Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного малого підприємства «Атлант» та [PERSON] про стягнення боргу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідач [PERSON] , отримав від позивача в борг кошти в сумі 5 тисяч доларів США, які повинен був повернути до кінця жовтня 2019 року, однак не повернув. Приватне мале підприємство «Атлант» в особі свого засновника [PERSON] , також взяло в борг 48 тисяч доларів США у [PERSON] , а саме для закупівлі сушильного обладнання, які зобов`язувався повернути до кінця жовтня 2019 року, однак їх не повернуло. Право вимоги цих коштів [PERSON] уступив позивачеві на підставі договору про уступку права вимоги від 13.03.2020 року. Усі вищевказані кошти позичалися відповідачам для забезпечення функціонування ПМП «Атлант», яке за своїм функціональним спрямуванням є елеватором, а саме для закупки нового сушильного обладнання, для ремонтно-монтажних робіт та його установці та інших поточних потреб підприємства. Позивач зазначив, що відповідач [PERSON] при отриманні коштів діяв не лише як засновник свого приватного підприємства, але і як його бенефіціар. З відповідачами проведено неодноразові переговори з повернення коштів, однак добровільно повертати кошти відповідачі наміру не мають, у зв`язку із чим позивач просить стягнути з відповідачів 1 431 000 грн. та витрати із сплати судового збору. Ухвалою суду від 21.05.2020 року частково забезпечено позов. Ухвалою суду від 01.06.2020 року відкрито провадження у справі, цивільну справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 22.06.2020 року судом отримано відзив ПМП «Атлант» на позовну заяву, в якому зазначено, що позовна заява є необґрунтованою і не підлягає задоволенню. ПМП "Атлант" не може бути відповідачем у даній справі, оскільки між ним та позивачем відсутні правовідносини позики. Вимоги позивача ґрунтуються на розписці від 08.09.2019р. Однак з наданої позивачем розписки вбачається, що [PERSON] прийняв на себе зобов`язання як «основатель» (тобто «власник або засновник») та фізична особа повернути борг в сумі 48000 доларів США. Тобто, у даній розписці беззаперечно позичальником визначений саме [PERSON] . При цьому зазначення [PERSON] як власника/засновника підприємства в даному випадку не має правового значення і не породжує жодних обов`язків для самого ПМП «Атлант», який є самостійним суб`єктом цивільних правовідносин. Відповідач зазначив, що надана позивачем розписка від 08.09.2019р. не відповідає вимогам закону, не підтверджує факту отримання підприємством грошових коштів, а відтак є неналежним і недопустимим доказом отримання грошей саме ПМП "Атлант". Таким чином, між позивачем та ПМП "Атлант" відсутні будь-які правовідносини, тим більше позикові. Крім того, відповідач ПМП «Атлант» зазначило те, що твердження позивача про те, що ПМП "Атлант" в особі його засновника взяло борг 48000 доларів США є неправдивим також і з іншої підстави. Так, [PERSON] жодних грошей у [PERSON] ніколи не позичав і ніякої розписки йому про це не писав, хто такий [PERSON] він не знає, ніколи з ним не спілкувався і не мав спільних справ. Так само йому невідома [PERSON] , яка зазначена у розписці як свідок. Дана розписка виконана почерком, схожим на почерк [PERSON] , однак не ним. Крім того, оскільки за своєю правовою природою договір позики є реальним договором, то він є укладеним з моменту фактичної передачі грошей позикодавцем позичальникові. Стверджуючи про наявність зобов`язань позики у ПМП «Атлант», позивач не надав жодного належного і допустимого доказу отримання грошей саме підприємством. Тому, просить суд відмовити [PERSON] в позові до ПМП «Атлант» про стягнення боргу. 01.07.2021р. позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог викладених в позовній заяві в якій він просить стягнути солідарно з ПМП «Атлант» та [PERSON] 1431000 грн., з яких 1296000 грн. (48 тис. доларів США) +135000 грн. (5 тис. доларів США). [PERSON] своїм правом надання відзиву на позовну заяву не скористався, жодних доказів, що підтверджують заперечення проти позову не надав. Ухвалою суду від 02.12.2020 року у справі призначено почеркознавчу експертизи, на час проведення якої провадження по справі було зупинено. 27.05.2021 року на адресу суду надійшло повідомлення про те, що станом на 21.05.2021 року оплата вартості експертизи не здійснена, в зв`язку з чим проведення експертизи не можливо, тому ухвала про призначення судової почеркознавчої експертизи залишена без виконання. У судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги і просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача ПМП «Атлант» позовні вимоги не визнала і просила відмовити в їх задоволенні, зважаючи на їх необґрунтованість та недоведеність належними і допустимими доказами. Також зазначила, що заявлені позовні вимоги з підстав стягнення заборгованості за договорами позики (розписка від 15.10.2019 р. на суму 5000 доларів США та розписка від 08.09.2019р. на суму 48000 доларів США) до ПМП «Атлант» безпідставні, адже в правовідносинах позики на суму 48000 доларів США, позивач є цесіонарієм на підставі договору про відступлення права вимоги від 13.03.2020р. Також представник відповідача зазначила, що правовідносини за розписками виникли після державної реєстрації ПМП «Атлант», а відтак - застосування до спірних правовідносин ч. 4 ст. 96 ЦК України є безпідставним, оскільки остання державна реєстрація змін до статуту проведена 26.11.2012р., а надані позивачем розписки датовані 2019 роком. Установчим документом, тобто статутом ПМП «Атлант», в п.п. 10.2., 10.3. визначено, що «підприємство не несе відповідальності за зобов`язаннями Власника. Власник не несе відповідальності за зобов`язаннями Підприємства». Представник відповідача [PERSON] в частині стягнення 5000 доларів США не заперечував. Щодо стягнення з [PERSON] 48000 доларів США просив провадження в справі закрити, зважаючи на відсутність порушеного права [PERSON] на момент звернення до суду. Згідно з ч. 2 ст. 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Ненадання боржнику документів (письмових доказів), які підтверджують перехід права вимоги, тягне за собою настання негативних наслідків для нового кредитора у вигляді затримки боржником виконання обов`язку. З цього питання судом постановлено ухвалу від 21.12.2021 р. про залишення без задоволення клопотання про закриття провадження в справі в частині позовних вимог за розпискою на 48000 доларів США. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, дослідивши письмові докази, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, приходить до наступних висновків: Відповідно положень до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст.4 ЦПК України). Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5 ст.81 ЦПК України). Судом установлено наступні фактичні обставини справи та правовідносини, врегульовані нормами ЦК України щодо позики грошових коштів та виконання зобов`язань. ПМП «Атлант» є унітарним приватним підприємством, єдиним майновим комплексом, що діє на підставі Статуту, засновником, керівником та кінцевим бенефіціарним власником якого є [PERSON] . Згідно з п. 6.1. Статуту Приватного малого підприємства «Атлант» вищим органом управління Підприємства є Власник. До виключної компетенції Власника Підприємства, зокрема, відноситься зміна розмірів Статутного капіталу і встановлення порядку та умов вне\-сення додаткових внесків (п. 6.2. Статуту). На підприємстві створюється одноосібний виконавчий орган - директор (п. 6.3. Статуту). Директор уповноважений вирішувати усі питання діяльності Підприємства, крім питань, які віднесені до виключної компетенції Власника. Директор в межах своєї компетенції: без доручення діє від імені Підприємства та представляє його у відносинах з усіма юридичними та фізичними особами; організовує виконання рішень Власника; розпоряджається майном Підприємства, включаючи його грошові засоби, в межах повноважень наданих йому; без доручення діє від імені Підприємства, за погодженням з Власником розпоряджаєть\-ся майном підприємства крім випадків, віднесених до компетенції Власника, укладає догово\-ри, в тому числі і трудові, видає доручення, відкриває в банках рахунки, видає накази і дає вказівки, обов`язкові для всіх робітників Підприємства; виконує інші функції і несе відповідальність за діяльність підприємства (п. 6.4. Статуту). Відповідно до п. 10.1. Статуту Підприємство несе відповідальність по своїх зобов`язаннях в межах належного йому майна, на яке, згідно з законодавством України може бути звернено стягнення. 08.09.2019 було укладено договір позики (далі - Договір 1) між громадянином [PERSON] як позикодавцем та позичальником [PERSON] . За даним договором позики [PERSON] отримав в борг 48000 доларів США для потреб підприємства - на придбання обладнання. Доказом укладання договору та отримання коштів є написана директором та засновником ПМП «Атлант» [PERSON] розписка від 08.09.2019р. Відповідно до тексту розписки [PERSON] зобов`язався як засновник ПМП «Атлант» та як фізична особа повернути кошти у строк до 31.10.2019 року. Право вимоги за цим договором [PERSON] уступив [PERSON] 13.03.2020 р. на підставі договору про уступку права вимоги. [PERSON] при укладанні Договору 1 від 08.09.2019 р. діяв як фізична особа, також він був директором та власником ПМП «Атлант», кошти в позику брав для використання на потреби цього підприємства, на виконання його статутних цілей. Але позивачем не надано доказу - бухгалтерського документу (чеку, квитанції, прибуткового касового ордеру чи іншого, якого вимагає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні) про оприбуткування в касу ПМП «Атлант» грошей в іноземній валюті та дозволу оприбутковувати такі кошти суб`єктом господарювання в іноземній валюті - доларах США. 15.10.2019р. між громадянином [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики згідно з яким позикодавець передав, а позичальник отримав грошові кошти у сумі 5000 доларів США (далі - Договір 2). Доказом укладання договору та отримання коштів є написана власноручно [PERSON] розписка від 15.10.2019 р. Умови Договору 1 та Договору 2 ПМП «Атлант» та [PERSON] не виконали і кошти не повернули. Отже, судом встановлено і це підтверджується дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами, що [PERSON] отримав кошти у позику від позивача згідно з борговими розписками. Суду не надано доказів, що відповідачем [PERSON] були повернуті кошти. Відповідач ПМП «Атлант» договірні відносини позики з [PERSON] не укладало. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 1 та 2 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковий до виконання сторонами. Згідно із ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати боргу за договорами позики відповідач порушує покладені на себе зобов`язання. Частиною 1 ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем), у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких в учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідно до ч.2 ст.615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Як встановлено при розгляді справи, на даний час відповідач [PERSON] продовжує ухилятися від виконання зобов`язань і заборгованість за договорами позики не сплачує. Позивач, звертаючись до суду, просить стягнути суму боргу у гривневому еквіваленті, попри те, що умови договору містять визначення зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому, Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23.09.1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на те, що боржник [PERSON] фактично не здійснив платіж за договорами позики, суд може стягнути суму заборгованості за курсом НБУ на день ухвалення рішення, що на 21.12.2021 р. складає 27,28 грн. за 1 долар США. Але зважаючи на принцип цивільного судочинства про вирішення справи в межах заявлених позовних вимог суд приймає до уваги суму позову 1431000 грн. Судом достеменно встановлено, що відповідач [PERSON] належним чином добровільно не виконав умови договорів позики та всупереч вимогам цивільного законодавства до цього часу не повернув борг, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача суму боргу за договором позики від 15.10.2019 р. у розмірі 5000 доларів США, та від 15.10.2019 р. у розмірі 48000 доларів США що за курсом НБУ станом на момент подачі заяви про уточнення позовних вимог від 30.06.2021 р. (т. 2, а.с. 159-160) еквівалентно 1431000 грн. Що стосується вимоги позивача щодо солідарного стягнення боргу за договорами позики з ПМП «Атлант» та [PERSON] , то суд зазначає наступне. Відповідач ПМП «Атлант» є юридичною особою, засновником якої є співвідповідач [PERSON] . З наданої позивачем розписки вбачається, що [PERSON] прийняв на себе зобов`язання як «основатель» та фізична особа повернути борг в сумі 48000 доларів США. Тобто, у даній розписці беззаперечно позичальником визначений саме [PERSON] . При цьому зазначення [PERSON] як «основателя» та директора підприємства, в даному випадку не має правового значення і не породжує жодних обов`язків для самого ПМП «Атлант», який є самостійним суб`єктом цивільних правовідносин. Відповідно до частини першої та третьої статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом. Статтею 128 Господарського кодексу України передбачено, що громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. Громадянин-підприємець відповідає за своїми зобов`язаннями усім своїм майном, на яке відповідно до закону може бути звернено стягнення. Положення цієї статті стосується громадян, які здійснюють підприємницьку діяльність за умови державної реєстрації їх як підприємців без статусу юридичної особи. Тому до спірних правовідносин застосуванню не підлягають, оскільки [PERSON] є засновником ПМП «Атлант», яке має статус юридичної особи, і відповідно він як учасник (засновник) не відповідає за зобов`язаннями створеної ним юридичної особи. Відповідно до ч. 4 ст. 96 ЦК України особи, які створюють юридичну особу, несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями, що виникли до її державної реєстрації. Державна реєстрація ПМП «Атлант» здійснена в 1996 р., а відносин позики між [PERSON] та [PERSON] виникли у 2019 р. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення коштів з відповідача ПМП «Атлант». Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ст. 141 ЦПК з відповідача [PERSON] на користь позивача належить стягнути судовий збір у розмірі 14730,40 грн. Заходи забезпечення позову вжиті ухвалою суду від 21.05.2020 року продовжують діяти, оскільки під час ухвалення рішення підстави для їх скасування, визначені ст. 158 ЦПК України, відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: partial