Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-16 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу будинку [ADDRESS], а саме п. 5 вказаного договору, та визнання зазначеного нерухомого майна таким, що знаходиться в спільній сумісній власності подружжя [PERSON] та [PERSON] Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 11 травня 2007 року він зареєстрував шлюб з відповідачем [PERSON] Так як вона не мали свого власного житла, то вирішили отримати кредит в ПАТ "ПРИВАТБАНК" і за кредитні кошти придбати житло в м. Ковелі. 14 вересня 2007 року між дружиною позивача - [PERSON] та ЗАТ КБ "ПРИВАТБАНК" було укладено кредитний договір № VOKVGK00001599 про надання кредитних коштів в розмірі 78 000 доларів США. Згідно умов кредитного договорі кошти надавались для придбання житла. Після отримання кредиту, 24 вересня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу будинку в [ADDRESS]. В п. 5.5 зазначеного договору, що будинок набувається Покупцем ([PERSON]) за особисті кошти в особисту власність, що засвідчується заявою чоловіка [PERSON], справжність підпису на якій засвідчено нотаріально. Позивач вказує, що подання ним такої заяви було обумовлено тим, що він не знав діючого законодавства і, як пояснила йому відповідач [PERSON], в зв'язку з тим, що вони перебувають у шлюбі нетривалий час, а вона отримала кошти на своє ім'я, то це майно належить їй на праві особистої власності. Позивач зазначає, що на той час він погодився з поясненнями дружини, проте зараз він зрозумів, що його дії були помилковими і такими, що не відповідають діючому законодавству. Позивач вважає, що вказаний житловий будинок був придбаний ним і його дружиною за спільні кошти подружжя, а тому сам будинок не є особистою власністю його дружини, а знаходиться в спільній сумісній власності їх подружжя. Враховуючи наведене, покликаючись на норми чинного законодавства, позивач просив суд постановити рішення, яким: - визнати недійсним п. 5 договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], укладений 24 вересня 2007 року між [PERSON] та [PERSON]; - визнати будинок [ADDRESS] таким, що знаходиться в спільній сумісній власності подружжя [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ухвали Ковельського міськрайонного суду від 12 червня 2014 року, до участі в даній справі було залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів, - ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" в особі Волинської філії та приватного нотаріуса Ковельського міського нотаріального округу [PERSON] /а.с.44/. В судове засідання позивач не з'явився, однак подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. На позовних вимогах наполягає /а.с. 32/. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні, поділяючи позицію позивача, позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві. Уточнивши позовні вимоги щодо визнання частково недійсним зазначеного вище договору купівлі-продажу, просив суд визнати недійсним п. 5.5 цього договору. Вказував на те, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] на момент укладення спірного договору купівлі-продажу перебували в зареєстрованому шлюбі, відповідач [PERSON] особистих коштів не мала, будинок [ADDRESS] був придбаний за кредитні кошти, які є спільним сумісним майном подружжя. Заява [PERSON] про набуття [PERSON] будинку в особисту власність була помилковою, оскільки існує інша заява [PERSON], в якій він надає згоду на укладення договору іпотеки як співвласник цього будинку. Вважає, що зазначений будинок є спільною власністю подружжя [PERSON], а тому просив задовольнити позов повністю. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала повністю. Суду пояснила, що на момент укладення спірного договору купівлі-продажу [PERSON] не знав, що надана ним заява не має юридичної сили, а по закону він є співвласником даного будинку. Вважає його заяву про набуття нею будинку в особисту власність помилковою, оскільки саме вона наполягала на тому, щоб він написав таку заяву. Це було пов'язано з тим, що попередній її шлюб був невдалим, а на момент укладення договору купівлі-продажу вони прожили нетривалий час, а тому не хотіла, щоб в подальшому виникли можливі проблеми з поділом цього будинку. Просила позов задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з підстав, викладених в письмовому запереченні, вказуючи, що в п. 5.5 договору купівлі продажу житлового будинку [ADDRESS], зазначено, що відповідач [PERSON] (покупець) за свої особисті кошти придбала у [PERSON] у особисту власність зазначений житловий будинок. Ця обставина підтверджується нотаріально посвідченою заявою позивача - чоловіка [PERSON] Фактично позивач, підписавши вказану заяву, уклав односторонній правочин, яким визнав та встановлює статус майна, тобто коштів, за які [PERSON] придбала будинок. Цим правочином позивач визнав, що кошти на придбання будинку є одноосібною власністю його дружини. З цього приводу позивач висловив своє волевиявлення та посвідчив його нотаріально. Правоздатність та дієздатність позивача при посвідченні його виявлення було перевірено нотаріусом. Тому вважають, що посилання позивача на те, що він не знав законодавства, не відповідає його позовним вимогам, оскільки незнання законодавства не є підставою для визнання укладеного правочину недійсним. Вказали, що з моменту укладення правочину 24 вересня 2007 року по теперішній час, тобто протягом майже семи років, ні позивач, ні відповідач [PERSON] не оскаржували ці правочини. Просили в позові відмовити за безпідставністю і необґрунтованістю позовних вимог та в зв'язку з пропущенням встановленого ст. 257 ЦК України загального трирічного строку позовної давності. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо представ спору, на стороні відповідача - ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" - Плеханов О.М. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених в письмовому запереченні, вказуючи, що твердження позивача про те, що його дії в 2007 році під час укладення між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу житлового будинку були помилковими, не відповідає дійсності, оскільки ці дії позивача мали цілеспрямований характер, були спрямовані на розрахунок одержання користі від вчиненого правочину. Позивач при укладення вказаного договору повною мірою розумів значення правочину, його дії були продиктовані певними мотивами та міркуваннями, а тому така помилка у відповідності до диспозиції ч.2 ст. 229 ЦК України, не має істотного значення. Крім того, вказав, що з кредитного договору від 14 вересня 2007 року між ПриватБанком та [PERSON] вбачається, що кредитні кошти надані саме позичальниці [PERSON], і за рахунок цих кредитних коштів остання придбала спірний житловий будинок, який надала Банку в забезпечення виконання своїх зобов'язань за кредитним договором. Відповідальність за кредитним договором та договором іпотеки цього будинку також несе одноособово [PERSON] В свою чергу, позивач не надав доказів того, що вказаний житловий будинок було придбано за спільні кошти подружжя. Враховуючи, що задоволення вимог [PERSON] причинить значну шкоду майновим інтересам ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», просив в позові відмовити за безпідставністю і необґрунтованістю позовних вимог. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо представ спору, на стороні відповідача - приватний нотаріус Ковельського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явилась, однак подала суду письмове заперечення проти позову, згідно якого заперечує проти задоволення позову. Вказала, що нею 24 вересня 2007 року за реєстровим № 2274 був посвідчений договір купівлі-продажу будинку, що знаходиться в [ADDRESS] між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] Перед посвідченням вказаного договору, а саме 17 вересня 2014 року, до неї звернулись за консультацією позивач та його дружина [PERSON], які просили роз'яснити ним порядок набуття будинку одним із подружжя за кошти, які належать особисто одному із подружжя та які не перебувають у спільній сумісній власності. Нею було роз'яснено ст. 57 СК України, зокрема, що майно, яке набуте одним із подружжя за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто є особистою власністю дружини (чоловіка). Позивач [PERSON] повідомив, що його дружина планує придбати будинок за особисті кошти, які не перебувають у спільній сумісній власності, і на підтвердження даного факту просив засвідчити справжність його підпису на заяві про те, що будинок [ADDRESS] набувається його дружиною в особисту власність. Вказану заяву було посвідчено нею 17 вересня 2007 року за реєстровим № 2182. Вказує, що твердження позивача про те, що він не знав діючого законодавства, є невірними, оскільки нею особисто було роз'яснено правові наслідки набуття будинку в особисту власність, що підтверджується змістом самої заяви з посиланнями на ст. 57 СК України та підписом [PERSON] В подальшому, 24 вересня 2007 року за реєстровим № 2274 нею був посвідчений договір купівлі-продажу зазначеного вище житлового будинку між [PERSON] та [PERSON] В п.5.5. вказаного договору зазначено, що будинок набувається покупцем за особисті кошти в особисту власність, що засвідчується заявою чоловіка [PERSON], справжність підпису на якій засвідчено нотаріально. Цей договір підписаний покупцем [PERSON], що підтверджує, що вона набуває будинок в особисту власність. Вважає, що правочин був укладений відповідно до чинного законодавства з додержанням вимог ЦК України, СК України, ЗУ "Про нотаріат" та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Зазначила також, що твердження позивача, що правочин вчинено під впливом помилки, є не вірним, так як не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Крім того зазначила, що позивач, стверджуючи свої дії помилковими, посилається на ст. 233 ЦК України "Правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини", однак при цьому не вказуючи, що він діяв під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах і не надав доказів, які б вказували, що на момент укладення договору він діяв під впливом помилки або під впливом тяжкої обставини. Просила в позові відмовити за безпідставністю і необґрунтованістю позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши наявні серед матеріалів справи письмові докази та з'ясувавши обставини справи, прийшов до висновку, що позов безпідставний і задоволенню не підлягає. Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з наступного. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду із захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 11 травня 2007 року. Зазначена обставина визнається сторонами та підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого 11.05.2007 року відділом РАЦС по м. Ковелю Ковельського міськрайонного управління юстиції /а.с. 5/. 14 вересня 2007 року між ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" і відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №VОКVGК00001599 від 14 вересня 2007 року, згідно якого останній було відкрито кредитну лінію у розмірі 78000,00 доларів США для придбання житла /а.с. 6-8/. 24 вересня 2007 року між відповідачами [PERSON], як продавцем, та [PERSON], як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS] /а.с. 4/. Пунктом 5.5 зазначеного договору визначено, що будинок набувається Покупцем ([PERSON]) за особисті кошти в особисту власність, що засвідчується заявою чоловіка [PERSON], справжність підпису на якій засвідчено нотаріально. [PERSON] 17 вересня 2007 року дійсно звернувся до приватного нотаріуса Ковельського міського нотаріального округу [PERSON] із заявою, в якій він підтвердив, що йому відомо про купівлю його дружиною [PERSON] за кошти, які належать їй особисто, житлового будинку по [ADDRESS]. Цією ж заявою він підтвердив, що кошти на купівлю вказаної квартири належать його дружині особисто і не перебувають у спільній сумісній власності. Вказаний житловий будинок набувається його дружиною в особисту приватну власність. Зміст ст. 57 СК України йому роз'яснено нотаріусом. Справжність підпису [PERSON] в зазначеній заяві було посвідчено тим же приватним нотаріусом [PERSON] Всі особи, які беруть участь у справі, визнали, що зазначений будинок був придбаний [PERSON] за отримані нею від ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" кредитні кошти. Як вбачається з письмового заперечення представника ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", будинок [ADDRESS] перебуває в іпотеці ПриватБанку згідно договору іпотеки від 03.10.2007 року, відповідно до якого власниця будинку [PERSON] надала його ПриватБанку в іпотеку в якості забезпечення за кредитним договором від 14.09.2007 року. На даний час, відповідно до рішення Ковельського міськрайонного суду, на цей будинок звернуто стягнення заборгованості за кредитним договором. Існування зазначених обставин також визнали всі особи, які беруть участь у справі. Підстави для визнання договорів недійсними визначені ст.ст. 215, 218-235 ЦК України і такі підстави повинні мати місце саме на час укладення такого договору. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому ст. 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України. Статтею 229 ЦК України передбачено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як роз'яснено в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", що обставини, щодо яких сторона правочину (ст. 229 ЦК України) помилялася, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Зі змісту зазначеного трактування правової норми випливає, що саме позивач на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинен довести, що така помилка насправді мала місце та надати докази, які б свідчили про його помилку щодо істотних обставин правочину. Як на підставу своїх позовних вимог позивач покликається на ту обставину, що на момент подання зазначеної вище заяви від 17 вересня 2007 року він не знав діючого законодавства та подав цю заяву за проханням його дружини. Аналіз зазначених вище правових норм та судової практики приводить суд до висновку, що обставини, названі відповідачем, не є підставою для визнання недійсним п. 5.5 спірного договору купівлі-продажу, а помилка, на яку вказує позивач, в даному випадку не мала місця. При цьому суд звертає особливу увагу на фактичні обставини, які склались між [PERSON] та ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" щодо наявності між ними кредитних правовідносин, заборгованості по кредиту та звернення стягнення на її житловий будинок і розцінює даний позов як намагання позивача допомогти [PERSON] уникнути сплати частини заборгованості за кредитом та унеможливити виселення з предмету іпотеки. За вказаних обставин заслуговують на увагу доводи представника ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" щодо дисбалансу прав та обов'язків позивача. Зокрема позивач, намагаючись довести своє право на частину житлового будинку, не вказує на свою готовність взяти на себе відповідальність за погашення частини несплаченого кредиту [PERSON] Покликання представника позивача на наявність Додатку № 1 до Договору іпотеки "Згода співвласника" як на доказ того, що позивач дійсно є співвласником цього будинку, є безпідставними, виходячи з такого. Відповідно до зазначеної згоди співвласника, позивач [PERSON] надав згоду на укладення договору іпотеки від 03.10.2007 року майна, що належить йому на праві спільної власності з [PERSON], в тому числі будинку в [ADDRESS] /а.с. 31/. Згідно спірного договору купівлі-продажу, зазначений будинок на момент укладення договору іпотеки від 03.10.2007 року належав [PERSON] на праві особистої власності, а тому позивач не був співвласником цього будинку, а відтак - його згода, як співвласника, є нікчемною. Доводи представника позивача та відповідача [PERSON] про те, що житловий будинок був придбаний за спільні кошти сім'ї [PERSON] є безпідставними, оскільки будинок було придбано за кредитні кошти, які надавались лише [PERSON], а позивач не подав суду жодного доказу того, що він надавав спільні кошти на придбання цього будинку. Представник позивача не зміг вказати, яким саме чином порушено права позивача з боку відповідача [PERSON] Судом також не встановлено порушень законних прав та інтересів позивача з боку цього відповідача, а тому позовні вимоги в цій частині є повністю безпідставними та надуманими. Решта доводів представника позивача не спростовують висновків суду щодо відсутності підстав для визнання частково недійсним спірного договору, а тому суд відхиляє їх. Крім цього, суд не приймає визнання даного позову відповідачем [PERSON], оскільки таке її визнання позову порушує права та інтереси інших осіб, а саме - ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК". Зокрема визнання частково недійсним спірного договору унеможливить реалізацію цього предмета іпотеки для погашення боргу. Таким чином, аналізуючи все викладене вище в сукупності, суд прийшов до переконливого висновку про повну безпідставність позовної вимоги позивача про визнання частково недійсним договору купівлі продажу від 24.09.2007 року. Оскільки позовна вимога позивача про визнання будинку [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] є похідною від попередньої позовної вимоги, то, відповідно, дана позовна вимога також не підлягає до задоволення. Крім цього, зважаючи на строки, які минули після того, як позивач [PERSON] дізнався, або ж міг дізнатись про порушення своїх цивільних прав (як мінімум 03.10.2007 року - дата укладення договору іпотеки), суд вважає заяви відповідача [PERSON], її представника та представника ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" щодо застосування строків давності до даних правовідносин такими, що заслуговують на увагу, однак не застосовує їх, оскільки відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог по суті. Таким чином суд повно, всесторонньо та об'єктивно дослідивши наявні в матеріалах справи докази, прийшов до висновку про безпідставність заявленого позову, а тому в його задоволенні слід відмовити повністю. Відмовляючи в задоволенні позову, суд на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України, покладає на позивача понесені ним судові витрати.

Outcome: dismissed