Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-26 00:00:00

В квітні 2016 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив суд стягнути з відповідача на свою користь 20 300,97 грн. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення його на роботі, посилаючись на те, що всупереч тому, що суд своїм рішенням від 25 лютого 2016 року поновив його на посаді у відповідача і допустив рішення в цій частині до негацного виконання, відповідач фактично виконав рішення, видавши відповідний наказ лише за спливом 1,5 місяця, він навіть був змушений звернутися до виконавчої служби для примусового виконання рішення суду в цій частині. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов з підстав, викладених судом вище, катгорично заперечували, що відповідач взагалі мав таке бажання виконувати рішення суду про поновлення його на роботі і всіляким чином намагався відтермінувати це. Щодо періду, за який просили нарахувати середній заробіток, брали час на наступний день після ухвалення рішення та день, що передує видачі ідповідного наказу про поновлення на роботі - 26.02.2016 -11.04.2016 загалом 31 робочий день, який множили на середньоденну заробтіну плату, розмір якої вважали дорівнює 654,87 грн. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, оскільки заявляла, що вина відповідача у невиконанні рішенні суду про поновлення позивача на певній посаді, відсутня, оскільки такої посади у відповідача на момент ухвалення рішення вже не усінувало. В той же час, надаючи обгрунтування своєї позиції, також додала, що така посада не з`явилася на ень видачі наказу 12.04.2016 про поновлення позивача на пенвій посаді, але відповідач такий наказ все ж таки видав, а в подальшому здійснив переведення позивача на рівнозначну посаду. На питання головуючого, чому так само не було зроблено негайно після ухвалення рішення про поновлення на роботі, пояснила, що в "усній" формі велися перемовини із позивачем. Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим (ч.1 ст.213 ЦПК України) Відповідно до ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Судовим розглядом встановлено, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 25.02.2016 позовні вимоги [PERSON] до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва», про поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу задоволено. Серед іншого повнолено позивача на посаді заступника директора з благоустрою, утримання прибудинкової території та загальних питань Комунального підприєства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва», стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 36 999,00 грн., вирішено питання про судові витрати. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах місячного платежу допущено до негайного виконання. Відповідно до ст.235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. За правилами ч.2 ст.235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Статтею 236 КЗпП встановлено, що в разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Зазначена вище стаття КЗпП не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, в цьому випадку - пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі. Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення є обов`язковими для виконання на всій території України. Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Судове рішення як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Крім того, суд звертає увагу сторін на те, що перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особі (справа "Скопелліті проти Італії" від 23 листопада 1993 року), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25 березня 1999 року) Таким чином, згідно зі статтею 6 Конвенції виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду, завершальною стадією судового провадження. У зв'язку із цим суд звертає увагу також на те, що протягом майже 1,5 місяця рішення суду про поновлення на роботі позивача, яке підлягало негайному виконанню, не було виконано за формальними підставами. Так, представник відповідача наполягав на тому, що була відсутня відповідна посада, в той же час, як вбачається із наказу про поновлення позивача на роботі від 12.04.2016, така посада була відсутня і на день видачі даного наказу, проте вже в квітні 2016 року не завадило виконати рішення суду за лютий 2016 року, яке було звернуто в частині до негайного виконання. Так, згідно даного наказу наказ від 26.11.2015 про звільнення позивача було скасовано, поновлено останнього на посаді заступника директора з благоустрою, утримання прибудинкової території та загальних питань з 26.02.2015 та одночасно переведено на рівноначну посаду заступника директора з благоустрою, утримання прибудинкової території та експлуатації з 23.02.2016, у зв`язку із змінами в штатному розписі, виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу за рішенням суду. Затримка виконання рішення суду підтверджена і постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції від 14.03.2016 про накладення штрафу у зв`язку із невиконанням вищезазначеного рішення суду. Позиція відповідача щодо допущення відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду, яке підлягає негайному виконанню, є неприпустимою, грубо порушує права позивача і встановлені Конституцією принципи незалежності судової влади, основним елементом яких є обов`язковість судових рішень до виконання. Дійсно, відповідно до ст.2 Закону України «Про виконавчу службу» примусове виконання рішень покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Отже, правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та їх основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зокрема, зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.34 постанови від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Враховуючи те, що рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 25.02.2016 року в частині поновлення позивача було виконано лише 12.04.2016, то суд погоджується із доводами позивача про те, що за період нарахування середного заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі слід брати 26.02.2016 - 11.04.2016, що відповідає 31 робочому дню. Отже, позивач має право відповідно ст.236 КЗпП на виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення. Зазначений висновок суду ґрунтується на практиці Верховного Суду України, зокрема, на постановах від 31.10.2012 та від 23.06.2015, які в силу ст.360-7 ЦПК України є обов`язковими для судів під час постановлення ними рішень при застосуванні аналогічних норм права (а.с.55-58, 108-111) Так, вищезазначеним рішенням суду, з яким сторони поодилися, оскільки вони його не оскаржили, достовірно встановлено, що середньоденний заробіток позивача становить 560,59 грн. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума в розмірі 560,59*31. Відповідно до ст.88 ЦПК України враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, в порядку розподілу судових витрат, з відповідача належить стягнути в дохід держави і судовий збір за вимоги майнового характеру. На підставі викладеного та

Outcome: partial