Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживача та стягнення депозитних коштів, посилаючись в обґрунтування заявлених вимог на те, що 30.10.2014 року між ним та відповідачем ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено депозитний договір № 300131/125837/5-14, відповідно до умов якого він передав банку на вкладний рахунок [NUMBER] гроші в сумі 4270,33 доларів США на строк з 30.10.2014 року по 30.03.2015 року. В подальшому ним було здійснено поповнення депозиту, шляхом внесення готівки на депозитний рахунок, а саме: 10.11.2014 року - 300,00 доларів США, 18.11.2014 року - 300,00 доларів США, 28.11.2014 року - 200,00 доларів США, загальна сума депозиту становить 5070,33 доларів США. Вказує, що відповідно до п.5.2 договору, визначено, що у випадку закінчення строку розміщення строкового вкладу, визначено у договорі - заяві та умовами якого передбачена можливість продовження строку розміщення строкового вкладу після закінчення строку розміщення строкового вкладу, визначеного у договорі - заяві, вкладник у випадку його бажання не продовжувати подальше розміщення вкладу, отримати кошти з строкового вкладного рахунку шляхом видачі готівкою або перерахування на його власний поточний/картковий або інший вкладний рахунок, а дію договору припинити, зобов'язаний надати банку письмову вимогу не пізніше дати закінчення строку строкового вкладу, визначеного договором-заявою. Крім наведеного мотивує вимоги тим, що 05.03.2015 року та 30.03.2015 року він звернувся до відповідача з вимогою про повернення йому вкладу, однак вклад до даного часу не повернуто та без згоди відповідач здійснив перерахування коштів на поточний рахунок №2620.9.197609.002 та не надав можливості подальшого їх отримання, чим відповідач порушив умови укладеного договору. Зазначає, що станом на 08.04.2015 року відповідач мав повернути йому суму вкладу разом з сумою нарахованих за користування ним процентів, що складає: 5070,41 доларів США суму вкладу та 15,63 доларів США проценти, але не повернув. Просить, заявлені позовні вимоги про захист прав споживача та стягнення депозитних коштів у зазначеній вище сумі і судових витрат задовольнити в повному обсязі. В вересні 2015 року позивачем, в інтересах якої діє представник за довіреністю [PERSON] було уточнено позовні вимоги і в наданій суду письмовій заяві просять стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на користь його по договору-заяві № 300131/125837/5-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» від 30 жовтня 2014 року кошти в сумі 5070,41 доларів США, шляхом видачі через касу банку, в тому числі і касу відділення №87 Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» чи будь-якого іншого відділення банку м. Чернівці та 12,5 % відсотків річних за період з 30.03.2014 року по 24.09.2015 року в розмірі 309,08 доларів США, а також 3 % річних за період з 30.03.2014 року по 24.09.2015 року в розмірі 74,17 доларів США. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги (з уточненнями) підтримав в повному обсязі, просить їх задовольнити; в наданих суду поясненнях не погоджуючись на розгляд справи в заочному порядку, посилався на обставини аналогічно викладеним в позові і заяві про уточнення позовних вимог від 24.09. 2015 року. Відповідач, представника ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в судове засідання не з'явився повторно, будучи повідомленим про день та час розгляду справи, відомостей про поважність причини неявки в судове засідання, суду не було надано; заяв про розгляд справи у відсутність представника відповідача не надходило. Отже, суд виходячи, з врахуванням думки представника позивача [PERSON], який заперечував проти розгляду справи за вищенаведеним позовом в заочному порядку, зважаючи на повторну неявку в засідання представника відповідача, відсутність будь - яких відомостей і заяв з боку останнього вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника відповідача за наявними в справі доказами, згідно вимог ст.. 169 ЦПК України. З»ясувавши становлення до позовних вимог сторін по справі, заслухавши пояснення представника позивача - [PERSON], вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, заперечення, об'єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті в їх сукупності у межах заявлених вимог, суд приходить до наступного. Відносно заявлених позивачем позовних вимог судом установлено такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень статей 3, 4, 11, 27, 31 ЦПК України право визначати предмет, підставу позову і спосіб захисту порушеного права належить позивачеві Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, суд виходячи з наведених вимог закону, не вправі здійснювати будь - яких виправлень в кредитних договорах. Відповідно до ч. 2 , 3, 6 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.... Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 530 ЦК України передбачає, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст.ст.1058 ч.1, 1059 ч.1, 1060 ч.ч.1,2 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі збігом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках в банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Згідно п.3.3 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою правління Національного банку України № 516 від 03.12.2003 року, банки повертають вклади (депозити) та сплачують нараховані проценти у строки, що визначені умовами договору банківського вкладу (депозиту) між вкладником і банком. За договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Відносно цих вимог закону судом встановлено належними і допустимими доказами те, що 30.10.2014 року між позивачем та відповідачем ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено договір-заяву № 300131/125837/5-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» на 5 місяців в іноземній валюті, відповідно до умов якого позивач передав банку на вкладний рахунок [NUMBER] гроші в сумі 4270,33 доларів США на строк з 30.10.2014 року по 30.03.2015 року (а.с.4). 10.11.2014 року позивачем було здійснено поповнення депозиту на суму - 300,00 доларів США (а.с.5), 18.11.2014 року поповнено на суму - 300,00 доларів США (а.с.6), 28.11.2014 року поповнено на суму - 200,00 доларів США (а.с.7), загальна сума депозиту становить 5070,41 доларів США станом на 02.04.2015 року (а.с.8). 05.03.2015 року до закінчення строку дії договору позивач [PERSON] звернувся до відповідача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» з письмовою заявою про повернення йому готівкою в день закінчення депозиту суму свого строкового вкладу у відповідності до укладеного договору від 30.10.2014 року (а.с.9). Після закінчення строку дії договору 30.03.2015 року позивач [PERSON] звернувся до відповідача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» з письмовою заявою про повернення йому готівкою в день закінчення депозиту суму свого строкового вкладу у відповідності до укладеного договору від 30.10.2014 року (а.с.10), на яку відповіді не отримав. До даного часу відповідачем вклад позивачу не повернуто, доказів про повернення позивачу [PERSON] суми вкладу та нарахованих процентів відповідачем суду не надано. Відповідно до ст. 509 ч.1 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносинами, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст. 526 ч.1 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 610 ч.1 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 1058 ч.1 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ст. 1060 ч.1 Цивільного кодексу України, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час, зазначено у ст. 1075 Цивільного кодексу України. Згідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини та досліджені докази, суд вважає, що між позивачем [PERSON] та відповідачем ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено договір-заяву про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» на п'ять місяців в іноземній валюті 30.10.2014 року, який відповідає вимогам ст.ст.1058-1060 ЦК України, ним внесено вклад на загальну суму 5070,41 доларів США, цю суму вкладу позивач [PERSON] 30.03.2015 року просив йому повернути, але відповідачем ця вимога виконана не була, а тому за договором-заявою № 300131/125837/5-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» від 30.10.2014 року з відповідача на користь позивача належить стягнути кошти в сумі вкладу, проценти за користування вкладом та 3% річних, тобто в сумі вкладу який було позивачем внесено на депозитний рахунок. При цьому суд виходить з того, що в ПАТ Фінанси і кредит наявною є Генеральна ліцензія щодо надання фінансових послуг, валютних операцій в іноземній валюті, за постановою Правління Національного банку України від 15.08.2011 року № 281, банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги, передбачені ЗУ «Про банки і банківську діяльність» та «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Крім наведеного, виходячи з предмету спору, яким є стягнення суми банківського вкладу, який пред»явлений з підстав захисту прав споживача та відповідно до п.п.17, 22 ст.1 Закону України „Про захист прав споживачів", якою передбачено, що послуга це діяльність виконавця з надання (передачі споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб, а споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чк замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника, а також виходячи з вимог п.1 ч.3 ст.47 Закону України „Про банки і банківську діяльність " в якій вказано, що до банківських послуг належить залучення у вклади (депозити коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб, суд вважає, що при вирішенні вищенаведеного спору також слід керуватися і нормами Закону України „Про захист прав споживачів" і прийнятих згідно з ним актів законодавства та іншого законодавства, що регулюють ті ж питання і не суперечать Закону. Як роз'яснено в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів " №5 від 12 квітня 1996 року, судам слід мати на увазі, що до відносин, які регулюються Законом України „Про захист прав споживачів", належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово - кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків,проведення розрахункових операцій, приймання зберігання цінних паперів надання послуг. Відносини щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону України „Про захист прав споживачів". Відповідно до умов депозитних договорів, а також п. п. 3, 19 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач є виконавцем обумовлених ним послуг, а позивач споживачем, тому захист прав позивача, як споживача, регламентовано Законом України «Про захист прав споживачів», та відповідними нормами ЦК України. Згідно ст.5 ч.1 п.7 Закону України «Про судовий збір», а також ст.22 ч.3 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі за позовами до суду щодо захисту їх прав звільняється від сплати судового збору. Згідно ст.88 ч.3 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже, позивач, при подачі позову до суду, звільнений від сплати судового збору, рішення прийнято на його користь, тому судовий збір, у відповідності до ст.88 ч.3 ЦПК України, слід стягнути з відповідача. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно положень ст.10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України), сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши вимоги цивільного судочинства, вирішив справу відповідно до закону. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно, всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та визначеного позивачем предмета спору, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги грунтуються на законі і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved