Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП "Львіввугілля" про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків внаслідок професійного захворювання. Позовні вимоги мотивував тим, що протягом 1980-2008 років (з перервами у 1993-1997р.р., 1999-2005 р.р.) працював в шкідливих умовах на вугільних підприємствах ДП "Львіввугілля" . 06 травня 2008 року. він був звільнений з роботи за станом здоров'я. У зв'язку із тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці в нього погіршився стан здоров'я, внаслідок чого неодноразово був змушений звертатись за медичною допомогою. У 2008 році міжрайонною спеціалізованою профпатологічною МСЕК йому вперше безтерміново встановлено третю групу інвалідності та 60 % втрати професійної працездатності. Вважає, що йому було заподіяно моральну шкоду, оскільки, він безтерміново на 60% втратив працездатність внаслідок профзахворювання, що значно посилює його фізичні і моральні страждання, відчуває постійні незручності у повсякденному житті, що призвело до зміни ритму та порядку життя. Відтак просить стягнути з ДП "Львіввугілля" в його користь 30 000 грн. заподіяної моральної шкоди. В судовому засіданні Позивач підтримав позовні вимоги, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просив задоволити позов у повному обсязі. Представник відповідача ДП "Львіввугілля" Бойко З.М. проти задоволення позовних вимог заперечила, просила відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі з підстав наведених у запереченні на позовну заяву про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків, внаслідок професійного захворювання. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до п. 1 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 472 від 23.06.1993 року власник підприємства, установи і організації (надалі - підприємство) або уповноважений ним орган (надалі -власник) несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків (надалі - ушкодження здоров'я), а також за моральну шкоду, заподіяну потерпілому власником фізичного чи психічного впливу небезпечних або шкідливих умов праці. Відповідно до п. 2 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 472 від 23.06.1993 року доказами вини власника можуть бути акт про нещасний випадок на виробництві або акт про професійне захворювання. Пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 472 від 23.06.1993 року було передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 200 мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь - яких виплат. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 6 від 23.02.1992 року "Про практику розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди" шкода, заподіяна ушкодженням здоров'я, відшкодовується за правилами глави 40 ЦК Української РСР (1963 року) і в тих випадках, коли вона була заподіяна життю або здоров'ю громадянина при здійсненні договірних зобов'язань (трудовий договір, договір перевозки, підряду тощо), якщо чинним законодавством не передбачене інше. Відповідно до ст. 153 КЗпП забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до ст. 173 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов'язаний відповідно до законодавства відшкодувати працівникові шкоду, заподіяну йому каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків. Відповідно до ст. 440-1 ЦК Української РСР (1963 року) моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Відповідно до частини 3 ст. 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч. 2 пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України № 1-рп/2004 від 27.01.2004 року ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1997 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" передбачено, що право на отримання потерпілим страхових виплат настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності. Пунктом 9 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 3 "Про судову практику в справах про відшкодування морально (немайнової) шкоди" в якій зазначено, що у випадку коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного суду № 3 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" передбачено, за наявності порушення права працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих з'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган назалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. В судовому засіданні було досліджено докази, які подав Позивач, а саме копію трудової книжки, копії медичних документів та записів у медичній книжці, копію акту розслідування професійного хронічного захворювання, копії висновків МСЕК. З досліджених матеріалів справи судом встановлено, що з 11.07.1978 року по 25.10.1978 року та з 01.12.1980 по 16.02.1993 року [PERSON] періодично обіймав наступні посади на шахті «Червноградська» : підземний електрослюсар, підземний гірник очисного забою, машиніст гірничих виїмкових машин, підземний гірничий майстер. В подальшому в період з 07.03.1997 року по 08.10.1997 року та з 25.06.1999 року по 27.08.1999 року також періодично перебував на посадах машиніст гірничих виїмкових машин, підземний гірничий майстер в шахті Межирічанська. А в з 01.08.2005 року по 01.09.2005 року обіймав посаду підземного прохідника на шахті «Степова». Продовживши свій трудовий стаж на шахті «Степова» у періоди з 19.07.2005 року по 01.08.2005 року та з 01.09.2005 року по 16.09.2008 року позивач працював машиністом гірничих виїмкових машин. За час виконання своїх посадових обов'язків Позивач, внаслідок погіршення стану здоров'я, неодноразово звертався за отриманням медичної допомоги до медичних закладів. Відповідно до копії виписки із медичної карти Позивачу встановлено діагноз: Хронічний бронхіт ІІ ст. Пневмлосклероз, ЛН І-ІІ ст.., хронічна попереково-крижова радикулопатія, вегето-сенсорна полі невропатія верхніх кінцівок. Відповідно до акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 16 травня 2008 року професійне захворювання виникло у Позивача на протязі стажу роботи в шкідливих підземних умовах на підприємствах ДП «Львіввугілля» при запиленості повітря робочої зміни, що перевищує ГДК, через неефективність роботи засобів пилеподавлення та внаслідок несприятливих факторів мікроклімату, фізнавантаження - піднімання і переміщення вантажів масою більше 35 кг., вимушеного положення тіла, вібрації що перевищувала гранично допустимі рівні. 27 травня 2008 року міжрайонною спеціалізованою профпатологічною МСЕК йому вперше та безтерміново встановлено третю групу інвалідності та 60 % втрати професійної працездатності, із них 30 % - хронічний бронхіт, 20% попереково-крижова радикулопатія, 10 % вегето-сенсорна поліневропатія верхніх кінцівок. Суд не приймає до уваги позицію представника Відповідача про недоведеність заподіяння моральної шкоди, оскільки відповідно до Рішення Конституційного суду України № 1-рп/2004 від 27.01.2004 року, ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. З досліджених матеріалів справи вбачається, що знайшли підтвердження обставини заподіяння позивачеві моральної шкоди, яка обумовлена моральним та фізичним стражданням з приводу ушкодження здоров'я, погіршення життєвих умов, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд вважає необхідним врахувати той факт, що Позивач більше 18 років працював в шкідливих умовах праці, на даний час не має можливості повноцінно працювати, для організації свого життя йому доводиться докладати додаткові зусилля, тривалість фізичних та моральних страждань. Тому при визначенні розміру відшкодування,

Outcome: partial