Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

01.04. 2014 року до Пустомитівського районного суду Львівської області надійшла позовна заява ПАТ "Родовід Банк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. У позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 181 783, 82 грн.; судові витрати у розмірі 1817, 83 грн. покласти на відповідача. Позивач у позовній заяв як на підстави для задоволення заявлених позовних вимог покликається на наступні обставини: 02.10. 2008 року між [PERSON] та ВАТ «Родовід Банк» правонаступником якого є позивач був укладений кредитний договір № СК-1306-034154/10-2008. Згідно умов Кредитного договору позивачем надано відповідачу споживчий кредит в сумі 10909,00 гривень строком до 02 жовтня 2010 року з відсотковою ставкою 0,1% відсотків річних. Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав повністю. Відповідачем зобов'язання за Кредитним договором належним чином не виконано. Відповідно до п. 4.1.24 Кредитного договору, позичальник зобов'язується забезпечити повне повернення одержаної суми кредиту згідно з умовами цього Договору не пізніше 05 вересня 2010 року. Відповідно до п. 4.1.25 Кредитного договору, позичальник зобов'язується починаючи з наступного місяця після одержання кредиту, щомісячно, не пізніше останнього дня місяця, частково погашати суму кредиту та сплачувати Банку нараховані проценти за користування грошовими коштами кредиту та плату за обслуговування кредиту згідно із встановленим графіком. П. 2.5 Кредитного договору передбачено, що проценти за користування кредитом нараховуються Банком щомісячно, в останній робочий день місяця та в день повного погашення кредиту, але не пізніше строку вказаного в п.1.1.5 Договору. Погашення процентів за користування грошовими коштами за кредитом а також заборгованості за кредитом здійснюється згідно з п.4.1.25 цього Договору. П. 2.14 Кредитного договору передбачено, щомісячна плата за обслуговування кредиту становить 2,7% відсотків від суми виданого кредиту, нараховується Банком в останній робочий день місяця а також 05 вересня 2010 року та в день погашення кредиту, але не пізніше строку згідно п.1.1. Договору та сплачується щомісячно, не пізніше останнього дня місяця, наступного за звітним, а також 02 жовтня 2010 року, або в день повного дострокового погашення кредиту. П. 4.1.23 Кредитного договору передбачено, що за порушення строків повернення кредиту, сплати процентів, внесення плати за управління кредитом, позичальник зобов'язаний сплачувати Банку пеню за кожний день прострочки в розмірі 1.0% (однієї цілої шість десятих) процента від суми простроченого платежу. У зв'язку із невиконанням позивачем умов кредитного договору станом на 17 березня 2014 року заборгованість відповідача перед позивачем за Кредитним договором складає: загальна сума заборгованості за кредитом - 9 153,98 грн.; загальна сума пені від суми заборгованості - 169539,32 грн.; загальна сума 3% річних від суми заборгованості - 1 392,61 грн.; загальна сума інфляційних втрат - 1697,90 грн. На підставі наведеного позивач у позовній заяві просить суд задоволити заявлені позовні вимоги. Представник позивача ПАТ "Родовід Банк" - Самура А.Ю. у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала, пояснення дала аналогічні викладеним у позовній заяві, позов просить задоволити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заявлені позивачем позовні вимоги не визнав, у їх задоволенні просить суд відмовити. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, проаналізувавши матеріали цивільної справи, повно та всебічно дослідивши докази у справі в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи: 02.10. 2008 року між ВАТ «Родовід Банк» та [PERSON] укладено Договір № Ск-1306-034154/10- 2008 /а.с. 5/. Відповідно до п.п. 1.1. - 1.1.7. 2 вказаного договору Банк на підставі отриманої заяви, цього Договору та інших документів відповідно до вимог чинного законодавства України, включаючи нормативно-правові акти Національного банку України (надалі - НБУ): відкриває основний картковий рахунок (надалі - КР) [NUMBER] в гривнях та додатковий КР №26261001746283 в доларах США; емітує та надає Держателю платіжну картку (надалі ПК) типу Viza Elektron - Int строком дії до 30.09. 2010 р. включно і ПІН- код (персональний ідентифікаційний номер - код, відомий лише Держателю платіжної картки і потрібний для його ідентифікації під час здійснення операцій з використанням платіжної картки) до неї; здійснює обслуговування КР Держателя в порядку та на умовах, то передбачені цим Договором; забезпечує розрахунки за операціями з ПК в межах витратного ліміту; надає Держателю споживчий кредит (надалі - СК) у розмірі 10909,00 грн. строком дії до 2 жовтня 2010 р. (включно) зі сплатою 0,10 процента річних. Держатель зобов'язується повністю погасити СК сплатити проценти за користування грошовими коштами СК та плату за обслуговування СК у строки та на умовах цього Договору; відкриває для обліку наданого СК позичковий рахунок [NUMBER].; спрямовує у день надання СК грошові кошти з позичкового рахунку на: КР Держателя [NUMBER] у сумі 10000,00 грн.; рахунок Банку [NUMBER] у сумі 909,00 грн. в якості (винагороди) плати за перевірку документів, яку сплачує Держатель в день отримання СК. Згідно п. 4.1.25 Кредитного договору, позичальник зобов'язується починаючи з наступного місяця після одержання кредиту, щомісячно, не пізніше останнього дня місяця, частково погашати суму кредиту та сплачувати Банку нараховані проценти за користування грошовими коштами кредиту та плату за обслуговування кредиту згідно із встановленим графіком /а.с. 11/. Із виписки по особовому рахунку за 02/10/08 [PERSON] /а.с. 18/ слідує, що позивач свої зобов'язання за Договором Ск-1306-034154/10- 2008 виконав. 30.09. 2009 року між АТ «Родовід Банк» та [PERSON] укладено Додаткову угоду до Договору № Ск-1306-034154/10- 2008 від 02.10. 2008 року. Відповідно до п. 1 Додаткової угоди сторони домовилися встановити новий порядок погашення заборгованості за отриманим у АТ «РОДОВІД БАНК» відповідно до умов Договору кредитом, нарахованими за користування грошовими коштами процентами, отриманими супутніми послугами, пов'язаними із отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту. Новий порядок погашення заборгованості, вказаної у першому реченні цього пункту додаткової угоди до Договору, встановлюється у Додатку № 1 до цієї додаткової угоди до Договору. Згідно Додатку № 1 до додаткової угоди до Договору № Ск-1306-034154/10- 2008 від 02.10. 2008 року /а.с. 13/ позивач до 02.01. 2011 року зобов'язався погасити заборгованість та повернути отриманий кредит із відсотками. Із розрахунку заборгованості боржника [PERSON] /а.с.14-17/ слідує, що внаслідок невиконання відповідачем умов Договору № Ск-1306-034154/10- 2008 від 02.10. 2008 року та додаткової угоди до нього в останнього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 181 783,82 грн. з яких: загальна сума заборгованості за кредитом - 9 153,98 грн.; загальна сума пені від суми заборгованості - 169539,32 грн.; загальна сума 3% річних від суми заборгованості - 1 392,61 грн.; загальна сума інфляційних втрат - 1697,90 грн. Судом встановлено, що до правовідносин які виникли між сторонами на підставі Договору № Ск-1306-034154/10- 2008 від 02.10. 2008 року та додаткової угоди до нього підлягає застосуванню ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки відповідач у справі отримував споживчий кредит /п. 1.1.5 Договору № Ск-1306-034154/10- 2008 від 02.10. 2008 року/ та є споживачем послуг позивача. При вирішенні цієї справи суд виходить із позиції Конституційного Суду України висловленої у рішенні Конституційного суду від 11.07. 2013 року № 7-рп/2013 у справі № 1-12/2013 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань». Так, Конституційний Суд України зазначив наступне: відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 Кодексу). Згідно з частиною другою статті 627 Кодексу у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 Кодексу). Як зазначено в положеннях пунктів 22, 23 статті 1, частини першої статті 11 Закону України „Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року № 1023-XII з наступними змінами (далі - Закон про захист прав споживачів) споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до положень частин першої, третьої статті 509, статей 526, 629 Кодексу зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з частиною першою статті 11 Закону про захист прав споживачів між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Кодексом також передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 Кодексу). Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (частина друга статті 551 Кодексу). Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина третя статті 551 Кодексу). Таким чином, правовідносини про надання споживчого кредиту є договірними, до яких мають бути застосовані, зокрема, як загальні положення Кодексу про зобов'язання та договір, так і приписи його частини другої статті 627 щодо необхідності врахування вимог законодавства про захист прав споживачів. Положеннями частин першої, другої статті 18 Закону про захист прав споживачів встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. В частинах третій, четвертій статті 18 Закону про захист прав споживачів наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому пунктом 4 частини першої статті 21 Закону про захист прав споживачів встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Конституційний Суд України виходить з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН „Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених „Керівних принципах для захисту інтересів споживачів" визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 Кодексу, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За практикою судів загальної юрисдикції України істотними обставинами в розумінні вказаних положень Кодексу вважаються, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов'язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов'язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов'язань позичальниками - фізичними особами. Положенням п. 7 ч. 13 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Згідно ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Ч. 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Із Додатку 1 /а.с. 13/ до додаткової угоди від 30.09. 2009 року до Договору № Ск11306-034154/10- 2008 від 02.10. 2008 року слідує, що перебіг строку позовної давності за вимогами по Договору № Ск11306-034154/10- 2008 від 02.10. 2008 року розпочав свій початок 03.01. 2011 року, тобто у день наступний після дня коли відповідач повинен був в повній мірі виконати обов'язки за кредитним договором. Зазначений строк закінчився закінчився 03.01. 2014 року /через три роки/. Із потового штампу на конверті позивача /а.с. 20/ слідує, що позивач 27.03. 2014 року подав на пошту поштове відправлення із позовною заявою до відповідача. Таким чином, позивач пропустив встановлений законом строк позовної давності для вимог, що слідують із договору про надання споживчого кредиту. Зазначене у відповідності до вимог п.4 ст. 268 ЦК України є підставою для відмови позивачеві у позові. Документально підтверджені понесені позивачем судові витрати у відповідності до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача не підлягають. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed