Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та договором поруки. Позивач у судове засідання не зявився, відповідно до письмової заяви просив суд слухати справу за його відсутності та винести рішення про солідарне стягнення з відповідачів на його користь заборгованість за договором позики від 19 січня 2009 р. та Договором №1 від 15.09.2009 р. про внесення змін до договору позики від 19.01.2009 р. від 15.09.2009 року та Договором поруки №1 від 15.09.2009 року у розмірі 285 456 грн. 53 коп. та сплачені ним при подачі позову судові витрати. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилася, відповідно до письмової заяви просила суд слухати справу за її відсутності, позовні вимоги визнає частково, заперечує проти задоволення позову у частині стягнення сум пені та штрафів. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, відповідно до письмових заперечень на позов просив суд слухати справу за його відсутності, просить суд у задоволенні позовних вимог у частині стягнення з нього суми боргу відмовити, оскільки договір поруки є припиненим з огляду на те, що кредитор не заявив вимог у встановлений законом строк. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, дійшов до наступного. У судовому засіданні встановлено, що 19 січня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики на суму 10 000 доларів США (десять тисяч доларів США). Відповідно до умов п. 1. Договору позики, позивач [PERSON] передав [PERSON] у власність грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США (десять тисяч доларів США), а [PERSON] зобов'язалась повернути позику у визначений договором строк. Позика була передана позивачем [PERSON] позичальниці [PERSON] безпосередньо перед підписанням Договору позики готівкою, що підтверджується відповідною розпискою [PERSON] від 19 січня 2009 р. Метою позики було проведення ремонтних робіт квартири [ADDRESS], що належала [PERSON] на праві власності. Згідно з п.2 Договору, суму позики в повному обсязі Позичальник зобов'язується повернути Позикодавцеві готівкою в строк до 19 липня 2009 року та сплатити 1000 (одну тисячу доларів США) що складає 20 % річних за користування позикою. Однак, в порушення вищезазначених умов Договору позики відповідач [PERSON] свої зобовязання за Договором позики не виконала та станом на 19 липня 2009 р. не погасила заборгованість у розмірі 10 000 доларів США (десять тисяч доларів США) та не сплатила 1000 (одну тисячу доларів США) що складає 20 % річних за користування позикою. Через місяць після спливу строку, що за значено у Договорі позики позивач, [PERSON] звернувся до відповідачки [PERSON] з відповідним листом-вимогою від 19.08.2009 р. в якому вимагав повернення боргу та посилався на п. 5 Договору позики, відповідно до якого - в разі невиконання чи неналежного виконання Позичальником умов договору позики щодо повернення Позичальником суми позики Позикодавцю в повному обсязі в термін не пізніш 19 липня 2009 року, Позикодавець має право задовольнити свої грошові вимоги за рахунок майна Позичальника, в тому числі - шляхом набуття права власності на нерухоме майно, що зазначене в п. 1 цього Договору позики - квартиру [ADDRESS]. Зазначену вимогу відповідачка [PERSON] отримала власноруч 21.08.2009 р. Відповідно до договору оренди квартири від 01.09.2009 р. відповідачка [PERSON] передала в оренду строком на 2 роки квартиру [ADDRESS] громадянину [PERSON] Квартира дійсно належала відповідачці [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, зареєстрованого на товарній біржі «Велика міська біржа нерухомості» м. Дніпропетровська 09.02.1999 року за № 2-52, зареєстрованого в КП ДМБТІ 17.03.1999 року, записаного в реєстрову книгу № 339п за реєстровим № 14-27. Реєстраційний номер 27985978. В подальшому, згідно з договором оренди квартири від 01.10.2010 р. відповідачка [PERSON] передала в оренду квартиру [ADDRESS] громадянці [PERSON], яка проживала в квартирі до вересня 2015 р. та сплачувала [PERSON] відповідну орендну плату. Надалі [PERSON] направила [PERSON] пропозицію від 10.09.2009 р. в якій зазначила, що більша частина грошей пішла на ремонт квартири [ADDRESS], що належить їй на праві власності, банки перестали надавати споживчі кредити тому у неї немає можливості виконати вимоги в строк до 19.09.2009 р. та сплатити належні 11000 доларів США. Разом з тим, вона запропонувала з 01.11.2009 р. укласти новий договір позики або внести зміни в діючий Договір в якому передбачити графік погашення заборгованості у розмірі 11000 доларів США з щомісячною виплатою 20,00 % річних за користування грошима. [PERSON] погодився на пропозицію [PERSON] за умови укладання додатково договору по забезпеченню виконання Позичальницею взятих на себе зобовязань а саме: за умови укладання договору іпотеки, належної їй квартири та договору поруки з третьою особою. На виконання вказаних вище домовленостей, 15 вересня 2009 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір №1 про внесення змін до договору позики від 19.01.2009 р. додатком до якого був Графік погашення позики. Відповідно до умов п.п. 1.1., 1.2., 1.3., 1.4. Договору: Позикодавець передав, а Позичальник прийняв у власність 11 000 доларів США (одинадцять тисяч доларів США), що еквівалентно 87 945 грн. за офіційним курсом Національного банку України станом на день укладення договору (1 долар США = 7,995 гривень). Позика надається на 60 місяців з 15.09.2009 року по 15.09.2014 року. Погашення позики відбувається згідно з графіком погашення ануїтетними платежами. Процентна ставка за користування кредитом складає 20,00 % річних. Також, відповідно до п. 3.4. Договору: у відповідності з діючим законодавством України забезпеченням даного договору є: Договір іпотеки квартири [ADDRESS], що належить Позичальнику на праві власності та Договір про надання гарантії або Договір поруки. На виконання взятих на себе зобовязань за попередньою домовленістю зі сторонами Договору 15.09.2009 р. [PERSON] та [PERSON] з метою забезпечення виконання Позичальника [PERSON] взятих на себе зобовязань за Договором позики було укладено договір поруки. Відповідно до п.1.1. Договору поруки, Поручитель на добровільних засадах зобовязався солідарно з Позичальником відповідати всім своїм майном перед Позикодавцем за виконання Позичальником в повному обсязі зобов'язань за Договором №1 від 15.09.2009 р. про внесення змін до договору позики від 19.01.2009 р. та додатковими угодами до нього, укладеним між [PERSON] та [PERSON]. Також, згідно з п. 2.1. Договору поруки, Сторони договору визначили, що у випадку невиконання Позичальником взятих на себе зобовязань по Договору позики, Поручитель несе солідарну відповідальність перед Позикодавцем у тому ж обсязі, що і Позичальник, включаючи сплату основного боргу за Договором позики та неустойки. З метою уникнення цивільно-правової відповідальності за Договором позики від 19 січня 2009 р. відповідачка [PERSON] за попередньою домовленістю з громадянкою [PERSON], яка була дружиною рідного брата [PERSON], уклали 16.09.2009 року договір дарування квартири [ADDRESS]. Договір було посвідчено Державним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу [PERSON]С та зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 20 жовтня 2009 р. Однак, фактично квартира [ADDRESS] [PERSON], як дарувальником, не була передана [PERSON], як обдарованій. Особисті рахунки за комунальні послуги продовжувала сплачувати [PERSON] та її мати [PERSON], також, вони продовжували здавати квартиру в оренду та проводили в квартирі всі поточні роботи. [PERSON] була зареєстрована в [INFO] з 19 березня 1999 р. до 13 листопада 2009 р. [PERSON] продовжувала проживати зі своїм чоловіком [PERSON] та сином [PERSON], [INFO] в квартирі чоловіка за адресою [ADDRESS]. Починаючи з жовтня 2009 р. Позичальник [PERSON] належним чином виконувала взяті на себе зобовязання та щомісячно сплачувала належні з неї платежі за Договором позики у розмірі 291,44 долари США, що підтверджується відповідною відомістю погашення позики, але починаючи з травня 2013 р. [PERSON] перестала сплачувати будь-які кошти пояснюючи, що вона вже сплатила ті кошти, які брала по Договору позики. Поручитель [PERSON] відмовляється виконувати вимоги позивача [PERSON] по повернення залишку коштів. Відповідно до Договору позики позичальник повинен був погасити заборгованість у повному обсязі в строк до 15.09.2014 року, чого зроблено не було. Таким чином, Відповідачі взятих на себе зобовязань за Договором позики та Договором поруки не виконали станом на 28.01.2016 р. не повернули позику у повному обсязі та Позичальник свідомо не передав в іпотеку житлову квартиру [ADDRESS], а провів її відчуження 16.09.2009 р. з метою запобігання звернення на неї стягнення позивачем [PERSON] Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу (частина перша статті 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Згідно з ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства у встановлений строк. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошима встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" та Закон України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання, є національна валюта України - гривня. Крім того, у ч. 2 ст. 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року N 6-79цс14, від 16 вересня 2015 року N 6-190цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Як роз'яснено у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року N 14 "Про судове рішення у цивільній справі", у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, установленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Визначаючи гривневий еквівалент зазначеного боргу, суд,

Outcome: partial