Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до Монастириської міської ради, в якому просить ухвалити рішення, яким: 1) визнати незаконним та скасувати рішення Монастириської міської ради Тернопільської області №485 від 24 жовтня 2019 року, яким відмінено рішення «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,2500 га, яка розміщена в с.Ковалівка, Монастириського району із земель житлової та громадської забудови з метою надання у власність та обслуговування житлового будинку»; визнати незаконним та скасувати рішення Монастириської міської ради Тернопільської області №803 від 17 січня 2020 року «Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) [PERSON] » ; стягнути з відповідача в користь позивача сплачений судовий збір. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що згідно рішення Монастириської міської ради Тернопільської області №389 від 16 серпня 2019 року, позивачу [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,2500 га, яка розміщена в с.Ковалівка, Монастириського району, із земель житлової та громадської забудови з метою надання у власність та обслуговування житлового будинку. 24 жовтня 2019 року Монастириською міською радою прийнято рішення № 485, яким відмінено попереднє рішення №389 від 16 серпня 2019 року «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. [PERSON] ». Згодом, рішенням №803 від 17 січня 2020 року, Монастириська міська рада Тернопільської області фактично зменшила позивачу [PERSON] площу земельної ділянки, на яку надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою згідно рішення №389 від 16.08.2019 року, зокрема вирішено надати позивачу [PERSON] дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) площею 0,1200 га, в [ADDRESS] , згідно довідки від 22.08.2019 року за №417, виданої старостою с.Ковалівка Монастириського району. Позивач вказує, що Монастириська міська рада перевищила свої повноваження, зменшивши площу земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, на яку їй було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної діялнки з 0,2500 га до 0,1200 га., внаслідок чого в неї безпідставно вилучили земельну ділянку. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, хоча належним чином повідомлялась про дату, час та місце розгляду справи. Представник позивача - адвокат Андрусенка І.Я. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив, що позивач [PERSON] проживає в [ADDRESS] . Житловий будинок, що розташований за вищевказаною адресою, та в якому вона проживає, належить позивачу на праві власності. За вищевказаним будинковолодінням числиться присадибна земельна ділянка площею 0,25 га. В серпні 2019 року, позивач звернулась до Монастириської міської ради із заявою, в якій просила надати їй дозвіл на розроблення проекту землеустрою, щодо відведення їй у власність присадибної земельної ділянки площею 0,25 га., що розташована в с.Ковалівка, Монастириського району. На підставі вказаної заяви, Монастириською міською радою було прийнято рішення №389 від 16.08.2019 року, яким позивачу надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки площею 0,25 га. Після цього, коли позивач звернулась до землевпорядної організації та представник землевпорядної організації приїхав на земельну ділянку з метою обмірів, виник конфлікт з сусідами, які були проти приватизації вищевказаної земельної ділянки позивачем. У зв`язку з наведеним, жителі с.Ковалівка написали колективне звернення, на підставі якого Монастириською міською радою було прийнято рішення №485 від 24.10.2019 року, яким вирішено відмінити рішення №389. Позивач [PERSON] вважає вказане рішення незаконним, оскільки міська рада не мала права без її згоди відміняти своє попереднє рішення, згідно якого у неї виникли певні права стосовно земельної ділянки площею 0,25 га. Представник відповідача Монастириської міської ради - Кравець М.В., в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечила, посилаючись на обставини, зазначені у відзиві на позовну заяву. У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначає, що відповідно до заяви [PERSON] вх.№К-847/07-01 від 23.07.2019 року, 16 серпня 2019 року Монастириська міська рада прийняла рішення №389 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,2500 га, по [ADDRESS] із земель житлової та громадської забудови з метою надання у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку [PERSON] 10.10.2019 року надійшла колективна заява жителів села Ковалівка, щодо непогодження приватизації земельної ділянки [PERSON] та необхідності погодження приватизації з дотриманням генерального плану забудови земельної ділянки. Розглянувши заяву жителів с. Ковалівка, беручи до уваги генеральний план забудови спірної земельної ділянки в с. Ковалівка Монастириського району від 28.02.1983 року, який був виданий бабі позивача - [PERSON] , Монастириська міська рада прийняла рішення №485 від 24 жовтня 2019 року, яким міська рада відмінила своє попереднє рішення від 16.08.2019 року №389 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. [PERSON] » та рекомендувала звернутися [PERSON] до сесії Монастириської міської ради з заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) по [ADDRESS] відповідно до генерального плану земельної ділянки. Згідно генерального плану забудови земельної ділянки в селі Ковалівка Монастириського району від 28.02.1983 року, виданого [PERSON] , їй було виділено у безстрокове користування земельну ділянку площею 800 м2. Також, Ковалівською сільською радою було прийнято рішення від 12 травня 1995 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність громадянам», яким передано [PERSON] (батьку позивача) безоплатно у приватну власність земельні ділянки площею саме 0,12 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, присадибних ділянок згідно додатку №1. Враховуючи наведене, вважає, що Монастириська міська рада приймаючи рішення № 485 від 24 жовтня 2019 року «Про розгляд заяви жителів с. Ковалівка про непогодження приватизації земельної ділянки [PERSON] через конфлікт з суміжними землекористувачами та іншими мешканцями села», діяла на підставі та в межах повноважень передбачених законом. Рішення Монастириської міської ради № 389 від 16 серпня 2019 року «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. [PERSON] » є ненормативним правовим актом одноразового застосування, яке вичерпало б свою дію фактом його виконання, тобто розробленням проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Так як рішення Монастириської міської ради № 389 від 16 серпня 2019 року не було виконано, Монастириська міська рада приймаючи рішення № 485 від 24 жовтня 2019 року, діяла на підставі та в межах повноважень передбачених законом. Щодо рішення Монастириської міської ради №803 від 17.01.2020 року «Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. [PERSON] », вважає, що воно прийнято відповідно до заяви [PERSON] поданої до Монастириської міської ради Вх. №К-1504/07-01 від 15.11.2019 року. Від представника позивача - адвоката Андрусенка І.Я., до суду надійшла відповідь на відзив, у якому останній вказує, що відповідач у своєму відзиві не послався на жодну норму закону, яка була порушена під час прийняття рішення №389 від 16.08.2019 року, що б стало підставою для його скасування. При цьому, позивач [PERSON] під час подання заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,25 га, надала всі документи, які передбачені ст..118 ЗК України, а саме графічні матеріали та довідку про те, що земельна ділянка нікому не надавалась у власність. Крім того, місце розташування земельної ділянки відповідає вимогам законів, нормативно-правових актів та нормам безоплатної приватизації, оскільки земельна ділянка знаходиться у межах населеного пункту; земельна ділянка на яку претендує позивач не перебуває у власності чи користуванні інших осіб; місце розташування земельної ділянки не суперечить генеральному плану населеного пункту с.Ковалівка та містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць. Також зазначає, що відповідач, посилаючись на генеральний план забудови спірної ділянки в с.Ковалівка Монастириського району від 28.02.1983 року, з якого вбачається, що бабі позивача - [PERSON] було виділено у безстрокове користування 800 квадратних метрів не вказав, яке існує обмеження або заборона в отриманні позивачем більшої площі земельної ділянки, в межах норм безоплатної приватизації, із земельної ділянки, яка нікому не передана у власність, згідно норм ст..ст. 118, 121 ЗК України. 30.07.2020 року від представника відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив, у якому представник Монастириської міської ради зазначає, що жоден нормативно-правивий акт не зобов`язує органи місцевого самоврядування надавати громадянам земельну ділянку, у розмірі саме 0,25 га, при цьому в ЗК України зазначено «не більше 0,25 га». Разом з тим, при прийнятті рішення № 485 від 24 жовтня 2019 року та №803 від 17 січня 2020 року, Монастириська міська рада діяла виключно в інтересах територіальної громади, надаючи перевагу жителям села. В даному випадку Монастириською міською радою забезпечено принцип рівності усіх громадян на безоплатну передачу їм земельної ділянки із земель державної або комунальної власності. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що проживає по сусідству з [PERSON] . При цьому, сусіди та жителі [ADDRESS] , заперечують стосовно приватизації позивачем [PERSON] земельної ділянки площею 0,25 га, в с.Ковалівка, Монастириського району, оскільки земельна ділянка на яку претендує позивач [PERSON] , знаходиться на межі із вулицею, а також із нею межує шкільна територія. Через вказану земельну ділянку кожного дня йдуть до школи діти, а також там граються діти. У разі, якщо діти не будуть мати змоги проходити через вказану земельну ділянку, їм доведеться проходити через центральну дорогу. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що земельна ділянка, на яку претендує [PERSON] , є земельною ділянкою загального користування, якою користуються жителі всієї вулиці, а також біля неї знаходиться шкільна територія. Зокрема по ній йдуть до школи діти, йдуть люди в магазин та на зупинку. Жителі вулиці доглядають за вказаною земельною ділянкою, а також мають намір облаштувати там гральний майданчик для дітей. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що працює директором ПП «Землі Придністров`я». У 2019 році на земельну ділянку виїжджав геодезист [PERSON] , однак з його слів, під час обмірів виник конфлікт між жителями с.Ковалівка Монастириського району. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що працює на посаді інженера-геодезиста ПП «Землі Придністров`я». У 2019 році він здійснював обміри земельної ділянки, що розташована в [ADDRESS] , а саме з метою уточнення площі земельної ділянки. Провівши обміри земельної ділянки, від передав інформацію для її подальшої обробки. Також під час обмірів, поблизу вищевказаної земельної ділянки знаходились жителі с.Ковалівка, а також [PERSON] , між якими був конфлікт. З якого приводу був конфлікт не пригадує. Заслухавши думку учасників судового засідання, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно довідки №53, виданої 12.02.2020 року Монастириською міською радою Тернопільської області, [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Відповідно до довідки №99 від 07.03.2019 року, [PERSON] користується земельною ділянкою в розмірі 0,81 га, в тому числі для обслуговування житлових і господарських будівель - 0,20 га, для ведення особистого селянського господарства - 0,61 га. 23.07.2019 року позивач [PERSON] звернулась до Монастириської міської ради Тернопільської області із заявою, про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, площею 0,25 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, за адресою с.Ковалівка, Монастириського району Тернопільської області. На підставі вищевказаної заяви, 16 серпня 2019 року Монастириська міська рада прийняла рішення №389, яким вирішила надати позивачу [PERSON] дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,2500 га по [ADDRESS] із земель житлової та громадської забудови, з метою надання у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку. 10.10.2019 року до Монастириської міської ради надійшла колективна заява жителів села Ковалівка Монастириського району, згідно якої останні просили не погоджувати [PERSON] приватизацію земельної ділянки, що знаходиться в загальному користуванні жителів села, у зв`язку з тим, що по стежці, яка пролягає по земельній ділянці на яку вона претендує, ходять до школи діти, а також діти грають на ній футбол. Просять погодити приватизацію земельної ділянки [PERSON] із дотриманням генерального плану забудови земельної ділянки. На підставі вищевказаної заяви жителів с.Ковалівка Монастириського району, Монастириська міська рада прийняла рішення №485 від 24 жовтня 2019 року «Про розгляд заяви жителів с. Ковалівка про непогодження приватизації земельної ділянки гр. [PERSON] через конфлікт з суміжними землекористувачами та іншими мешканцями села», яким міська рада відмінила рішення №389 від 16.08.2019 року «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. [PERSON] » та рекомендувала [PERSON] звернутись до сесії Монастириської міської ради з заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) по [ADDRESS] , відповідно до генерального плану земельної ділянки. 15.11.2019 року, позивач [PERSON] повторно звернулась до Монастириської міської ради із заявою, згідно якої просила надати дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, за адресою: [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,25 га. Згідно рішення №803 від 17 січня 2020 року, Монастириська міська рада Тернопільської області вирішила надати позивачу [PERSON] дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) площею 0,1200 га, в [ADDRESS] , згідно довідки від 22.08.2019 року за №417, виданої старостою с.Ковалівка Монастириського району. Позивач вважає, що Монастириська міська рада при прийняття рішення № 485 від 24 жовтня 2019 року, а також рішення №803 від 17 січня 2020 року, перевищила свої повноваження, зменшивши площу земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, на яку їй було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність згідно рішення Монастириської міської ради Тернопільської області №389 від 16 серпня 2019 року, з 0,2500 га до 0,1200 га. Так, згідно з частиною першою статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Частиною першою статті 122 Земельного кодексу України встановлено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Відповідно до частини першої статті 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна земельна ділянка) у селах - не більше 0,25 га, в селищах - не більше 0,15 га, в містах - не більше 0,10 га. Пунктом "в" частини третьої статті 116 Земельного кодексу України передбачено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Згідно частини шостої статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Відповідно до частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Зі змісту вищевказаних правових норм можна дійти висновку, що саме до повноважень відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування віднесено вирішення питання щодо надання дозволу. Відтак, такі повноваження є дискреційними, тобто такими, які дають можливість на власний розсуд суб`єкту владних повноважень визначити повністю або частково зміст рішення або вибрати один з кількох варіантів прийняття рішень, передбачених нормативно-правовим актом. Дискреційні повноваження, насамперед, це сукупність прав і обов`язків державних органів, їх посадових та службових осіб, що дають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково зміст рішення або вибрати один з кількох варіантів прийняття рішень, передбачених проектом акта. Обмежуючим фактором для рішень представників влади згідно з визначенням дискреційних повноважень є закон і справедливість. Виходячи з аналізу зазначених норм, громадянини України, незалежно від місця реєстрації або проживання, мають право звернутись до уповноваженого органу місцевого самоврядування із заявою та визначеними законодавством документами, щодо надання йому дозволу на розроблення документації із землеустрою на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна земельна ділянка), в таких розмірах: у селах - не більше 0,25 га, в селищах - не більше 0,15 га, в містах - не більше 0,10 га. Таким чином, законодавцем визначено лише максимальні можливі розміри передачі земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна земельна ділянка). У зв`язку з наведеним, суд не вбачає дискримінації прав позивача [PERSON] , у наданні їй дозволу на розробку проекту землеустрою, площею 0,12 га, а не 0,25 га згідно рішення №803 від 17 січня 2020 року, оскільки стаття 121 ЗК України встановлює лише максимальний розмір земельних ділянок, що можуть бути відведені саме для цієї мети, а не їх обов`язковий розмір. Також, у статті 118 Земельного кодексу України міститься посилання на те, що місце розташування земельної ділянки повинно відповідати вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. В матеріалах справи міститься генеральний план забудови земельної ділянки в селі Ковалівка Монастириського району від 28.02.1983, виданого [PERSON] , їй було виділено у безстрокове користування земельну ділянку площею 800 м2. Також встановлено, що Ковалівською сільською радою було прийнято рішення від 12 травня 1995 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність громадянам», яким передано [PERSON] (батьку позивачки) безоплатно у приватну власність земельні ділянки площею саме 0,12 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, присадибних ділянок згідно додатку №1 (засвідчена копія додається). При цьому, слід зазначити, що органи місцевого самоврядування, діючи в інтересах територіальної громади, мають право розпоряджатися землями комунальної власності з урахуванням будь-яких правомірних цілей, зокрема надаючи перевагу жителям села, проте вони не можуть ухвалювати правові акти, які не належать до їх повноважень або суперечать закону. З огляду на це, сільська рада має право надавати земельні ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна земельна ділянка) будь-якого розміру, у межах до 0,25 га, а також встановлювати різні їх розміри для членів територіальної громади і громадян, які до неї не належать. Отримання земельної ділянки в межах законодавчо визначеного розміру не є порушенням принципу рівності громадян у конституційних правах і свободах, рівності перед законом, встановленого статтею 24 Конституції України, оскільки в даному разі принцип рівності забезпечується правом усіх громадян України на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності. Розмір же земельної ділянки, що надається може визначатись власником Аналогічна правовова позиція викладена в рішенні Верховного Суду від 11.09.2019 у справі 379/656/16-а. Враховуючи вищевикладене, суд погоджується із доводами відповідача, що сільська рада має право надавати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна земельна ділянка), у межах до 0,25 га (у селах), а також встановлювати різні їх розміри, однак при умові обґрунтованості такого рішення та розміру земельної ділянки, на який надається дозвіл для виготовлення проекту землеустрою. Також слід зазначити, що відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. "На підставі" означає, що суб`єкт владних повноважень: - має бути утворений у порядку, визначеному Конституцією та законами України; - зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним. Критерій "прийняття рішення, вчинення (невчинення) дії обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії" - відображає принцип обґрунтованості рішення або дії. Він вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, висновки експертів тощо. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Так, само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим. Що стосується скасування рішень органів місцевого самоврядування, то його наслідком є припинення дії відповідних раніше прийнятих актів. Конституційний Суд України у своєму Рішенні № 7-рп/2009 стосовно права органів місцевого самоврядування скасовувати свої раніше прийняті рішення та вносити до них зміни зробив висновок, що органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зокрема, КСУ вважає, що за органами місцевого самоврядування законодавцем закріплюється право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов`язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб`єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування. Судом встановлено, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення № 485 від 24 жовтня 2019 року, вказує на обставини, які є підставами для відміни рішення №389 від 16 серпня 2019 року Монастириською міською радою Тернопільської області, яким позивачу [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,2500 га, зокрема вказане рішення містить посилання на заяву жителів с.Ковалівка Монастириського району від 10.10.2019 року, згідно якої останні просять не погоджувати [PERSON] приватизацію земельної ділянки, що знаходиться в загальному користуванні жителів села. Вказаним рішенням міська рада рекомендувала [PERSON] звернутися до сесії Монастириської міської ради з заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) по [ADDRESS] відповідно до генерального плану земельної ділянки. Також, як вбачається з рішення двадцять третьої сесії сьомого скликання Монастириської міської ради №1006 від 19.06.2020 року «Про надання дозволу на створення відпочинкової зони з метою облаштування зелених насаджень та міні-дитячого майданчика с.Ковалівка», міська рада вирішила надати дозвіл жителям села Ковалівка, по вул.Нова, створити відпочинкову зону на території земельної ділянки, на яку претендувала позивач, а саме нижче шкільного майданчика на розміщення дитячого ігрового майданчика, орієнтовна площа дитячого майданчика - 0,0400 га. Про наявність конфлікту між позивачем [PERSON] та жителями с.Ковалівка Монастирсиького району Тернопільської області з приводу земельної ділянки, на яку претендує позивач, свідчать наявні в матеріалах справи рапорти працівників Монастириського ВП Теребовлянського ВП ГУНП в Тернопільській області, а також поясненнями допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] . У зв`язку з наведеним, суд вважає, що відповідач при прийняття рішення № 485 від 24 жовтня 2019 року, а також рішення №803 від 17 січня 2020 року діяв правомірно та обґрунтовано. Також суд враховує, що рішення Монастириської міської ради № 389 від 16 серпня 2019 року «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. [PERSON] » є ненормативним правовим актом одноразового застосування, яке вичерпало б свою дію фактом його виконання, тобто розробленням проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. При цьому, судом встановлено, що проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки згідно рішення №389 від 16 серпня 2019 року, позивачем [PERSON] не вироблялось, про що свідчить також те, що позивач повторно зверталась до Монастириської міської ради з проханням надати дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, згідно заяви від 15.11.2019 року, на підставі чого Монастириською міською радою прийнято рішення №803 від 17 січня 2020 року. Згідно із ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Позивачем не надано суду жодного належного і допустимого доказу в обґрунтування того, що внаслідок прийняття Монастирською міською радою оскаржуваних рішень № 485 від 24 жовтня 2019 року, а також рішення №803 від 17 січня 2020 року, порушено її право на отримання земельної ділянки у власність в межах норм безоплатної приватизації. З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Outcome: dismissed