Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-14 00:00:00

У грудні 2015\~р. [PERSON] звернувся з вказаним позовом, у якому просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Україна" (далі Товариство) на його користь 43\~00,00\~грн. безпідставно здобутого майна, комісію банку у розмірі 430,00\~грн. за перерахування грошових коштів, три проценти річних за користування цими коштами, починаючи з дня подання позову по день вирішення справи. Товариство проти позову заперечило, посилаючись на те, що договір фінансового лізингу від 05.11.2015\~р. №\~002604 не є договором споживчого кредиту, цей договір, не зважаючи на непідписання [PERSON] [PERSON] №\~3 до нього, є укладеним, грошові кошти у розмірі 43\~000,00 були отримані ним від [PERSON] правомірно, підстави для стягнення з нього 3% річних на користування цими грошовими коштами та комісії банку у розмірі 430,00\~грн. за перерахування цих коштів відсутні, відсутні докази завдання [PERSON] моральної шкоди (а.\~с.\~17 20). Судом з'ясовано, що між Товариством (Лізингодавець) та [PERSON] (Лізингоодержувач) (разом Сторони) 05.11.2015\~р. було підписано договір №\~002604 фінансового лізингу (далі Договір лізингу), а також [PERSON] №\~1 та [PERSON] №\~2 до Договору лізингу, які є невід'ємними його частинами (а.\~с.\~4 9, 24, 25). Відповідно до умов Договору лізингу предметом фінансового лізингу є автомобіль марки ЗАЗ Сенс комплектації Standart+ вартістю 5\~514,00\~євро, згідно обмінного курсу євро до української гривні на дату підписання договору гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 150\~000,00\~грн. (пункти 1.1 та 8.2). Статтею 806 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Частиною другою статті 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлено, що істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договором лізингу визначено, що лізинговий платіж щомісячний платіж, що сплачується Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця у строки та в розмірі відповідно даного Договору та до Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування, [PERSON] №\~3 до Договору). Строк лізингу закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання Акту приймання-передачі предмета лізингу та в останньому місяці сплати лізингового платежу за [PERSON] №\~3 до цього Договору (вступна частина та пункт 2.2). Таким чином [PERSON] №\~3 до Договору лізингу містить істотні умови цього договору. Відповідно Договору лізингу договір вступає в силу з моменту його підписання Сторонами, додатки до нього є невід'ємною його частиною (пункти 2.1 та 16.13). У матеріалах справи відсутній [PERSON] №\~3 до Договору лізингу та будь-які докази його підписання Сторонами. Як вбачається зі змісту позовної заяви та заперечень на позовну заяву, Товариством та [PERSON] не заперечується обставина того, що [PERSON] №\~3 до Договору лізингу між ними не підписувався. За таких обставин Суд вважає, що [PERSON] №\~3 до Договору лізингу між Товариством та [PERSON] підписано не було. Згідно з пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009\~р. №\~9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Враховуючи викладене, Суд приходить до висновку, що Договір лізингу між Товариством та [PERSON] укладено не було. Між тим, на виконання умов неукладеного Договору лізингу [PERSON] сплатив Товариству 43\~000,0\~грн., що підтверджується квитанцією №\~ПН856 від 05.11.2015\~р. (а.\~с.\~10). Однак, оскільки Договір лізингу укладено не було, то отримання Товариством цих грошових коштів було безпідставним. Частиною першою статті 1212 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Частиною другою статті 1214 Цивільного кодексу України визначено, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до статті 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зважаючи на наведене, Суд вважає, що Товариство зобов'язано повернути [PERSON] 43\~000,00\~грн., отриманих без правової підстави, та сплатити 3% річних за користування цими коштами у період з 05.11.2015\~р. по 15.03.2016\~р., що становить 466,52\~грн., тобто позов в частині вимог про стягнення цих грошових кошів підлягає задоволенню. Між тим, не підлягає задоволенню позов в частині вимоги про стягнення з Товариства 430,00\~грн. комісії банку за перерахування грошових коштів, оскільки ці кошти були сплачені [PERSON] не Товариству, а Публічному акціонерному товариству "Кердобанк" за надання послуги з переказу грошовий коштів у розмірі 43\~000,00\~грн. (а.\~с.\~10), при цьому Товариство не вчиняло у зв'язку з цим будь-яких протиправних, винуватих дій (бездіяльності), які призвели до сплати зазначених коштів [PERSON]. З урахуванням усього вище зазначеного, обставина про те, чи є договір фінансового лізингу від 05.11.2015\~р. №\~002604 договором споживчого кредиту, чи не є (на останнє Товариство посилається у письмових запереченнях проти позову як на підставу для відмови у позові) не має значення для розгляду справи. Суд також не бере до уваги доводи Товариства у письмових запереченнях проти позову про відсутність доказів завдання [PERSON] моральної шкоди, оскільки позовна вимога про відшкодування такої шкоди не заявлялась. Інші твердження Товариства, які містяться у письмових запереченнях проти позову, спростовуються викладеним вище у мотивувальній частині рішення. Частиною першою статті 79 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Частинами першою та третьою статті 88 Цивільного процесуального кодексу України що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином з Товариства на користь [PERSON] підлягають стягненню у якості відшкодування судових витрат 2\~376,49\~грн. (витрати на правову допомогу, а.\~с.\~12), а в дохід держави судовий збір у розмірі 482,43\~грн., оскільки [PERSON] від цього судового збору звільнений на підставі частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів".

Outcome: partial