботи в умовах тяжкої фізичної праці призвели до стійко, втрати професійної працездатності та професійного захворювання. Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання б/н від 04.07.2013 р. причиною професійного захворювання стало те, що вона виконувала роботи, які характеризуються перевищенням гранично-допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу. Причиною професійного захворювання стала робота на протязі 17 років в умовах перевищення граничнодопустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу: умови праці машиніста конвеєра за концентрацією арезолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони відносяться до 3 класу 2 ступеню шкідливості, за важкістю праці - до 3 класу 2 ступеню шкідливості (дослідження проведені на підприємстві для атестації робочих місць за умовами праці санітарно-виробничою екологічною лабораторією в 2010 р.). Аерозоль переважно фібро генної дії у повітрі, робочої, зони, концентрація в мг/м3 з вмістом кристалічного кремнію діоксину (3,02) у пилу від 10 /о до 70/о -6 0 при гранично допустимій 2,0. Важкість праці: маса вантажу, що підіймається та переміщується вручну, кг: підіймання та переміщення (разове) вантажів чергуючи з іншою роботою (до 2 разів на годину) - 17 при гранично допустимій до 10 Нахили корпуса (вимушені, більше 30°), кількість за зміну: 364 при гранично допустимих до 100. Висновком профпатологічної МСЕК м. Кривого Рогу від 30 липня 2013р. їй первинно визначена стійка втрата професійної працездатності у розмірі 45% та встановлена третя група інвалідності безстроково. На підставі Постанови Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі №0407/21829/21829/2 від 15 серпня 2013р їй призначена одноразова допомога в разі стійкої втрати професійної працездатності у розмірі 77 996 грн., а також згідно Постанови Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі № 0407/21829/21829/3 від 15 серпня 2013р. призначено щомісячну грошову суму в разі часткової втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку в розмірі 1 364,05 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або на уповноваженого ним орган. Вважає, що підприємство, на якому вона пропрацювала, має відшкодувати моральну шкоди, завдану в зв'язку з профзахворюванням. Просить стягнути з відповідача 243 600,0 грн. у відшкодування моральної шкоди в зв'язку з ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків на виробництві. Представник позивача звернувся до суду с заявою про підтримку позовних вимог та розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача позов не визнала, зазначила, що що виробнича діяльність підприємства, яка використовує працю робітників у шкідливих умовах не є протиправною за умовами дотримання роботодавцем гарантій прав працівників на охорону праці. ПАТ «ПівнГЗК» виконувало вимоги ЗУ «Про охорону праці»: при прийняття позивача на роботу проінформувало про умови праці та наявність небезпечних і шкідливих виробничих факторів; проводило періодичні медичні огляди; забезпечувало індивідуальними засобами захисту; надавало пільги та компенсації; сплачувало внески на загальнообов'язкове державне соціальне та пенсійне страхування. Тобто, відповідач не допускав стосовно позивача порушення норм чинного законодавства про охорону праці. Крім того тривалість роботи працівника у шкідливих умовах , яка збільшує рівень професійного ризику, залежить від самого працівника і лише він несе відповідальність за наслідки свого вибору. Таким чином причинно - наслідковий зв'язок між професійним захворюванням і діями самого потерпілого, які виражаються у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах праці, а не діями роботодавця, який не має можливості будь - яким чином обмежити термін роботи працівника у шкідливих умовах. Позивач не надав будь яких доказів щодо підтвердження факту заподіяння моральної шкоди, як і обґрунтування розміру моральної шкоди. Крім того згідно ст. 237-1 КЗпП України підставою для виникнення матеріальної відповідальності є протиправне, винне невиконання чи неналежне виконання однією із сторін трудового договору своїх обов'язків, яке спричинило заподіянню шкоди. Позивач був ознайомлений з умовами праці і погодився на роботу в шкідливих умовах. Наказом МОЗ України від 22.11.95р. N 212 затверджено «Порядок встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», який був чинний на той час (далі Порядок), згідно з п.п. 1.1. п.1 обов'язки щодо встановлення факту спричинення моральної шкоди потерпілим на виробництві покладено на медико-соціальні експертні комісії (МСЕК). У п.3.8 зазначеного Порядку передбачено, що «Висновком медичних органів як підставою для відшкодування моральної шкоди може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичного закладу, або лікарсько-консультативної чи медико-соціальної експертної комісії про стрес, якого зазнав потерпілий в результаті трудового каліцтва чи професійного захворювання, чи їх наслідків про депресію чи інші негативні вияви стану потерпілого». Тобто, для встановлення факту моральної шкоди необхідні докази, які б підтверджували негативні психологічні наслідки у потерпілого, такі як висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичного закладу, або лікарсько-консультативної чи медико-соціальної експертної комісії про стрес чи депресію, які зазнав потерпілий в результаті професійного захворювання. Відповідно до пункту 48 «Правил», спори між потерпілим або іншими заінтересованими особами і власником щодо права на відшкодування шкоди визначення або перерахування її розміру, а також наявності порушення правил охорони праці, визначення ступеня провини власника і потерпілого та інших умов, від яких залежить розмір відшкодування шкоди, вирішуються в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів. Позивачем не надано доказів які б підтвердили факт причинення йому моральної шкоди, а розмір її відшкодування ні чим не обґрунтований. На підставі викладеного просять в позові відмовити в повному обсязі, а справу розглянути за її відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що позивач 17 років працювала у небезпечних і шкідливих для здоров'я умовах праці на посаді помічника конвеєра ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», ПАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» з 03.04.1996 р., по день звільнення - 10.09.2013 р. (а.с.5-7). Висновком профпатологічної МСЕК м. Кривого Рогу від 30 липня 2013р. їй первинно визначена стійка втрата професійної працездатності у розмірі 45% та встановлена третя група інвалідності безстроково.(а.с.17). Таким чином, у позивача на підставі висновку МСЕК від 30.07.2013 р. право на відшкодування моральної шкоди виникло з 30.07.2013 року, дня встановлення ступеня втрати професійної працездатності. Постановами відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі від 15.08.2013 року позивачу призначені щомісячні страхові виплати та одноразова допомога в разі стійкої втрати професійної працездатності (а.с.18-19). Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року (зі змінами), судам необхідно враховувати , що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності погіршення прав працівника у сфері трудових відносин ( в тому числі виконання робіт у безпечних для життя і здоров'я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. 3 01 квітня 2001 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Одним із завдань цього Закону та обов'язку Фонду соціального страхування було відшкодування моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, застрахованим та членам їх сімей від нещасних випадків. Законами України про Державний бюджет на 2006 рік та 2007 рік, зупинялась дія, в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим та членам їх сімей, абзацу 4 ст. 1, підпункту «є» ч, 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Крім цього, Законом від 28.12.2007 року № 107 з п. З Прикінцевих положень виключені слова, які свідчили про відшкодування за умов, зазначених у цьому пункті, моральної (немайнової) шкоди потерпілим на виробництві та членам їх сімей, і водночас доповнено цей пункт таким абзацом: «відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної шкоди застрахованим та членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 01 січня 2008 року». Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 Рішення №20-рп/2008 (справа про страхові виплати) зазначив, що положеннями п. 1, абзацу 3 п. 5, п. 9, абзацу 3 п. 10, п.11 розділу 1 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.02.2007 року №717, скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Проте, Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 1167 Цивільного кодексу України та ст. 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавством розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. З огляду на викладене, Конституційний Суд України не вбачає підстав для визнання неконституційними положень п.1, абзацу 3 п.5, п.9, абзацу 3 п.10, п.11 розділу 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Відповідно до ч.1 ст.9 ЦК України положення цього кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. З урахуванням вищевикладеного і виходячи з положень п.3 ч.1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюються на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Відповідно до вимог ст.153 КЗпП України та акту розслідування хронічного професійного захворювання від 04.07.2013 р., який затверджений Головним державним санітарним лікарем м. Кривого Рогу, суд вважає, що вищевказані докази свідчать про доведеність виконання робіт позивачем у небезпечних для життя і здоров'я умовах.(а.с.12-15). Визначаючи розмір моральної шкоди, суд вважає, що слід врахувати роз'яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної( немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Отже, враховуючи те, що вперше позивачу встановлено 45% втрати працездатності, а також характер захворювань, пов'язаних з спричиненням профзахворюваннями фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що слід позовні вимоги позивача задовольнити частково та стягнути з відповідача ПАТ «ПівнГЗК» на користь [PERSON] 16 000,0 грн. у відшкодування моральної шкоди. На підставі ст.221, 233,235,237-1 КЗпП України , ст.10,27,60,79, 84,88 ч.3, 209 ч.3, 212, 213-214, 218 ЦПК України, суд -

Outcome: partial