Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-27 00:00:00

27.11.2019 р. [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», в якому просить: визнати договір факторингу від 25.06.2011 року № 0/06/11, укладений між Приватним акціонерним товариством «ОТП Банк», як Клієнтом та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», як Фактором, недійсним в частині стягнення з [PERSON] боргу за кредитним договором №001/13476/06 від 15.11.2006 року. В обґрунтування позовних вимоги позивач посилається на те, що в порушення вимог п. 6.7 оспорюваного Договору позивач не отримав письмове повідомлення про відступлення прав вимоги. Також вважає, що укладення вищевказаного договору здійснено з грубим порушенням норм чинного законодавства України: відповідач не повідомив позивача про зміну умов (пунктів) договору стосовно порядку повернення коштів, про зміну кредитора; відповідно до інформації в Державному реєстрі фінансових установ, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в списку фінансових установ не значиться та виключена з реєстру фінансових установ 19.10.2009. Тобто на момент укладення Договору факторингу дане товариство не мало право надавати фінансову послугу факторингу. Ліцензії на здійснення факторингових операцій дане підприємство також не має. Також зазначає, що відповідно до підп. 2 п. 1 розпорядження №231 від 03.04.2009 року, до фінансової послуги факторингу віднесено - набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб`єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення. Однак позивач не був і не є суб`єктом господарювання. Таким чином, вважає, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не мав права на придбання права відступленої вимоги до фізичної особи не суб`єкта господарювання та відсутні правові підстави для набуття права Кредитора за спірним договором. 02 грудня 2019 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання. 05 листопада 2020 року до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач уточнює позовну вимогу, зазначивши її більш точно, а саме: «визнати Договір факторингу від 25.06.2011 року №01/06/11, укладений між ПРИВАТНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «ОТП БАНК», як Клієнтом та ТОВ «ОТП ФАКТОРИНГ УКРАЇНА», як Фактором, недійсним, в частині передачі Первісним кредитором ПАТ «ОТП Банк» Новому Кредитору ТОВ «ОТП ФАКТОРИНГ УКРАЇНА» права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №001/13476/06 від 15.11.2006 року.» Ухвалою суду від 05 листопада 2020 року прийнято до розгляду заяву про уточнення позовних вимог. 04 червня 2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. Позивач до подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує і просить задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Представники відповідачів в судове засідання не з`явилися, причину не повідомили, відзиву, клопотань не надіслали. Враховуючи викладене, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що 25 червня 2011 року між ТОВ "ОТП Факторинг Україна" та ПАТ "ОТП Банк" укладено договір факторингу (далі Договір), відповідно до якого до ТОВ "ОТП Факторинг Україна" відійшло право вимоги до боржників (їх поручителів) стосовно сплати суми заборгованості за кредитними договорами. Згідно з пунктом 1.1. Договору Клієнт (Первісний Кредитор) передає, а Фактор (Новий Кредитор) приймає право грошової вимоги, що належить клієнту, і стає кредитором за Кредитними договорами, укладеними між Клієнтом і Боржником, в розмірі Портфеля Заборгованості. Згідно Витягу до договору факторингу від 25 червня 2011року, одним із кредитних договорів, які входили до складу портфелю заборгованості був договір від 15.11.2006 року № 001/13476/06 укладений з [PERSON] . Позивач [PERSON] не погоджується із вказаним Договором і просив визнати недійсним оспорюваний ним договір факторингу, з підстав його невідповідності положенням статей 215,216 ЦК України. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Однією з підстав для визнання Договору недійсним в частині, позивач посилається на те, що позивача не було повідомлено про укладений договір. Дійсно, за умовами п. 6.7 Договору, Клієнт протягом 10 робочих днів з моменту переходу до Фактора права грошової вимоги готує та направляє письмові повідомлення Боржникам про відступлення права вимоги. Однак, відповідно до частини 2 статті 516 ЦК України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Частиною другою статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цсі 5. Щодо інших доводів позивача, суд виходить з такого: Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України від 07 грудня 2000 року "Про банки і банківську діяльність", у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина перша статті 1077 ЦК України). З частини першої статті 1077 ЦК України та частини п`ятої статті 5 Закону України "Про банки і банківську діяльність" вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 Цивільного кодексу України), фактора, яким може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 Цивільного кодексу України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі №909/968/16 (провадження №12-97гс18). Відповідно до пункту 11 статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" факторинг вважається фінансовою послугою. Статтею 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" передбачено, що фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності. Фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог ЦК України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов`язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов`язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред`явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 03 грудня 2009 року № 241 ТОВ "ОТП Факторинг Україна" є фінансовою компанією та має право здійснювати фінансові послуги, зокрема надавати послуги факторингу без отримання ліцензії та/або дозволів відповідно до законодавства. Наведені у позовній заяві доводи про те, що ТОВ "ОТП Факторинг Україна" не маючи ліцензії, не будучи фінансовою установою, не має права на укладення договору факторингу є безпідставними, оскільки на момент укладення договору відступлення права вимоги, ТОВ "ОТП Факторинг Україна" мало статус фінансової установи, а тому, відповідно до пункту 11 частини першої статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, мало право здійснювати фінансові послуги з факторингу. ТОВ "ОТП Факторинг Україна" було виключено з реєстру на підставі розпорядження Нацкомфінпослуг від 20.08.2015 року за № 2023, анульовано свідоцтво про реєстрацію фінансової установи серії ФК№241 та додаток до нього від 03.12.2009 року, тобто вже після укладення оспорюваного Договору. Доводи позивача стосовно можливості укладання договорів факторингу виключно щодо прав грошової вимоги до боржників - суб`єктів господарювання, є безпідставними, з огляду на наступне. Положення ЦК України не містять жодних обмежень щодо предмету договору факторингу (право грошової вимоги), за критерієм віднесення носія вказаної заборгованості до кола суб`єктів господарювання. Так, згідно статті 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Таким чином, ЦК України не містить вимоги щодо предмету договору в залежності від належності вказаної заборгованості до фізичної особи чи до суб`єкту господарювання. Відповідно до статті 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог ЦК України та цього Закону. З наведеного вбачається, що чинне законодавство не встановлює жодних обмежень стосовно складу осіб, щодо яких може здійснюватися відступлення права вимоги. Тобто, законодавець не виключає фізичних осіб з кола осіб, що беруть участь у фінансовій операції факторингу. Отже, набуття ТОВ "ОТП Факторинг Україна" права вимоги до боржника - фізичної особи [PERSON] є правомірним. Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг" (далі - Розпорядження № 231), на недотримання якого посилався позивач у позові як на підставу недійсності договору факторингу, прийнято у відповідності з пунктом 6 частини першої статті 28 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг. Тобто підпункт 2 пункту 1 Розпорядження № 231 операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб`єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб`єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою). Поняття "факторингу" не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені пунктом 1 вказаного розпорядження. Враховуючи викладене, Розпорядження № 231 не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами спірних договорів факторингу при їх вчиненні. Такі висновки містяться у схожих за змістом справах, викладеними у постановах Верховного Суду від 30 серпня 2018 року у справі №752/7749/16, від 09 липня 2020 року у справі справа №752/18402/16-ц, від 14 травня 2018 року у справі №522/19477/16-ц. Отже встановлено, що оспорюваний договір відповідає вимогам, встановленим частиною п`ятою статті 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", положенням статей 512, 514, 1077, 1079 ЦК України. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Крім того, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (стаття 215 ЦК України). Оскільки встановлено, що оспорюваний Договір відповідає вимогам закону, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання його недійсним. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed