Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-08 00:00:00

У січні 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Оболонський РВ ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ)) про зняття арешту з майна. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона є співвласником квартири [ADDRESS] . Іншими співвласниками цього житлового приміщення були [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] [INFO] помер брат позивача [PERSON] . Спадщину після його смерті прийняли його матір [PERSON] та його діти [PERSON] і [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла. Спадкоємцем за заповітом після її смерті є позивач у справі. До складу спадщини після померлої [PERSON] входить, зокрема право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] , яка набута нею шляхом приватизації державного житлового фонду та на 1/12 частину згаданої квартири, яку [PERSON] успадкувала після смерті сина [PERSON] . Як стверджувала позивач, вона звернулась до нотаріуса з заявою по видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на частину квартири [ADDRESS] , проте державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Кравченко Т.В. відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва, мотивуючи це тим, що на 1/12 частину квартири [ADDRESS] , яку [PERSON] успадкувала після смерті сина [PERSON] , накладено арешт постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції в м. Києві від 27 серпня 2007 року № 137/19. Наявність арешту, накладеного на майно, яке належало спадкодавцеві, зокрема на її частку у квартирі [ADDRESS] , яку вона успадкувала після померлого [PERSON] , унеможливлює оформлення позивачем [PERSON] права власності на спадкове майно. Ураховуючи наведене, позивач просила суд зняти арешт з квартири [ADDRESS] . До закінчення підготовчого судового засідання за клопотанням позивача судом замінено неналежного відповідача Оболонський РВ ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) належним - товариством з обмеженою відповідальністю "Камаз-Транс-Сервіс" (далі - ТОВ "Камаз-Транс-Сервіс"). Відповідач ТОВ "Камаз-Транс-Сервіс" відзиву на позовну заяву [PERSON] до суду не подало. Позивач у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась, подала до суду заяву, в якій просила суд розглянути справу за її відсутності, а позовні вимоги - задовольнити. Проти заочного розгляду справи [PERSON] не заперечувала. Представник відповідача у судове засідання повторно не з`явився, відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, про причини неявки в судове засідання свого представника суд не повідомив, заяву про розгляд справи за відсутності свого представника не подав. За таких обставин та за відсутності заперечень позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. Ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. На підставі Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 04 серпня 1998 року набули шляхом приватизації право власності на квартиру [ADDRESS] . Кожному з співвласників належала 1/4 частина указаної квартири (а. с. 7). Отже, [PERSON] був власником 1/4 частини квартири [ADDRESS] . 08 грудня 2006 року Господарським судом м. Києва видано наказ № 38/398 на виконання рішення цього суду про стягнення з фізичної особи - підприємця [PERSON] на користь ТОВ "Камаз-Транс-Сервіс" грошових коштів у сумі 4996,90 грн. У ході виконання вказаного судового рішення постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції в м. Києві від 27 серпня 2007 року № 137/19 накладено арешт на все майно боржника [PERSON] . Таким чином, постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції в м. Києві від 27 серпня 2007 № 137/19 накладено арешт, зокрема на 1/4 частину квартири [ADDRESS] , власником якої був [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 25 квітня 2018 року (а. с. 87). Ст. 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). На випадок своєї смерті [PERSON] заповіту не склав, а тому спадкування після його смерті здійснювалось за законом. За приписами ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. [PERSON] та [PERSON] є дітьми [PERSON] , а [PERSON] - його матір`ю. Інших спадкоємців першої черги за законом після смерті [PERSON] виявлено не було. Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч. 3 ст. 1268 ЦК України). За положеннями ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Спадкоємці прийняли спадщину після смерті [PERSON] шляхом подання державному нотаріусу Першої київської державної нотаріальної контори заяв про прийняття спадщини у строк, встановлений ч. 1 ст. 1270 ЦК України (а. с. 85, 86, 101). Пленум Верховного Суду України у п. 12 постанови від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" надав роз`яснення, що у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (ч. 2 ст. 370, ч. 2 ст. 372 ЦК України). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Таким чином, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] успадкували після смерті [PERSON] належну спадкодавцеві на праві власності 1/4 частину квартири [ADDRESS] , по 1/12 частині кожен. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 16 квітня 2019 року (а. с. 46). До складу спадкового майна входить 1/4 частина квартири [ADDRESS] , яку спадкодавець набула шляхом приватизації державного житлового фонду та 1/12 частини квартири [ADDRESS] , яку [PERSON] успадкувала після смерті [PERSON] . Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Ч. 2 ст. 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. На випадок своєї смерті [PERSON] 06 липня 2018 року склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 1257, яким заповіла доньці [PERSON] все належне їй за життя майно (а. с. 64). Отже, спадкування після смерті [PERSON] здійснювалось за заповітом. Спадщину після смерті матері позивач прийняла шляхом подання державному нотаріусу Першої київської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у строк, встановлений ч. 1 ст. 1270 ЦК України (а. с. 45). 19 лютого 2021 року позивач звернулася до державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори Кравченко Т.В. з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/12 частину [ADDRESS] , яку [PERSON] набула у власність в порядку спадкування після смерті сина [PERSON] . Однак постановою державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори Кравченко Т.В. від 19 лютого 2021 року відмовлено заявнику у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з тим, що на 1/12 частину квартири [ADDRESS] , яку [PERSON] успадкувала після смерті [PERSON] , накладено арешт постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції в м. Києві від 27 серпня 2007 року № 137/19. Отже, [PERSON] позбавлена можливості отримати у власність спадкове майно, на яке було накладено арешт. Ч. 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Нормою ч. 1 ст. 321 ЦК України гарантовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Ст. 391 ЦК України закріплено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Підставою позову [PERSON] визначила наявність арешту, накладеного на майно спадкодавця [PERSON] , що перешкоджає їй в оформленні її спадкових прав. За таких умов позов спрямовано на захист цивільних прав позивача [PERSON] , пов`язаний з оформленням права власності на спадкове майно, та фактично є різновидом негаторного позову. Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зважаючи на те, що заборгованість у сумі 4996,90 грн., яка була стягнута з боржника фізичної особи - підприємця [PERSON] за рішенням Господарського суду м. Києва у справі № 38/398 на користь ТОВ "Камаз-Транс-Сервіс", сплачена, ураховуючи те, що на сьогодні наявність арешту, накладеного на 1/12 частину квартири [ADDRESS] , яку [PERSON] успадкувала після смерті [PERSON] унеможливлює оформлення спадкоємцем [PERSON] права власності на спадкове майно, суд дійшов висновку про необхідність частково задовольнити позовні вимоги [PERSON] та зняти арешт, накладений на 1/12 частину квартири [ADDRESS] , яку [PERSON] набула у власність у порядку спадкування після смерті сина [PERSON] та на яку накладено арешт постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції в м. Києві від 27 серпня 2007 року № 137/19. Підстави для зняття арешту з усієї квартири [ADDRESS] відсутні, позаяк арешт накладався лише на 1/4 цього об`єкта нерухомості, який належав на праві власності [PERSON] , а позивач [PERSON] не є спадкоємцем після смерті [PERSON] , а тому не вправі вимагати звільнення з-під арешту усього майна, що за життя належало на праві власності [PERSON] . Охоронюваний законом інтерес позивача обмежується лише правом вимагати з-під арешту того майна, яке вона не може успадкувати у зв`язку з накладеним арештом.

Outcome: partial