Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-26 00:00:00

До суду надійшла позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автосаміт ЛТД» про поновлення на роботі. Виплату заробітної плати та відшкодування моральної шкоди. В позовних вимогах позивач просить: Винести рішення, яким поновити на роботі позивача [PERSON] на посаді оператора диспетчерської служби сервісу у товаристві з обмеженою відповідальністю «Автосаміт ЛТД». з 28.07.2016р. та скасувати запис у трудовій книжці про звільнення з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України; Стягнути з Відповідача ТОВ «Автосаміт ЛТД» на користь позивача [PERSON] заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.07.2016р. по день ухвалення судового рішення; Стягнути з Відповідача ТОВ «Автосаміт ЛТД» на користь позивача моральну шкоду у сумі 1 000,00грн. Вимоги обґрунтовані тим, що 01.02.2016 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва позивача було поновлено на посаді оператора диспетчерської служби ТОВ „Автосаміт ЛТД" з 7.05.2015 року, стягнуто з ТОВ „Автосаміт ЛТД" на користь [PERSON] 51 585 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 1000 грн. моральної шкоди.. Однак відповідач не бажав поновлювати на роботі позивача і тільки 24.03.2016 року, від державного виконавця позивач дізнався про існування наказу ТОВ „Автосаміт ЛТД" №4-ВК від 1.02.2016 року про поновлення його на посаді оператора диспетчерської служби на підставі судового рішення. Незважаючи на наявність судового рішення від 01.02.2016р., відповідач заробітну плату почав частково сплачувати заробітну плату і тільки за надану Відпустку, після написання відповідної заяви, тобто лише з 25.03.2016р. Позивачу стало відомо, що Наказом №50-ВК по підприємству від 28.07.2016 року його звільнено з роботи за п.4. ст.. 40 КЗпП України тобто за прогули. Після подання позивачем заяви про звільнення, умови які були узгоджені з керівництвом підприємства, відповідач фактично поновив позивача на роботі про що його не сповістив жодним чином, а згодом 28.07.2016р. видав Наказ про звільнення позивача з роботи, про що навіть не повідомив позивача у жодний спосіб та не провів остаточний розрахунок та не видав трудової книжки. 15.11.2016 року позивачу було надано копію наказу про звільнення, що на думку позивача є підставою для скасування такого наказу та поновлення позивача на роботі. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача в судовому засіданні заявлені вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні на тій підставі що, 07.05.2015 року Відповідачем було видано Наказ №4-ВК від 01.02.2016 року про поновлення [PERSON] на роботі . 02.02.2016 року та 04.03.2016 року даний наказ цінним листом з описом було направлено [PERSON] за місцем його реєстрації але, вказаний лист позивач навмисно не отримував та на роботі не з'являвся. 04.03.2016 року [PERSON] подав заяву до ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві за якою 09.03.2016 року було відкрито виконавче провадження. ТОВ «Автосамід ЛТД» надали підтвердження, що Рішення Дарницького суду від 01.02.2016 року виконало та позивач поновлено на роботі. 11.03.2016 року виконавче провадження було закрито. 25.03.2016 року [PERSON] ознайомився з наказом та одночасно подав заяву про надання додаткової відпустки з 25.03.2016 року як постраждалому внаслідок Чорнобильської катастрофи. Наказом №68 від 25.03.2016 року [PERSON] була надана відпустка . 25.03.2016 року [PERSON] подано вимогу про виплату йому заборгованості по заробітній платі за період з 01.02.2016 року. 01.04.2016 року позивач подав заяву про надання йому щорічної відпустки за період 2015 та 2016 років, яка була йому надана згідно наказу №76 від 08.04.2016 року строком з 10.04.2016 року по 05.05.2016 року. 22.04.2016 року та 05.05.2015 року [PERSON] направляв до ТОВ «Автосаміт» заяви про пропозиції про звільнення його за угодою сторін, на що відповідач надавав відповіді, що пропозиція прийнята бути не може. Після закінчення щорічної відпустки, а саме 06.05.2016 року позивач на роботу не з'явився. Був направлений запит про надання [PERSON] пояснень неявки на роботу але [PERSON] запит проігнорував та відповіді не надав. Відповідно до листів відповідача, які позивач отримував позивача було повідомлено про те, що його пропозиція про розірвання трудового договору за угодою сторін з боку ТОВ «Автосаміт» не прийнята та вимогою надати пояснення причини не виходу на роботу. Відсутність позивача на роботі більше місяця без поважних причин змусило керівництво ТОВ «Автосаміт» звернутися з Поданням до профспілкового комітету ТОВ Автосаміт ЛТД» для отримання згоди на звільнення за прогул . 14.07.2016 року та 28.07.2016 року позивачу було вручено запрошення на засідання Профспілки, де повинно було розглядатися подання відповідача про звільнення [PERSON] але на вказані засідання позивач не з'явився. 28.07.2016 року після отримання згоди профспілкової організації ТОВ «Автосаміт ЛТД» було прийнято рішення про звільнення позивача за прогул без поважних причин (п.4 ст. 40 КЗпП) та копію наказу про звільнення та повідомлення про отримання трудової книжки було надіслано позивачу. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Вислухавши позивача, представників відповідача , оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог за наступних підстав. Стаття 236 КЗпП України визначає, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Затримка виконання власником рішення органу по розгляду трудових спорів про поновлення на роботі незаконно звільненого або незаконно переведеного працівника тягне обов'язок власника (мається на увазі підприємство, роботодавець) виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки. Як встановлено в судовому засіданні, 01.02.2016 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва позивача було поновлено на посаді оператора диспетчерської служби ТОВ „Автосаміт ЛТД" з 7.05.2015 року, стягнуто з ТОВ „Автосаміт ЛТД" на користь [PERSON] 51 585 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 1000 грн. моральної шкоди . 11.03.2016 року виконавче провадження було закрито. 25.03.2016 року. Наказом №68 від 25.03.2016 року [PERSON] була надана відпустка . Позивачу була надана щорічна відпустка за період 2015 та 2016 років, згідно наказу №76 від 08.04.2016 року строком з 10.04.2016 року по 05.05.2016 року. Після закінчення відпустки, позивач на роботу не з'явився Відсутність позивача на роботі більше місяця без поважних причин змусило керівництво ТОВ «Автосаміт» звернутися з Поданням до профспілкового комітету ТОВ Автосаміт ЛТД» для отримання згоди на звільнення за прогул . 14.07.2016 року та 28.07.2016 року позивачу було вручене запрошення на засідання Профспілки, де повинно було розглядатися подання відповідача про звільнення [PERSON] але на вказані засідання позивач не з'явився. 28.07.2016 року після отримання згоди профспілкової організації ТОВ «Автосаміт ЛТД» було прийнято рішення про звільнення позивача за прогул без поважних причин (п.4 ст. 40 КЗпП) Також суд прийшов до висновку, що рішення суду відповідачем виконано в добровільному порядку шляхом прийняття наказу №4-ВК від 01.02.2016 року про поновлення [PERSON] на роботі. Суд вважав безпідставним посилання [PERSON] на те, що рішення суду про його поновлення на роботі не виконувалося, оскільки виконавче провадження не закінчено, так як діюче законодавство, зокрема ст.77 Закону України «Про виконавче провадження» . Той факт, що [PERSON] було відомо про наказ №4-ВК від 01.02.2016 року підтверджується матеріалами справи, а саме листами, які направлялися позивачу для ознайомлення з наказом, Також судом встановлено, що під час слухання справи не встановлено фактів недопущення позивача до виконання своїх службових обов'язків шляхом створення перешкод з цього приводу. Позивачу були надані відпустки за його заявами до 06.05.2016 року після закінчення яких позивач не з'явився на роботі. Твердження позивача, що він не виходив на роботу так як вважав себе звільненим з роботи на підставі поданої ним заяви від 05.05.2016 року з пропозицією про звільнення за п.1 ст. 36 КЗпП України, яка була прийнята та зареєстрована відповідачем судом не взято до уваги з тих підстав, що спільного волевиявлення сторін не мало місце, сторони не дійшли згоди про звільнення за п.1 ст. 36 КЗпП України, більше того позивач отримав копії листів з відмовою у звільненні за згодою сторін. Отже, так як факт виконання рішення суду в частині поновлення позивача на роботі встановлений рішенням суду, тому він у відповідності до положень ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Діючим законодавством не передбачено обов'язок роботодавця сплачувати середній заробіток в зв'язку з тим, наданими доказами встановлено, що Позивачу було відомо про його звільнення, оскільки він відмовився від отримання наказу про звільнення та трудової книжки. Тобто поважних причин пропущення строку, встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України не має. А тому з врахуванням встановленого в судовому засіданні суд не вбачає підстав для задоволення заявлених вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Як регламентує ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності до п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року „Про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" відповідно до ст.137 ЦПК України у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди крім інших вимог, передбачених цією статтею, має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Оскільки в судовому засіданні не надано доказів моральних страждань позивача, втрат немайнового характеру у зв'язку з невиплатою відповідачем заробітної плати, втрати можливість підтримувати своє існування, які вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, тому в задоволенні частини позову про стягнення 1000, 00 грн. моральної шкоди необхідно відмовити, як такої, що не знайшла свого підтвердження у судовому засіданні. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed