Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

26.01.2017р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ПАТ «Омегабанк» про визнання недійсним кредитного договору (а.с. № 2-7). Ухвалою суду від 17.05.2017р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України) ТОВ «Кредитні Ініціативи» за їх клопотанням було залучено до участі у справі у якості третьої особи на боці позивача без самостійних вимог на відповідача (а.с. № 26-27, 66). Ухвалою суду від 05.07.2017р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України) з огляду на положення ст. 158-1 ЦПК України позивачу було відмовлено у розгляді справи в режимі відеоконференціїї (а.с. № 100). 04.07.2017р. до суду надійшла заява позивача про зменшення позовних вимог, згідно якої позивач просив суд визнати недійсними умови кредитного договору №691-Ф від 28.09.2006р., укладеного між ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК» та [PERSON], а саме: підпункт 7.4.1. (7.41) пункту 7.4, підпункт 7.4.2 пункту 7.4, підпункт 7.4.4. пункту 7.4 договору в редакції п.1.2 Додаткового договору №1, підпункт 7.4.5. пункту 7.4 договору в редакції пункту 1.3. Додаткового договору №2, підпункт 7.4.6 пункту 7.4. договору в редакції п. 2 Додаткового договору №3, пункт 4.1 кредитного договору (а.с. № 84). Ухвалою суду від 27.11.2017р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України) було задоволено клопотання ТОВ «Кредитні Ініціативи» про заміну відповідача ПАТ «Омега Банк» правонаступником ТОВ «Кредитні Ініціативи» (а.с. № 124). Від цього часу процесуальне положення ТОВ «Кредитні Ініціативи» змінилось з третьої особи на боці позивача без самостійних вимог на відповідача. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач в позовній заяві, з урахуванням уточнень від 04.07.2017р., посилався на те, що 28.09.2006р. між ним та ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК» був укладений кредитний договір №691-Ф , предметом якого є надання позичальнику кредиту в розмірі 298500 дол. США зі строком повернення 27.09.2026р. та сплатою процентів в розмірі 13% річних. 10.01.2007р. між сторонами був укладений Додатковий договір №1 до кредитного договору, умовами якого було змінено спосіб забезпечення та встановлено додаткову комісію. 27.06.2007р. був укладений Додатковий договір №2 до кредитного договору, умовами якого було збільшено на 50000 дол. США розмір кредиту на споживчі цілі та встановлено комісію за надання кредиту. 30.01.2009р. сторони уклали Додатковий договір №3, згідно якого було затверджено новий графік погашення кредиту, встановлено нову комісію за управління кредитом в частині зміни графіку погашення кредиту, визначено досудовий порядок врегулювання спору, передбачено можливість передачі спору третейськими судом. Таким чином, як зазначає позивач, умовами кредитного договору в редакції Додаткових договорів №1-3 передбачено обов'язок позичальника сплачувати 6 комісій, а саме: комісію за надання кредиту (2 комісії) за управління кредитом, за внесення змін до структури застави, за управління кредитом в частині зміни графіку погашення основного боргу та за дострокове повернення кредиту. Позивач вважає, що положення кредитного договору №691-Ф від 28.09.2006р. (підпункти 7.4.1 (7.41), 7.4.2, 7.4.4 (в редакції п.1.2. Додаткового договору 31), 7.4.5. (в редакції п.1.3.Додаткого договору №2), 7.4.6 (в редакції п.2 Додаткового договору №2) пункту 7.4 та пункт 4.1) є несправедливим в розумінні п.3 ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів), а тому були включені до кредитного договору з грубим порушенням ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» що і є підставою їх недійсності, так як банки не мають права встановлювати платежі за послуги, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо) та з урахуванням викладеного, позивач просив суд позовні вимоги про визнання недійсними пунктів кредитного договору про встановлення обов'язку позичальника по сплаті комісій визнати недійсними. Підготовче засідання у справі проведено 04.04.2018р., до цього дня сторони (їх представники) по справі обмінялись відзивом на позов, відгуком на цей відзив за ст.ст. 178,179 ЦПК України, подали клопотання про застосування строків позовної давності та заперечення на цю заяву (а.с. № 121-122, 128-131, 202-203, 221, 236-237). 10.04.2018р. від позивача [PERSON] та його представник [PERSON] (діє на підставі довіреності від 26.06.2017р. - а.с. № 112) надійшла заява, в якій останні позовні вимоги з урахуванням уточнень від 04.07.2017р. підтримали в повному обсязі та просили суд позовні вимоги задовольнити з підстав та обґрунтувань викладених у позовній заяві, також просили справу розглядати в судовому засіданні за їх відсутності (а.с. №256). Від представника відповідача ТОВ «Кредитні Ініціативи» - Вакула Д.М. (діє на підставі довіреності від 02.10.2017р. - а.с. № 238) 10.04.2018р. також надійшла письмова заява, в якій остання заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON], просила суд в позові відмовити з підстав та доводів викладених у письмових запереченнях на позов. Крім того, представник відповідача підтримала надану раніше заяву про застосування строків позовної давності до вимог позивача. В обґрунтування заперечень щодо предмету позову представник відповідача у відзиві проти позову від 07.02.2018р. посилалася на те, що позивач під час укладення кредитного договору та додаткових договорів не відмовлявся від одержання кредиту на умовах зазначених в кредитному договорі та додаткових договорів. Також позивач не заперечував свого вільного волевиявлення та своєї вільної згоди щодо всіх умов кредитного договору, додаткових угод на момент їх укладення, підстав вважати, що умови договору суперечать Цивільному законодавству України та іншим актам законодавства не має. Договори, додатки до договорів, Графіки погашення кредиту, прогнозні розрахунки розміру щомісячних платежів за кредитом були особисто підписані позивачем, отже всі умови кредитування було доведено до відома позичальника, з якими він погодився та прийняв до виконання. Представником відповідача зроблено заяву про застосування строків позовної давності, враховуючи, що оскаржуваний договір укладено в 2006 році, а із позовною заявою [PERSON] звернувся у 2017 році, тобто через 11 років після його підписання, про поважність причин пропуску позивач не зазначає, як і не просить суд їх поновити. Крім того, представник відповідача наголошувала на тому, що через невиконання умов кредитного договору №691-Ф від 28.09.2006р. рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.06.2014р. з позивача стягнуто суму боргу на користь ТОВ «Кредитні Ініціативи». За результатами перегляду справи 04.12.2014р. в апеляційному суді Дніпропетровської області, рішення суду першої інстанції було змінено лише в сумі стягнення пені, при розгляді даної справи [PERSON] приймав участь, проте жодних заперечень щодо суми нарахованої пені, або незгоди з умовами кредитного договору ані позивач ані його представник не висловлювали (а.с. № 239-247). В цій самі заяві представник відповідача просила суд розглядати справу в судовому засіданні 10.04.2018р. за її відсутності (а.с. № 259). Підстав для винесення по справі заочного рішення суду, передбачених ст. 280 ЦПК України, як про це зазначила представник відповідача у заяві від 10.04.2018р. (а.с. № 259), не вбачається. З урахуванням поданих до суду заяв позивача та представників сторін від 10.04.2018р. відповідно до положень ст. 223 та ч.2 ст.247 ЦПК України, розгляд справи 10.04.2018р. здійснювалось за відсутності сторін (їх представників) та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Пунктом 9 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Суд, вивчивши матеріали справи, позицію сторін, оцінивши письмові доказі у їх сукупності та на підставі правил оцінки доказів, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Відповідно до ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 28.09.2006р. між ним та ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК» (правонаступником якого є ПАТ «ОмегаБанк») був укладений кредитний договір №691-Ф , предметом якого є надання позичальнику кредиту в розмірі 298500 дол.США зі строком повернення 27.09.2026р. та сплатою процентів в розмірі 13% річних(а.с.№ 8). 10.01.2007р. був укладений Додатковий договір №1 до кредитного договору, яким було доповнено пункт 7.4 кредитного договору новим підпунктом 7.4.4., умови якого визначали встановити комісію за внесення змін структури застави за ініціативою позичальника в розмірі 200 грн, що сплачується в гривнях по курсі НБУ на день сплати (а.с. № 12). 27.06.2007р. був укладений Додатковий договір №2 до кредитного договору, згідно якого було збільшено на 50000 дол. США розмір кредиту, цільове призначення кредиту: придбання приміщень та споживчі потреби, а також доповнено пункт 7.4 кредитного договору новим підпунктом 7.4.5., умови якого визначали встановити комісію за надання кредиту у розмірі 1% від суми збільшення кредиту, що становить 500 дол. США і сплачується у день надання коштів кредиту за курсом НБУ» (а.с. № 13). 30.01.2009р. сторони уклали Додатковий договір №3, згідно якого було затверджено новий графік погашення кредиту, доповнено пункт 7.4. новим підпунктом 7.4.6, а саме, позичальник сплачує комісію за управління кредитом в частині зміни графіку погашення основного боргу за ініціативою позичальника в розмірі 0,05% щомісячно від суми основного боргу по кредиту, по якому вносяться зміни, що становить 56,94 дол. США, що сплачується у гривнях за курсом НБУ в день підписання додаткового договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Враховуючи, що за умовами п.1.5 кредитного договору в редакції Додаткового договору №2 цільовим призначенням кредитування є придбання приміщень та споживчі потреби, суд вважає, що особливості регулювання відносин сторін у даній справі визначаються Законом України "Про захист прав споживачів". За положеннями ч.5 ст.11, ч.1, 2 ,7 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за видачу кредиту, обслуговування кредиту, дострокове погашення кредиту тощо і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідні правові позиції викладено у постановах ВСУ від 12.09.2012р. у справі №6-80цс12, від 25.09.2013р. у справі №6-80цс13 та від 16.11.2016р. у справі №6-1746цс16. Відповідно до ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. У рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011р. зазначено, що у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних відносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Зокрема, в правовій позиції викладеній у постанові ВСУ від 16.11.2016р. у справі за № 6-1746цс16, роз'яснено, що положення пунктів 22, 23 ст.1, ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають, як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 "Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", затверджених Постановою НБУ від 10.05.2007р. №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Як встановлено судом вище, умовами кредитного договору з урахуванням змін внесеними Додатковими угодами кредитором встановлено комісію за надання кредиту підпункт 7.4.1 (7.41) пункту 7.4, комісію за управління кредитом підпункт 7.4.2 пункту 7.4, комісію за внесення змін до структури застави підпункт 7.4.4. пункту 7.4, комісію за надання кредиту підпункт 7.4.5. пункту 7.4 кредитного договору в редакції п.1.3. Додаткового договору, комісію за управління кредитом в частині зміни графіку погашення основного боргу підпункт 7.4.6 пункту 7.4 кредитного договору в редакції п.2 Додаткового договору №3, комісію за дострокове повернення кредиту підпункт 4.1 кредитного договору. За умовами п.3.4 "Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо). Таким чином, враховуючи роз'яснення, викладені в постанові ВСУ від 16.11.2016р. у справі за № 6-1746цс16, положення пунктів 3.4, 3.6 "Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", положень ч.5 ст.11, ч.1, 2 ,7 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", суд дійшов до висновку, що встановлення відповідачем в кредитному договорі та додаткових договорах обов'язку позичальника по сплаті комісії за надання кредиту, комісії за управління кредитом та інших ніж плата за користування кредитними коштами є несправедливими та незаконними. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне. Згідно ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Представником відповідача було зроблено заяву про застосування строків позовної давності до вимог до суду позивача, у відповідь на яку позивачем були надані заперечення (а.с. № 221, 248-249), в яких позивач просив суд поновити йому строк позовної давності для захисту його порушеного права з посиланням на ті обставини, що він як споживач при укладенні кредитного договору та Додаткових угод, не мав спеціальних знань та належного розуміння умов кредитного договору, які йому пропонувалися, а отже, при укладенні договору не міг об'єктивно оцінити умови договору в частині, які ним оспорюються та бути обізнаним про негативні наслідки для нього. Також позивач зазначив, що проте, що банк стягує щомісячну комісію за обслуговування кредиту він дізнався після винесення апеляційним судом Дніпропетровської області рішення від 04.12.2014р., яким було встановлено, що відповідач ТОВ «Кредитні ініціативи» стягує щомісячну комісію. Судом встановлено, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.12.2014р. у справі №201/12959/13-ц за результатами перегляду в апеляційного порядку рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.06.2014р. за позовом ТОВ «Кредитні Ініціативи» до [PERSON], про стягнення заборгованості та зустрічним позовом [PERSON] до ТОВ «Кредитні ініціативи», ТОВ «Факторингова компанія Вектор Плюс», ПАТ «Сведбанк» про визнання недійсним договору факторингу та зобов'язання вчинити пені дії, було скасовано частково в частині стягнення суми заборгованості зі [PERSON] та в цій частині винесено нове рішення суду про стягнення зі [PERSON] на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором №691-Ф від 28.09.2006р. станом на 16.07.2013р., а саме: заборгованість за кредитом - 2486014,83 грн., заборгованість по відсоткам 1335678,82 грн., комісії 218520,31 грн, пеня -100 000 грн. Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову було залишено без змін. Ознайомившись з мотивувальною частиною рішень судів по даній справі, судом встановлено, що в обґрунтування заперечень щодо вимог первісного позову та зустрічних позовних вимог [PERSON], посилався на інші обставини та правові підстави порушення його прав, а отже, суд враховує доводи позивача щодо поважності причин пропуску строку позовної давності (а.с. № 223-234, 239-247). Крім того, в обґрунтування вищевикладеного висновку, суд зазначає, згідно роз'яснень, які надані рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011р. №15-рп/2011 (рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України), в якому суд зазначив, що положення ст.ст. 1,11 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв'язку з положеннями ч.4 ст. 42 Конституції України слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Враховуючи, що кредитний договір укладений зі строком виконання до 27.09.2026р., суд вважає, що у випадку порушення права споживача воно підлягає захисту протягом строку виконання договору. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON]. про визнання недійсними пунктів кредитного договору про сплату комісії. Обговорюючи питання розподілу судових витрат на підставі ч.6 ст.141 ЦПК України, приймаючи до уваги те, що відповідно до ст.22 Закону України "Про захист прав споживачів" позивача звільнено від сплати судового збору, суд вважає за можливе стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 640 грн. ( за ставками судового збору на дату подачі позову у 2017році). На підставі викладеного,

Outcome: approved