Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить скасувати як незаконну постанову № 133/02-31, видану 04 лютого 2015 року державним нотаріусом Приазовської районної державної нотаріальної контори Шевченко С.О. про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме, у посвідченні угоди купівлі-продажу земельної ділянки площею 6,9 га для ведення фермерського господарства, розташованої на території Гірсівської сільської ради Приазовського району Запорізької області, право власності на яку громадянина [PERSON] посвідчене державним актом на право власності на землю [NUMBER], виданим Приазовською районною радою 11 квітня 1996 року, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за [NUMBER]. В обґрунтування вимог в позовній заяві зазначено, що [PERSON] звернувся до нотаріуса для посвідчення вказаної угоди купівлі-продажу, так як за попередньою усною домовленістю із [PERSON], той погодився передати позивачу у власність зазначену вище земельну ділянку. Але, 04.02.2015 року державним нотаріусом відмовлено в посвідченні угоди, яка на його думку, не відповідає вимогам закону. Позивач вважає відмову не законною, так як підпунктом б пункту 15 Перехідних положень Земельного кодексу України встановлено мораторій на продаж окремих видів земельних ділянок сільськогосподарського призначення, прямо визначених законом, а саме, земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв). Заборона на відчуження земельних ділянок для ведення фермерського господарства законом не передбачена. Посилаючись на встановлену класифікацію видів цільового призначення земель, згідно додатку 39 до Вимог до змісту структури і технічних характеристик електронного документа, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року №1051, а також наказу Держкомзему від 23.07.2010 року № 548 "Про затвердження Класифікації видів цільового призначення земель", позивач наголошує про те, що земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва не можуть прирівнюватися до земельних ділянок для фермерського господарства, оскільки вони належать до різних видів земель сільськогосподарського призначення, та відсутні заборони відчуження щодо останнього названого виду. А також, опираючись на положення ст.ст.18-22 ЗК України, Закони України "Про фермерське господарство" і "Про особисте селянське господарство", вказує на те, що законодавство не містить приписів, які б дозволяли прирівнювати один до одного різні види цільового використання земельних ділянок. Позивач переконаний, що відмова в посвідченні угоди купівлі-продажу земельної ділянки для ведення фермерського господарства, є порушенням гарантованих ст.90 ЗК України прав власників земельних ділянок продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку. [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не прибули, від останнього надійшла заява про підтримання позовних вимог та розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача. Відповідач - державний нотаріус Приазовської районної державної нотаріальної контори Запорізької області Шевченко С.О. в судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій просить розглядати справу за його відсутності, заперечує проти позову із підстав, вказаних ним в оскаржуваній постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 04.02.2015 року. Відповідно до ст. 197 ЦПК України в зв'язку з неявкою сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши законодавство, що регулює дані правовідносини, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до копії державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 11 квітня 1996 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за [NUMBER], громадянину України [PERSON] на підставі рішення від 28.03.1996 року № 164 передана у власність земельна ділянка для ведення фермерського господарства площею 6,9 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Гірсівської сільської ради. Як вбачається із доданої до позову копії розпорядження Приазовської районної державної адміністрації № 164 від 28.03.1996 року "Про створення фермерських господарств та вилучення земель із землекористування", згідно Земельного кодексу України, на підставі проколу засідання комісії від 07.02.1996 року, поданої заяви [PERSON], вилучена земельна ділянка площею 8,9 га рілля, яка раніше надана останньому для ведення селянського фермерського господарства і передана фермерському господарству [PERSON]. Державним нотаріусом Приазовської районної державної нотаріальної контори Головного управління юстиції в Запорізькій області Шевченко С.О. 04 лютого 2015 року на звернення позивача посвідчити угоду купівлі-продажу земельної ділянки площею 6,9 га для ведення фермерського господарства між власником [PERSON] та [PERSON], як покупцем, винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, з посиланням на те, що така угода не відповідає вимогам п.15 "Перехідних положень" Земельного кодексу України та ст.7 Закону України "Про фермерське господарство". Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Позивач [PERSON], обґрунтовуючи підстави для звернення до суду в позовній заяві вказав, що відмова нотаріуса у посвідченні угоди купівлі-продажу земельної ділянки в зв'язку з невірним тлумаченням п.15 Перехідних положень ЗК України, є порушенням прав власника земельної ділянки щодо її відчуження. Але, як встановлено із копії державного акту серії [NUMBER] від 11 квітня 1996 року та викладених в позові обставин, власником земельної ділянки для ведення фермерського господарства, є [PERSON]. В такому випадку суд вважає, що позивач безпідставно звернувся на захист не своїх прав, всупереч вимог ст.3 ЦПК. Виходячи із змісту позову [PERSON], оскаржуючи постанову нотаріусу, звернувся на захист свого права щодо набуття земельної ділянки для ведення фермерського господарства. Статтею 14 Конституції України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Цією нормою визначено, що право власності на землю не тільки гарантується, але й набувається та реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Земельна ділянка для ведення фермерського господарства набувається громадянами України відповідно до наступних норм законів. За ч.1 ст.19 Земельного кодексу (ЗК) України встановлено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, в тому числі, одна із категорій - землі сільськогосподарського призначення. Землями сільськогосподарського призначення визнаються, згідно ст.22 ЗК України, землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. Громадянам такі землі передаються у власність та надаються у користування - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. Статтею 1 Закону України "Про фермерське господарство" (далі Закон) визначено, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім'ї, відповідно до закону. Цим Законом та Земельним кодексом України визначений певний порядок надання громадянам України земельних ділянок для ведення фермерського господарства. Статтями 31, 32 ЗК України, які узгоджуються із статтями 12, 13 Закону визначено склад земель фермерського господарства та порядок приватизації земельних ділянок членами фермерських господарств. Так, законами визначено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю). Членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність із раніше наданих їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. Земельні ділянки, на яких розташовані житлові будинки, господарські будівлі та споруди фермерського господарства, передаються безоплатно у приватну власність у рахунок земельної частки (паю). Цей порядок не поширюється на громадян, які раніше набули права на земельну частку (пай). Громадяни України, які до 1 січня 2002 року отримали в постійне користування або оренду земельні ділянки для ведення фермерського господарства, мають переважне право на придбання (викуп) земельних ділянок розміром до 100 гектарів сільськогосподарських угідь, у тому числі до 50 гектарів ріллі, у власність з розстрочкою платежу до 20 років. Статтею 7 Закону встановлено, що для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради. У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі. Заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. Земельні ділянки для ведення фермерського господарства передаються громадянам України у власність і надаються в оренду із земель державної або комунальної власності. У разі відмови органів державної влади та органів місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки для ведення фермерського господарства питання вирішується судом. Громадянам України - членам фермерських господарств передаються безоплатно у власність надані їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. Це положення не поширюється на громадян, які раніше набули права на земельну частку (пай). Земельні ділянки, розмір яких перевищує розмір, встановлений у частині 5 цієї статті, передаються громадянам у приватну власність для ведення фермерського господарства на підставі цивільно-правових угод. До 01 січня 2015 року пунктом 13 розділу Х "Перехідних положень" Земельного кодексу України були запроваджені певні обмеження щодо розмірів земельних ділянок сільськогосподарського призначення, які відповідно до п.а ч.3 ст.22 ЗК України, можуть передаватись громадянам України також для ведення фермерського господарства. А саме, площа земельної ділянки сільськогосподарського призначення, що належить фізичній чи юридичній особі, не має перевищувати 100 га, величину земельної ділянки можна збільшити лише за рахунок тієї землі, яку власник успадкував за законом. Тобто, із аналізу вказаних норм закону, які передбачають певний порядок набуття права власності на земельні ділянки для ведення фермерського господарства, слідує наступне. По-перше, члени фермерських господарств наведеними нормами зрівняні з членами колишніх колективних сільськогосподарських підприємств в праві на безоплатне отримання земель сільськогосподарського призначення у власність. По-друге, набувачами (покупцями) земель сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства можуть бути громадяни України, які повинні мати не тільки загальну цивільно-правову, а й спеціальну (земельну) дієздатність, тобто здатність своїми діями набувати земельних прав і створювати для себе обов'язки щодо використання та охорони земель. Обов'язковим елементом земельної дієздатності є громадянство України, а додатковими складовими в даному випадку є спеціальна сільськогосподарська кваліфікація або досвід роботи в сільському господарстві (статті 1, 7 Закону України "Про фермерське господарство"). По-третє, фермерське господарство як юридична особа та кожний його член як фізична особа має право придбати ділянку у власність: купити ділянку з земель державної чи комунальної власності; успадкувати земельну ділянку сільськогосподарського призначення за законом; купити земельні паї у їхніх власників, виділити земельні частки в натурі й оформити державний акт на право власності на землю або купити вже виділені земельні ділянки (однак, такі правочини може буде дозволено здійснювати по скасуванні мораторію на продаж земель сільськогосподарського призначення, тобто не раніше ніж 01 січня 2016 року, відповідно до п.15 "Перехідних положень" Земельного кодексу України). На підставі викладеного угода, яку позивач просив нотаріально посвідчити, не відповідала би законному порядку набуття права власності на землю для ведення фермерського господарства. Відповідно до ст.ст. 7, 49 Закону України "Про нотаріат", нотаріуси у своїй діяльності керуються законами України та іншими підзаконними актами і відмовляють у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України. Виходячи із зазначеного суд не вбачає підстав для скасування оскаржуваної постанови, яка прийнята у відповідності до вимог законів, тому слід відмовити в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed