Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-26 00:00:00

В січні 2016 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], Виконавчого комітету Вінницької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлово-Експлуатаційне Обєднання» про визнання недійсною приватизації. [PERSON] зазначала, що вона та її чоловік [PERSON], племінниця - [PERSON], чоловік племінниці - [PERSON] та дочки племінниці [PERSON], [PERSON] були включені в ордер №0546 від 11.03.1984 року на отримання трикімнатної квартири [ADDRESS] (Литвиненко) в м. Вінниці. З 1984 року вони були зареєстровані у вказаній квартирі. Проте в даній квартирі постійно проживали лише вона з чоловіком, відповідачі [PERSON] та [PERSON] у квартирі не проживали, а лише були прописані. Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 28.05.1998 р. №625 «Про приватизацію державного житлового фонду в м. Вінниці» вирішено задовольнити прохання наймача [PERSON] про передачу квартири [ADDRESS] (Литвиненко) в м. Вінниці у спільну сумісну власність. [PERSON] на сімю із трьох осіб, включаючи [PERSON], [PERSON] та [PERSON] надана трикімнатна квартира [ADDRESS] (Литвиненко) в м. Вінниці. На підставі вказаного розпорядження 28.05.1998 р. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] видано свідоцтво про право приватної, спільної сумісної власності на зазначену квартиру, яке зареєстровано МБТІ 06.07.1998 р. В 2015 році їй стало відомо, що для приватизації квартири відповідачі [PERSON] та [PERSON] надали довідку, що не відповідає дійсності. Позивач також зазначала, що не давала згоду на приватизацію квартири відповідачам [PERSON] та [PERSON] та на час здійснення приватизації вона єдина проживала в даній квартирі, а отже є єдиним власником спірного майна. Вважає, що приватизація проведена з порушеннями закону та на підставі підроблених документів, зокрема, довідки про склад сім'ї наймача ізольованої квартири [ADDRESS] (Литвиненко) в м. Вінниці, виданої ЖЕК №13 Управління міського господарства виконкому м. Вінниці, згідно якої у зазначеній квартирі мешкають і мають право на житло [PERSON] (основний наймач), [PERSON] дочка племінниці та [PERSON] дочка племінниці. Зазначала, що відповідачі в даній квартирі не мешкали, а тому сімя у складі трьох осіб не мала права приватизувати квартиру згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». В ході розгляду справи, а саме 8 квітня 2016 року, позивач [PERSON] померла, у звязку з чим, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13.04.2016р. провадження у даній справі було зупинено до залучення до участі у справі правонаступника [PERSON] (т. 1, а.с. 148-149) Зі спливом шестимісячного терміну, встановленого законом для прийняття спадщини, провадження у справі було відновлено та ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01 листопада 2016 року [PERSON] було залучено до участі у справі як правонаступника позивача [PERSON], яка померла 08.04.2016 р. (т. 1, а.с. 199- 200). Посилаючись на наведені вище обставини а також на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом вона набула право власності на 1/3 частку спірної квартири після смерті [PERSON], [PERSON] з урахуванням уточнених позовних вимог просила: - визнати частково недійсною довідку про склад сімї наймача (ізольованої квартири) одноквартирного будинку та займані приміщення у квартирі (будинку) за адресою вул. [PERSON] (Литвиненко) [ADDRESS] в м. Вінниці, які мешкали та мали право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в частині, яка не відповідає дійсності складу сімям [PERSON] та [PERSON]; - визнати частково недійсним та скасувати частково п. 1.176 рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 28.05.1998 р. №625 «Про приватизацію державного житлового фонду в м. Вінниці» квартири за адресою вул. [PERSON] (Литвиненко) [ADDRESS] в м. Вінниці в частині передачі у приватну спільну власність двом дочками племінницям в частині «Склад сімї три особи, в тому числі дві дочки племінниці» [PERSON] та [PERSON]; - визнати частково недійсним та скасувати свідоцтво про право власності видане на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 28.05.1998 р. №625, в частині передачі права спільної власності на квартиру за адресою вул. [PERSON] (Литвиненко) [ADDRESS] в м. Вінниці [PERSON] та [PERSON]; - визнати право власності на трьох кімнатну квартиру [ADDRESS] (Литвиненко) в м. Вінниці загальною площею 62, 7 кв.м за [PERSON] (т. 1, а.с. а.с. 168-176). Правонаступник позивача [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позовні вимоги задовольнити повністю з підстав викладених у позовній заяві та додаткових поясненнях поданих під час розгляду справи. Відповідач [PERSON] та представник відповідачів ([PERSON] та [PERSON]І.) [PERSON] у заяві від 23.03.2016р. та в судових засіданнях з позовними вимогами не погодилися, просили в задоволенні позову відмовити посилаючись на те, що у позовній заяві не міститься посилань, а в судовому засіданні представником позивача не обґрунтовано на якій правовій підставі необхідно визнати недійсною довідку про склад сімї наймача. [PERSON] того, як зазначає представник відповідачів, довідка про яку йде мова, подавалась [PERSON] особисто до виконавчого комітету Вінницької міської ради разом з заявою про оформлення передачі у власність квартири від 15.04.1998р., а тому твердження позивача, що зміст оспорюваної довідки їй став відомий 09 жовтня 2015 року, не відповідає дійсності. Що стосується решти позовних вимог, то на думку представника відповідача, вони є похідними від вимоги про визнання недійсною довідки, а відтак також задоволенню не підлягають. [PERSON] того, цією ж заявою представник відповідачів просив застосувати до позовної заяви позовну давність. (т. 1, а.с. 105-106) [PERSON] того, відповідач [PERSON] та [PERSON], які були допитані в судовому засіданні як свідки, пояснила, що до 1984 року вони, їх мати [PERSON], [PERSON] та її чоловік [PERSON], разом проживали за адресою: [INFO]. Оскільки будинок, в якому вони проживали підлягав знесенню їм була надана квартира [ADDRESS] (Литвиненко) в м. Вінниці, де відповідачі були зареєстровані та проживали. За пропозицією [PERSON] в 1998 році зазначена квартира була приватизована на трьох осіб, на момент приватизація [PERSON] та [PERSON] була зареєстрована та проживала у зазначеній квартирі, довідку про склад сімї отримувала безпосередньо [PERSON] та документи до виконкому Вінницької міської ради подавала безпосередньо [PERSON], свідоцтво про право власності отримували всі втрьох, але зберігалося воно у [PERSON] Представник відповідача (Виконавчого комітету Вінницької міської ради): [PERSON] в судовому засіданні заперечувала щодо позовних вимог посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, зазначивши при цьому про те, що жодних порушень законодавства при прийнятті рішення про приватизацію оспорюваної квартири та видачі свідоцтва про право власності виконавчим комітетом Вінницької міської ради не допущено. Повноважний представник третьої особи ТОВ «ЖЕО» в судове засідання не зявився, однак у поясненнях від 23.03.2016р. зазначив, що при вирішенні спору покладається на розсуд суду, оскільки оспорювана довідка видавалась ЖЕК №13, а ТОВ «ЖЕО» не є його правонаступником, у звязку з чим вирішення даного спору не повязано з правами та обовязками ТОВ «ЖЕО». (т. 1, а.с. 107-108) Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона свекруха відповідача [PERSON], в 1996 році [PERSON] одружилася з її сином. Станом на 1996 рік [PERSON] та [PERSON] проживали разом з [PERSON] у місті Вінниці, а з 2001 року [PERSON] уже проживала в селі Літинського району. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] та [PERSON] були його сусідами по вулиці, коли він проживав у [INFO], вони разом ходили в одну школу. Свідок також пояснив, що він закінчив школу в 1981 році і переїхав до міста Вінниці, а де після 1981 року проживали та навчалися відповідачі йому не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] була сестрою його дружини [PERSON], яка на даний час є позивачем. 30.12.2014р. він з дружиною приїхали до [PERSON] та вона їм повідомила, що [PERSON] (мати відповідачів) принесла їй свідоцтво про приватизацію квартири, про яке їй нічого невідомо. Свідок також пояснив, що йому відомо те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] ніколи не проживали разом з [PERSON], оскільки вони проживали в Літинському районі. Заслухавши учасників судового процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, інвентаризаційну справу та надавши оцінку зібраним доказам суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 11.03.1984 року [PERSON] на сім'ю, яка складалась із шести осіб, на підставі рішення виконкому від 29.02.1984 р. №112 було видано ордер №0546 на трикімнатну квартиру №116 загальною жилою площею 38,79 кв. м. у будинку № 48-А (30) по вул. Марії Литвиненко-Вольгемут (Литвиненко) в м. Вінниці. (а.с. 9, т. 1). В ордері зокрема вказано, що до складу сімї, крім [PERSON], входять [PERSON] дружина, [PERSON] племінниця, [PERSON] - чоловік племінниці, [PERSON] дочка племінниці та [PERSON] дочка племінниці. Із рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 29.02.1984 р. №112 «Про заселення 144квартирного житлового будинку по вул. Литвиненко, 48-а» та додатку до нього вбачається, що в списку громадян на заселення даного будинку перебували [PERSON], [PERSON] дружина, [PERSON] племінниця, [PERSON] - чоловік племінниці, [PERSON] дочка племінниці та [PERSON] дочка племінниці. (а.с. 65-70, 123-129, т. 1). 13.03.1990 р. [PERSON] помер. Як вбачається із оглянутої в судовому засіданні інвентаризаційної справи №28390, 18.03.1998р. [PERSON] звернулася до Державного комунального підприємства «Вінницьке обласне обєднане бюро технічної інвентаризації» із договором-замовленням, в якому просила направити техніка для виготовлення технічного паспорту з метою подальшої приватизації квартири [ADDRESS] (Литвиненко) в м. Вінниці. На даному договорі-замовленні міститься підпис [PERSON]. (а.с. 22, т. 2). 15.04.1998 р. [PERSON] звернулася до органу приватизації із заявою про оформлення передачі у приватну спільну сумісну власність квартири [ADDRESS] (Литвиненко) в м. Вінниці. В даній заяві міститься підпис [PERSON] а також підписи [PERSON] та [PERSON], засвідчені начальником ЖЕК. (а.с. 14, 49, 94, т. 1). Разом із заявою до органу приватизації була подана довідка про склад сім'ї наймача ізольованої квартири [ADDRESS] (Литвиненко) в м. Вінниці, видана ЖЕК №13 Управління міського господарства виконкому м. Вінниці, згідно якої у зазначеній квартирі мешкають і мають право на житло [PERSON] (основний наймач), [PERSON] дочка племінниці та [PERSON] дочка племінниці. Дата приписки у квартирі всіх осіб 1984 рік. (а.с. 7, 50, 94, т. 1). Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 28.05.1998 р. №625 «Про приватизацію державного житлового фонду в м. Вінниці» вирішено задовольнити прохання наймача [PERSON] про передачу квартири [ADDRESS] (Литвиненко) в м. Вінниці у спільну сумісну власність. [PERSON] на сімю із трьох осіб, включаючи [PERSON], [PERSON] та [PERSON] надана трикімнатна квартира [ADDRESS] (Литвиненко) в м. Вінниці. ( а.с. 8, 55, т. 1). На підставі вказаного розпорядження 28.05.1998 р. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] видано свідоцтво про право приватної спільної сумісної власності на зазначену квартиру, яке зареєстровано в ДКП «Вінницьке обласне обєднане бюро технічної інвентаризації» 06.07.1998 р. за №1377/34730. (а.с. 10, 51, т. 1). Оригінал даного свідоцтва про право приватної спільної сумісної власності міститься в оглянутій в судовому засіданні інвентаризаційній справі №28390. Відповідно до рішення 7 сесії 7 скликання Вінницької міської ради від 29.04.2016 р. за №246 вулиця Литвиненко перейменована на вулицю [PERSON]. (а.с. 23, т. 2). Як вбачається із оглянутої в судовому засіданні підшивки документів, наданої Комунальним підприємством «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації», в ній містяться оригінали документів, які стали підставою для прийняття рішення виконавчим комітетом Вінницької міської ради від 28.05.1998 р. №625 «Про приватизацію державного житлового фонду в м. Вінниці», а саме, зазначені вище заява про оформлення передачі у приватну спільну сумісну власність квартири [ADDRESS] (Литвиненко) в м. Вінниці, довідка про склад сім'ї наймача та розрахунок площі квартири (будинку), що безоплатно приватизується вбачається. Як вбачається із оглянутої в судовому засіданні копії спадкової справи №237/2016 до майна померлої [PERSON], позивач [PERSON] склала заповіт, посвідчений 05.02.2015р. приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу, яким заповіла належну їй частку квартири [ADDRESS] (Литвиненко) в м. Вінниці [PERSON] (а.с. 216, т. 1). 08.04.2016 р. позивач [PERSON] померла. (а.с. 214, т. 1). Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 20.10.2016р. державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори, [PERSON] отримала в спадщину 1/3 частку квартири [ADDRESS] (Литвиненко) в м. Вінниці. (а.с. 228, т. 1). Ухвалою Віницького міського суду Вінницької області від 01.11.2016 р. [PERSON] було залучено до участі у справі як правонаступника позивача [PERSON] (а.с. 199- 200, т. 1). Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Оскільки приватизація квартири здійснена в 1998 році, до спірних правовідносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного кодексу УРСР 1963 року (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин), цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки. Згідно з частиною першою статті 58 Житлового кодексу УРСР (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Відповідно до частини першої та другої статті 60 Житлового кодексу УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Право власності на майно набувається на підставах, передбачених цивільним законодавством, а у випадках, передбачених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 р., - шляхом його приватизації. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України №2482- XII від 19.06.1992 року "Про приватизацію державного житлового фонду" (далі Закон №2482- XII) (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Положеннями статті 3 вказаного Закону було передбачено, що приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Згідно з частиною першою статті 5 Закону №2482- XII (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) було передбачено, що якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Якщо загальна площа квартири менше площі, яку має право отримати сім'я наймача безоплатно, наймачу та членам його сім'ї видаються житлові чеки, сума яких визначається виходячи з розміру недостатньої площі та відновної вартості одного квадратного метра. Якщо загальна площа квартири (будинку) перевищує площу, яку має право отримати сім'я наймача безоплатно, наймач здійснює доплату цінними паперами, одержаними для приватизації державних підприємств чи землі, а у разі їх відсутності - грошима. Сума доплат визначається добутком розміру надлишкової загальної площі на вартість одного квадратного метра. Право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. (ч. 2-5 Закону 2482- XII) Відповідно до частин першої третьої та пятої статті 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Наказом Державного комітету України по житлово комунальному господарству №56 від 15 вересня 1992 року (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин), затверджено Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян. Пунктом 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України з житлово-комунального господарства №56 від 15 вересня 1992 року, встановлено, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім'ї з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. В пунктах 18, 19 даного Положення вказано, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви (додатки 2, 3) та необхідну консультацію. При наявності у наймача або членів його сім'ї пільги на безоплатне одержання займаного житла незалежно від розміру загальної площі, до заяви додається відповідний документ (копія посвідчення, довідка та інше), що підтверджує право на пільгові умови приватизації. Згода тимчасово відсутніх членів сім'ї наймача на приватизацію квартири (будинку) підтверджується письмово і додається до заяви. Відповідно до пунктів 20, 21 даного Положення при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере в установі, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї та займані приміщення. У довідці вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. Пунктом 23 даного Положення передбачено, що оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданими до неї довідкою про склад сім'ї та займані приміщення, а також документом, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів, чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються. Перевіряючи обставини справи, суд встановив, що на виконання пунктів 18-23 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, [PERSON] особисто подавала заяву на приватизацію квартири, що підтверджується її підписом на даній заяві. Із наявної в матеріалах справи оспорюваної довідки про склад сімї наймача (ізольованої квартири) одноквартирного будинку та займані приміщення у квартирі (будинку) за адресою вул. [PERSON] (Литвиненко) [ADDRESS] в м. Вінниці, виданої ЖЕК №13 Управління міського господарства виконкому м. Вінниці, вбачається, що у даному житловому приміщенні мешкали і мали право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» [PERSON] (основний наймач), [PERSON] дочка племінниці та [PERSON] дочка племінниці. Дата приписки у квартирі всіх осіб 1984 рік. (а.с. 7, 50, 94, т. 1). Позивач та її представник, посилалися на те, що довідка про склад сімї наймача не містить номера та дати, підписана не встановленими особами. Разом з тим, як вбачається з Додатку 5 до Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, форма довідки про склад сім'ї наймача квартири, не містить вимог щодо зазначення номера та дати. [PERSON] того, в довідці зазначені посади, прізвища та ініціали посадових осіб, які підписали довідку, на довідці міститься печатка, організації, яка її видала, що спростовує доводи позивача, викладені в позові. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання частково недійсною довідки про склад сімї наймача (ізольованої квартири) одноквартирного будинку та займані приміщення у квартирі (будинку) за адресою вул. [PERSON] (Литвиненко) [ADDRESS] в м. Вінниці в частині складу сімї [PERSON] та [PERSON] Згідно положень частини першої та другої статті 61 Житлового кодексу УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Стаття 64 Житлового кодексу УРСР (у редакції, яка діяла на час реєстрації відповідачів [PERSON] та [PERSON] у квартирі) передбачала, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. З листа Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-Експлуатаційне Обєднання» №14-29 від 14.01.2016 р. адресованого [PERSON] вбачається, що ТОВ «ЖЕО» повідомило [PERSON] про те, що не може задовольнити її прохання щодо складання акту не проживання (довідки про тимчасову відсутність або фактичне проживання) [PERSON] та [PERSON] у [ADDRESS], без попереднього отримання згоди даних осіб. (а.с. 53, т. 1). В матеріалах справи міститься довідка середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів с. Селище Літинського району Вінницької області від 27.01.2016 р. №06 про те, що [PERSON] та [PERSON] були зараховані до першого класу даної школи та закінчили одинадцятий клас даної школи в 1992 р. та в 1990 р. відповідно, та довідка Літинської середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 Літинського району Вінницької області від 27.01.2016 р. №02 про те, що діти [PERSON] [PERSON] та [PERSON] були зараховані до першого класу даної школи та закінчили девять класів даної школи в 2013 р. (а.с. 56-57, т. 1). [PERSON] того, в матеріалах справи міститься відповідь виконавчого комітету Селищенської сільської ради Літинського району Вінницької області від 27.01.2016р. №22 на запит адвоката [PERSON], з якої вбачається, що відповідач [PERSON] проживає в [INFO] з 2012 р. без реєстрації. Відповідач [PERSON] проживає без реєстрації в с. Селище Літинського району з 1997 р. в будинку свекрухи, до складу її сімї входять її чоловік [PERSON] та їх діти [PERSON] та [PERSON] (а.с. 58, т. 1). Суд не приймає до уваги твердження позивача та її представника про те, що дані, викладені у вищезазначених довідках, є підставою для задоволення позовних вимог, з наступних підстав. Відповідно до статті 17 Цивільного кодексу УРСР 1963 року (в редакції чинній на момент приватизації), місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає. Виходячи з результатів аналізу вказаних положень у поєднанні з нормами статей 61, 64 Житлового кодексу УРСР, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені статтею 64 Житлового кодексу УРСР права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а отже, і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї. Право на придбання громадянами жилих приміщень, які вони займають, у приватну власність закріплено в положеннях статті 65-1 Житлового кодексу УРСР, а саме, наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством. В судовому засіданні позивач та її представник, посилалися на те, що на час здійснення відповідачами приватизації квартири лише [PERSON] постійно проживала у цьому жилому приміщенні, а про участь у приватизації відповідачів [PERSON] та [PERSON] [PERSON] не було відомо, оскільки заяву на участь у приватизації цієї квартири вона не підписувала. Зазначали, що в довідці про склад сім, яка надавалася для приватизації квартири малолітні діти [PERSON] вказані не були, що є порушенням діючого на той час законодавства. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх представник [PERSON] посилалися на те, що під час приватизації спірної квартири відповідачі проживали в оспорюваній квартирі та були зареєстровані, а тому реалізували своє право на приватизацію. Як встановлено в судовому засіданні, за час проживання та реєстрації в квартирі відповідачів [PERSON] та [PERSON], [PERSON] (основний наймач) не оспорювала їх проживання у квартирі та постійної реєстрації в якості дочок племінниці. Відповідно до статті 72 Житлового кодексу України, яка діяла на момент приватизації спірної квартири, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Однак в матеріалах справи відсутні будь-які докази про те, що основний квартиронаймач [PERSON] заперечувала проти реєстрації та проживання відповідачів у квартирі, оспорювала їх реєстрацію у спірній квартирі, а також про те, що з даного приводу виникали судові та інші спори. Матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] та відповідачі [PERSON], [PERSON] проживали окремо, не мали спільного господарства, а тому виходячи з фактичних обставин справи суд прийшов до висновку про те, що позивачі є членами сімї наймача та мали право приймати участь у приватизації квартири. [PERSON] того, суд зазначає, що у разі порушення житлових прав основний квартиронаймач [PERSON] мала можливість захистити порушене право у суді, однак у матеріалах справи немає відомостей про те, що [PERSON] зверталася до суду чи в інші органи з даного питання, а тому суд дійшов висновку про те, що реєстрація відповідачів та їх проживання у спірній квартирі відбулася зі згоди [PERSON] В судовому засіданні позивач та її представник не заперечували, що [PERSON] не зверталась до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою. Як вбачається з довідки ТОВ «ЖЕО» від 21.06.2016 р. №986 відповідач [PERSON] проживає і постійно зареєстрована в у [INFO], дата реєстрації у даному приміщенні 11.01.1990 р. (а.с. 112, т. 1). Як вбачається з довідки ТОВ «ЖЕО» від 21.03.2016 р. №987 відповідач [PERSON] проживає і постійно зареєстрована в у [INFO], дата реєстрації у даному приміщенні 05.02.1992 р. (а.с. 114, т. 1). В акті від 11 травня 2012 року, який складено мешканцями будинку №30 по вул. Марії Литвиненко-Вольгемут (Литвиненко) в м. Вінниці, зазначено, що відповідачі з 2001 року у квартирі №116 цього будинку не проживають. Однак, суд не приймає даний доказ, оскільки приватизація квартири відбулася в 1998 році, а тому проживання чи не проживання відповідачів у квартирі з 2001 року не має правового значення для вирішення справи. (а.с. 102, т. 1). Отже, заперечуючи проживання відповідачів у спірній квартирі як членів сімї та ведення ними спільного господарства з [PERSON], позивач та її представник не надали належних та допустимих доказів в цій частині. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] вселилися до квартири як члени сімї наймача, були зареєстровані та постійно проживали у ній на час приватизації квартири в 1998 р., а тому мали право на приватизацію її частини разом з [PERSON] Що стосується тверджень позивача, про те, що в довідці про склад сімї, яка надавалася для приватизації квартири малолітні діти [PERSON] вказані не були, що є порушенням діючого на той час законодавства, суд зазначає, що дана обставина не є підставою для задоволення заявлених позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до пункту 21 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України з житлово-комунального господарства № 56 від 15 вересня 1992 року (в редакції чинній на момент приватизації), при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере в установі, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї та займані приміщення. У довідці вказуються новонароджені і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх представник [PERSON] посилалися на те, що малолітні діти [PERSON] були зареєстровані за місцем проживання свого батька, тому в довідці про склад сім, яка надавалася для приватизації квартири вказані не були. Відповідно до статті 17 Цивільного кодексу УРСР 1963 року (в редакції чинній на момент приватизації), місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п'ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів. Згідно зі статтею 59 Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції чинній на момент приватизації), батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Батьки користуються рівними правами і несуть рівні обов'язки щодо своїх дітей і у випадках, коли шлюб між ними розірвано. Відповідно до статті 67 Кодексу про шлюб та сім'ю України, якщо батьки не проживають разом, то від їх згоди залежить, при кому повинні проживати неповнолітні діти. Як встановлено в судовому засіданні чоловік та діти відповідача [PERSON] проживають в [INFO] з 1997р. Отже, оскільки діти на час приватизації проживали з батьком, то порушень законодавства в даному випадку не вбачається. Що стосується тверджень позивача та її представника про те, що відповідачі не сплачували кошти за комунальні послуги, суд зазначає, що дана обставина не стосується предмету позову та не є підставою для задоволення заявлених позовних вимог. З огляду на встановлені обставини, суд дійшов висновку, що підстав для відмови відповідачам у наданні дозволу на приватизацію в органу приватизації не було. Доводи позивача та її представника про те, що [PERSON] не повністю реалізувала право на приватизацію житла, оскільки приватизувавши квартиру площею 62,7 кв.м. за нею залишається не реалізованим право на приватизацію житла у розмірі 13,2 кв.м. є необґрунтованими з наступних підстав. Згідно зі статтею 47 Житлового кодексу УРСР (в редакції чинній на момент приватизації), норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Відповідно до статті 48 Житлового кодексу УРСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. При цьому враховується жила площа у жилому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки. При передачі громадянам житла, яке перебуває у їх приватній власності, органу, який здійснює поліпшення житлових умов, вони мають право на одержання житла у межах встановленої норми жилої площі. Громадяни, які одержали житло у державному фонді на цих умовах, мають право на його приватизацію відповідно до вимог чинного законодавства. Як передбачено статтею 49 Житлового кодексу УРСР понад норму жилої площі окремим категоріям громадян надається додаткова жила площа у вигляді кімнати або в розмірі десяти квадратних метрів. Громадянам, що хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, а також громадянам, яким ця площа необхідна за умовами і характером виконуваної роботи, розмір додаткової жилої площі може бути збільшено. Порядок і умови надання додаткової жилої площі та перелік категорій громадян, які мають право на її одержання, встановлюється законодавством Союзу РСР. Відповідно до частини першої та другої статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Якщо загальна площа квартири менше площі, яку має право отримати сім'я наймача безоплатно, наймачу та членам його сім'ї видаються житлові чеки, сума яких визначається виходячи з розміру недостатньої площі та відновної вартості одного квадратного метра. Із розрахунку площі квартири (будинку), що безоплатно приватизується вбачається, що загальна площа квартири 62,7 кв. м., кількість мешканців у квартирі 3, розмір загальної площі, що підлягає безоплатній передачі згідно з Законом 73 кв. м. Сумма житлових чеків, яка підлягає видачі мешканцям 1 грн. 85 коп. Про наявність пільг в даному розрахунку площі квартири не вказано. (а.с. 96, т. 1). Отже, як вбачається з даного розрахунку площі квартири, оскільки загальна площа квартири, яка підлягала приватизації була менше площі, яку мала право отримати сім'я наймача безоплатно, то наймачу та членам його сім'ї було видано житлові чеки відповідно до вимог частини 2 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Суд також не приймає до уваги твердження позивача та її представника про те, що в довідці про склад сімї під номерами 2, 3 вписані невідомі особи [PERSON] та [PERSON], оскільки вони протирічать всім іншим обставинам викладеним в позові, поясненням позивача та його представника в судовому засіданні, в яких вони чітко зазначали, що в спірній довідці вказано саме відповідачів [PERSON] та [PERSON] Відповідно до частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної республіки [PERSON] або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. В судовому засіданні встановлено, що відсутні підстави, передбачені частиною 1 статті 48 Цивільного кодексу УРСР, положення якої були чинними на час виникнення спірних правовідносин, для визнання частково недійсними рішення органу приватизації. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що правових підстав для визнання частково недійсним та скасування частково п. 1.176 рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 28.05.1998 р. №625 «Про приватизацію державного житлового фонду в м. Вінниці» квартири за адресою вул. [PERSON] (Литвиненко) [ADDRESS] в м. Вінниці в частині передачі у приватну спільну власність в частині «Склад сімї три особи, в тому числі дві дочки племінниці» [PERSON] та [PERSON] та визнання частково недійсним та скасування свідоцтва про право власності виданого на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 28.05.1998 р. №625 в частині передачі права спільної власності [PERSON] та [PERSON] - немає. За таких обставин, суд вважає, що приватизація квартири була проведена у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», і відповідно отримане свідоцтво про приватизацію квартири є законним. Позовні вимоги щодо визнання права власності на квартиру є похідними, а тому в їх задоволенні також належить відмовити. Посилання позивача [PERSON] та її представника на те, що вона та її двоє повнолітніх дітей є інвалідами, суд до уваги не приймає, оскільки вони не стосуються предмету спору. Оскільки приватизація квартири здійснена в 1998 році, до спірних правовідносин застосовуються норми ЦК УРСР. Згідно зі статтями 71, 76 цього Кодексу загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється у три роки. Перебіг терміну позовної давності починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Відповідно до статті 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначала, що про спірне рішення органу приватизації дізнався лише у 2015 році, після того як їй стало відомо про обман та зловживання довірою з боку відповідачів. Доказів про те, що позивачу лише в 2015 р. стало відомо, що за її участю проведена приватизація спірної квартири, матеріали справи не містять. Разом з тим матеріали справи містять докази про те, що позивач мала об'єктивну можливість дізнатися про порушення своїх прав раніше ніж у 2015 році, оскільки її підписи містяться на довідці про склад сімї та на заяві про приватизацію квартири. Позивачем не доведено, що на довідці про склад сімї та на заяві про приватизацію квартири містяться не підписи [PERSON], а клопотання про призначення відповідної експертизи ними не заявлялося. В той же час, відповідачами заявлено про застосування строку позовної давності. В постанові від 21.05.2014 року у справі №6-7цс14 Верховний Суд України, проаналізувавши норму частини 1 статті 261 ЦК України, дійшов висновку, що за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що підстав відраховувати перебіг строку позовної давності з 2015 року немає. Із матеріалів справи вбачається, що позивачем пропущено без поважних причин строк позовної давності, передбачений статтею 71 ЦК УРСР, положення якої були чинними на час приватизації вказаної спірної квартири, для звернення до суду з даними позовними вимогами. Отже, на момент звернення до суду з даним позовом сплив строк позовної давності, який розпочався з моменту проінформованості позивача про порушення її прав, а саме з 1998 року, коли вона звернулася із заявою про приватизацію. Разом з тим, відповідно до розяснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивачем суду не доведено тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а судом, за результатами розгляду справи, не встановлено підстав, передбачених законодавством для задоволення позовних вимог. Таким чином, оскільки правомірність заявлених позовних вимог не доведено позивачем, посилання відповідачів на пропуск строку позовної давності, в даному випадку, судом до уваги не приймається. Згідно зі статтею 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями статей 10, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до частини 4 статті 88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. З огляду на те, що в задоволені позову відмовлено, а матеріали справи не містять доказів понесення відповідачами судових витрат, відповідно відсутні підстави для їх відшкодування. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed