Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неї. Також просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на її утримання в розмірі ј частини заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що [PERSON] народилася [INFO] , її батьками записані [PERSON] та [PERSON] . Однак, батька [PERSON] не має, так як мати народила її, не перебуваючи у шлюбі і запис про батька відповідно до ч.1 ст. 135 СК України було проведено за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька записано за вказівкою матері. В 2008 році мати залишила її на бабусю [PERSON] , а сама виїхала на інше постійне місце проживання. З того часу відповідач вихованням дитини не займається, не спілкується з нею, аліменти не сплачує, тобто ухиляється від виконання батьківських обов`язків, тому позивач просить позбавити відповідача батьківських прав. Позивач [PERSON] в судове засідання з`явилася, позов підтримала, надала пояснення аналогічні його змісту, проти ухвалення заочного рішення не заперечила. Представник позивача адвокат Брус Т.М. в судове засідання з`явилася, позов підтримала, надала пояснення аналогічні його змісту, проти ухвалення заочного рішення не заперечила Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час, місце розгляду справи була повідомлена вчасно, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення №1940202450810, 1940202479711, причини неявки не повідомила, відзив на позов не подала. Представник органу опіки та піклування в особі Корсунь-Шевченківської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явився, направивши заяву про розгляд справи у відсутність їхнього представника, просили задовольнити позов. Третя особа [PERSON] просила задовольнити позов. Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, третьої особи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає до задоволення повністю. В суді встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] , її батьками у свідоцтві про народження серії [NUMBER] , виданому 02 лютого 2004 року Завадівською сільською радою, записані [PERSON] та [PERSON] (а.с.12). Однак, батька [PERSON] не має, так як мати народила її, не перебуваючи у шлюбі і запис про батька відповідно до ч.1 ст. 135 СК України було проведено за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька записано за вказівкою матері. Це підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00024209015 від 10 жовтня 2019 року (а.с.13-14). Мати позивача [PERSON] мала ще двох дітей - сина [PERSON] , [INFO], сина [PERSON] , [INFO]. До виповнення позивачу п`яти років, тобто до 2008 року, всі разом проживали разом з матір`ю, братами [PERSON] та [PERSON] , бабусею [PERSON] , [INFO] в с. Завадівка Корсунь-Шевченківського району Черкаської області. В 2008 році мати залишила дітей на бабусю [PERSON] , а сама виїхала на інше постійне місце проживання. Від цього часу мати не утримувала і не виховувала свою доньку. Утримувала і виховувала її бабуся [PERSON] (а.с.21). А так як, крім неї, бабуся виховувала і утримувала ще двох материних дітей, тому жили дуже бідно. Тому з 3-го по 8-ий клас позивач навчалася в школі-інтернаті в м.Корсуні-Шевченківському. В 9-му класі позивач навчалася в Завадівській школі, проживала у бабусі (а.с.17). 01 вересня 2019 році після закінчення 9 класу Завадівської школи позивач вступила на навчання до ДНЗ «Корсунь-Шевченківський професійний ліцей» по спеціальності «Кухар; кондитер» з 3.5 річним терміном навчання і на даний час навчається у вказаному навчальному закладі. Проживає у гуртожитку, зареєстрована в будинку бабусі по [ADDRESS] , куди приїжджає на вихідні та свята (а.с.15, 18). Вже десять років як мати позивача проживає окремо і весь цей час вона свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, у вихованні дочки ніякої участі не бере, не піклується про неї, не цікавиться її навчанням, ніколи не була на батьківських зборах у навчальних закладах, їй байдуже до стану її здоров`я, не відвідує дочку і не запрошує до себе, не телефонує і взагалі не цікавиться нею. Один раз з власної ініціативи позивач нещодавно відвідувала матір за місцем її проживання у с.Петропавлівка Городищенського району Черкаської області. Проживає вона із співмешканцем, обоє пиячать, ніде не працюють, в будинку бруд і безлад. Позивач [PERSON] перебуває на обліку служби у справах дітей Корсунь-Шевченківської районної державної адміністрації як дитина, що опинилася в складних життєвих обставинах, що підтверджується наказом начальника служби у справах дітей №44/19, згідно якого її тимчасово влаштовано у сім`ю бабусі [PERSON] до прийняття рішення про постійне місце влаштування (а.с.11) Бабі позивача [PERSON] 77 років, в силу свого віку, стану здоров`я, тяжкого матеріального становища вона не може пред`явити позов про позбавлення батьківських прав. Тому такий позов пред`явлений позивачем особисто. Орган опіки та піклування в особі Корсунь-Шевченківської районної державної адміністрації вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON] (а.с.22). Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Декларацією прав дитини від 20.11.1959 року, Конвенцією про права дитини 20.11.1989 року, Європейською конвенцією про здійснення прав дітей від 25.01.1996 року, Сімейним кодексом України та Законом України «Про охорону дитинства». Положеннями ч. 1 ст. 32, ч. 3 ст. 52 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч.ч. 7-9 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов"язані виховувати дитину, піклуватися про ї здоров"я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Як передбачено статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, яка відповідно до ст. 9 Конституції України діє як складова національного законодавства України, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчим органами, першочергова увага приділяються якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. В статті 150 СК України, закріплені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Згідно вимог п.2 ч.1 ст.164 СК України, підставою позбавлення батьків батьківських прав може бути ухилення останніх від виконання обов`язків по вихованню дитини. В п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30.03.2007 року № 3 зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Під час розгляду справи підтверджується винна поведінка та свідоме нехтування батьківськими обов`язками відповідачем, які свідчать про ухилення нею від виховання дитини і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст.164 СК України. Враховуючи встановлені у справі обставини, суд вважає, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, оскільки не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дочкою в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. Відповідачем не поданий відзив на позов, в судові засідання остання не з`являлася, що суд оцінює як небажання відповідача у подальшому виконувати батьківські обов`язки по відношенню до дочки, що вказує про наявність достатніх підстав для задоволення позовних вимог в частині позбавлення батьківських прав. Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ч.1 ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину є власністю дитини. Відповідно до ч.3 ст. 179 СК України неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до ЦК України. Відповідно до вимог ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.1, 2 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно 1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 3 ст. 77 СК України аліменти сплачуються щомісячно. Враховуючи те, що відповідач не надала відомостей про його майновий стан, джерело доходів, стан здоров`я, наявність у неї інших утриманців, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на її утримання у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення нею повноліття. Згідно ч.1.ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позивачем позов поданий до суду 11.11.2019 року, тому з вказаної дати суд присуджує аліменти на утримання дитини. Суд допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць відповідно до п. 1 ч.1 ст. 430 ЦПК України. Позивач [PERSON] звільнена від сплати судового при подачі даного позову до суду. Тому згідно ч.6 ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача судовий збір в розмірі 1536,80 грн ( на час подачі позову) в дохід держави.

Outcome: approved