Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-23 00:00:00

09.10.2020 року (згідно дати поштового відправлення) [PERSON] звернувся до Жмеринського міськрайонного суду з цим позовом із вимогами стягнення з відповідача [PERSON] на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованості в сумі 39851,45 грн. за кредитним договором від 30.05.2008 року №DN3WNN00000005. Позовні вимоги представник позивача обґрунтував тим, що свої зобов`язання за вказаним договором від 30.05.2008 року позивач АТ КБ "Приватбанк" виконав, надавши кредит у розмірі 15000 грн на термін до 31.05.2013 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором відповідач сплачує відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Відповідач своїх зобов`язань за договором кредиту не виконав і станом на 08.09.2020 року допустив заборгованість в сумі 39851,45 грн., яка складається із заборгованості з пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. (а.с.1-2). Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду від 26.10.2020 року відкрито провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду від 21.07.2021 року призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін із здійсненням виклику відповідача [PERSON] у спосіб розміщення оголошення на офіційному веб-порталі "Судова влада України". Відповідачу [PERSON] , у відповідності до вимог ч.7,8 ст.128 ЦПК України вручена копія ухвали про відкриття провадження в справі разом з копією позовної заяви та копіями доданих документів, за наслідком чого відзиву на позовну заяву чи інших клопотань відповідачем суду не представлено. Представник позивача за довіреністю Кіріченко В.М. заздалегідь подав клопотання про розгляд справи без його участі, підтримавши позовні вимоги у повному обсязі. Відтак суд згідно ч.5 ст.279 ЦПК України розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 30.05.2008 року відповідач [PERSON] уклала з позивачем двосторонній правочин, підписавши анкету-заяву позичальника №DN3WNN00000005 фізичної особи на отримання споживчого кредиту у АТ КБ "Приватбанк", в якій зазначено, що ця заява разом з Умовами та Правила надання банківських послуг, а також Тарифами, становлять між нею та банком кредитний договір, який буде вважатися укладеним не пізніше, як при умові погодження усіх істотних умов. При цьому, сторонами погоджено, що банк надає позичальнику споживчий кредит в сумі 15000 грн терміном на 60 місяців до 31.05.2013 року, із сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 3% в місяць, тобто 36% річних на суму залишку заборгованості по кредиту, а також винагороди у розмірі 0,2% в місяць, тобто 2,4% річних на плановий залишок по кредиту. (а.с.7-8). Згідно розрахунку заборгованості за Кредитним договором від 30.05.2008 року (а.с.4-6) за відповідачем [PERSON] рахується заборгованість перед позивачем, що станом на 08.09.2020 року становить 39851,45 грн., яка складається з оспорюваної заборгованості по пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Вказані обставини, встановлені судом, свідчать про те, що, між сторонами виникли правовідносини, які регулюються наступними нормами права. Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Положенням ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Згідно ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ч.1,2 ст.551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Так, у вказаній вище заяві позичальника від 30.05.2008 року визначені певні розміри процентної ставки за користування кредитом, а також винагороди на плановий залишок по кредиту, проте, відсутні істотні умови договору щодо встановлення відповідальності у вигляді неустойки (а саме пені) за порушення зобов`язання, передусім у вигляді визначеного її розміру. Позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути пеню за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в сумі 39851,45 грн. Натомість, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, зокрема, розміру і порядок нарахування оспорюваної пені, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, позивачем не надано на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку як на невід`ємні частини спірного договору, а надто не зазначено про неможливість їх подання до суду з причин, що об`єктивно не залежали від сторони позивача. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, які саме Витяги з Тарифів та Витяги з Умов розумла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи Заяву-анкету, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені), та, зокрема саме у визазначеному в цих документах розмірах і порядку нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Також суд дійшов висновку, що в даному випадку неможливо застосувати до спірних правовідносин і правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ ПриватБанк, тобто кредитор міг представити Тарифи та Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені за несвоєчасне виконання зобов`язань, Тарифи й Умови та правила банківських послуг ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують їх отримання та підписання безпосередньо відповідачем [PERSON] . При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Даний висновок суду узгоджується з висновком, вказаним у постанові Верховного Суду від 11.03.2015 року в справі № 6-16цс15. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у передбаченій законом письмовій формі істотні умови договору щодо відповідальності у вигляді неустойки (пені) за невиконання зобов`язань. Відповідно до ч.4 ст.42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з ч.1 ст.1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у ст.3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п.3 ч.1 ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст.3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" (далі Закон №1023-XII)). Згідно з п. 22 ч.1 ст.1 Закону № 1023-XII споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд вбачає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року в справі №342/180/17. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З урахуванням сукупності наведеного, суд дійшов висновку про те, що відсутні підстави вважати, що при укладенні даного кредитного договору від 30.05.2008 року №DN3WNN00000005 позивач належно дотримав вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону № 1023-XII, щодо повідомлення відповідача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк в частині відповідальності у виді неустойки. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача оспорюваної пені є необґрунтованими, та такими, що задоволенню не підлягають. Про застосування до спірних правовідносин позовної давності ніким із сторін суду не заявлено. Відповідачем також не повідомлено про понесені нею судові витрати у зв`язку з розглядом даної цивільної справи. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed