Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-03 00:00:00

04.05.2020 року позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з Державного підприємства «Державний науковий центр лікарських засобів та медичної продукції» на її користь середній заробіток за період затримки розрахунку з 01.09.2019 р. по 19.02.2020 р. у сумі 26243,20 грн., стягнути з Державного підприємства «Державний науковий центр лікарських засобів та медичної продукції» єдиний соціальний внесок на користь позивача на рахунок Київського районного суду м. Харкова за період з 01.04.2018 по 04.02.2019 р. у розмірі 23 013,66 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що з 07.08.2017 вона працювала у ДП «Державний науковий центр лікарських засобів та медичної продукції», 04.02.2019 вона була звільнена. За період перебування у трудових відносинах з відповідачем їй нараховувалась заробітна плата, однак не була виплачена під час звільнення у розмірі 59752,03 грн. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2019 року була стягнута заборгованість з заробітної плати, середній заробіток за весь час затримки заробітної плати в розмірі 29579,20 грн. за період по 29.08.2019 року. Вказане рішення суду було виконано лише 20.02.2020 року. Тому просить стягнути з відповідача на її користь на підставі ст.. 117 КЗпП середній заробіток за час затримки за період з 01.09.2019 по 19.02.2020 року за 118 днів у сумі 26 243,20 грн. (118 х 222,40). Крім того, відповідач як роботодавець на сплачував за неї ЄСВ до пенсійного фонду за період з квітня 2018 року по лютий 2019 року, що складає 23013 грн. 66 коп., тому просить стягнути вказану суму на її користь, стягнувши на рахунок суду, вказавши отримувача Київську ОДПІ м. Харків. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 07.05.2020 року позовну заяву залишено без руху, у зв`язку з несплатою судового збору та інші недоліки; вказані недоліки позивачем усунуто. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 18.05.2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, призначено судове засідання. В червні 2020 року до канцелярії суду надійшов відзив представника відповідача, у якому він просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що 2.09.2019 Київським районним судом м. Харкова винесено рішення про стягнення з відповідача на користь позивачки заборгованості по заробітній платі в сумі 59752,03 грн., а також середнього заробітку за період затримки розрахунку по 31.08.2019 р. в сумі 29579,20 грн. На даний момент заборгованість по заробітній платі, а також середній заробіток за період затримки розрахунку по 31.08.2019 р. примусово стягнуті з рахунку ДП «ДНЦЛЗ» у повному обсязі, що підтверджує і позивачка у своїй позовній заяві. Щодо вимог позивача стосовно стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку, вони є безпідставними, оскільки відповідальність за затримку розрахунку при звільненні відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України застосовується в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. ДП «ДНЦЛЗ» не міг своєчасно розрахуватись з позивачкою, оскільки затримка розрахунку при звільненні сталося не з вини власника або уповноваженого ним органу (роботодавця позивачки), а через арешт рахунків на підставі відкритих виконавчих проваджень, а також арешту коштів за постановою Харківського окружного адміністративного суду від 16 березня 2015 року на суму 4941613,58 грн. за позовом Державної податкової інспекції у Київському районі м. Харкова, виконання за якими триває і всі банківські рахунки до сих пір арештовані і абсолютну неможливість розпоряджатися грошовими коштами на рахунках банків. Арешт всіх рахунків ДП «ДНЦЛЗ» підтверджується довідками (листами) з усіх банків. Отже в задоволенні позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за період прострочення розрахунку необхідно відмовити, оскільки вони с необґрунтованими, безпідставними і такими, що не відповідають нормам законодавства України, оскільки прострочення розрахунку відбулося не з вини відповідача. Вимоги зі стягнення несплачених сум ЄСВ на рахунок Київського району м. Харкова задоволенню не підлягають, оскільки з такими вимогами має право звертатися не позивачка, а відповідний орган, на користь якого мають здійснюватися проплати. Позивач в судове засідання не з`явилася, про час, дату і місце судового засідання була повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Представник відповідача в судове засідання не з`явилася, про час, дату і місце судового засідання був повідомлений належним чином, надала відзив на позов, у якому просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, перевіривши доводи, викладені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, доводи викладені відповідачем у відзиві на позов, дослідивши матеріали справи в їх системному взаємозв`язку приходить до наступного. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Судом встановлено, що відповідно до записів у трудовій книжці, [PERSON] на підставі наказу від 07.08.2017 року №34-к з 07.08.2017 прийнята на посаду економіста ДП «Державний науковий центр лікарських засобів та медичної продукції». Наказом № 10-к від 04.02.2019 року позивачку було звільнено з займаної посади на підставі п.3 ст.38 КЗпП України, про що у трудовій книжці зроблено відповідний запис. При звільненні позивача з нею не були проведені остаточні розрахунки, що стало підставою для звернення позивачки до суду 29 серпні 2019 року. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2019 року (справа № 953/17050/19) стягнуто з ДП «Державний науковий центр лікарських засобів та медичної продукції» на користь [PERSON] суму заборгованості щодо нарахованої, але невиплаченої заробітної плати в розмірі 59752 грн. 03 коп., суму середнього заробітку за весь час затримки заробітної плати в розмірі 29579 грн. 20 коп. за період з наступного дня після звільнення до дня звернення до суду з позовом. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, оскільки станом на день звільнення позивача із займаної посади, відповідач не здійснив виплату усіх належних сум, то з ДП «Державний науковий центр лікарських засобів та медичної продукції» на користь [PERSON] Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2019 року було стягнуто суму заборгованості щодо нарахованої, але невиплаченої заробітної плати в розмірі 59752 грн. 03 коп., суму середнього заробітку за весь час затримки заробітної плати в розмірі 29579 грн. 20 коп. за період до дня звернення до суду з позовом (серпень 2019 року). Як зазначають і підтверджують сторони, рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2019 року у справі №953/17050/19 було виконано в примусовому порядку ДВС лише 20.02.2020 року. Частиною першою 1 статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Частиною першою статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт непроведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а, отже, працівник може визначати остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Таким чином, стаття 117 КЗпП України застосовується на правовідносини і після ухвалення судового рішення про стягнення середнього заробітку за весь час затримки заробітної плати по день фактичного виконання такого рішення суду. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Відповідач заперечував проти стягнення сум, передбачених ст. 117 КЗпП України, лише з тих підстав, що вини відповідача у невиплаті присуджених сум з заробітної плати немає, оскільки на рахунки відповідача виконавчою службою накладені арешти у зв`язку зі стягненням з відповідача коштів державною податковою службою. Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.99 року N 13 постановив, що суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Скрутне матеріальне становище, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця, а також арешт рахунків не звільняють роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Аналогічний правовий висновок зазначений в Постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі №337/6455/15-ц, провадження № 61-3683св18 Отже, відсутність коштів у роботодавця не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум. Більш того, відповідно до частини 1 статті 115, ч. 5 ст. 97 КЗпП України, ст. 22, ч. 1 і 6 ст. 24, ч.3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» визначено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості, оплата праці працівникам підприємств здійснюється в першочерговому порядку, всі інші виплати здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Також відповідач не надав доказів, що рахунки на які було накладено арешти були рахунками по виплаті заробітної плати, враховуючи, що виплата установою працівникам заробітної плати має пріоритет перед погашенням заборгованості іншим кредиторам підприємства. Накладення ж арешту на рахунок боржника, який призначений також і для виплати заробітної плати та інших виплат працівникам боржника, унеможливлює своєчасне здійснення таких виплат, що невідворотно призводить до порушення конституційних прав громадян, які працюють на підприємстві відповідача, на оплату праці. Тобто, рахунки, які передбачені для виплати заробітної плати та сплати податків, зборів і обов`язкових платежів до Державного бюджету України, є рахунками із спеціальним режимом, на які виконавчою службою відповідно до вимог законодавства арешт не накладається, а виокремлення таких рахунків належить до повноважень виконавчої служби. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 січня 2020 року у справи №340/1018/19, провадження № К/9901/22118/19. Розрахунок середнього заробітку здійснюється за останні два повні робочі місяці: відповідно до вимог Постанови КМУ від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови КМУ від 08.02.1995 № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Обчислення середньої заробітної плати здійснюється на підставі п. 8 Постанови КМУ від 08.02.1995 № 100, яким встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Середньоденна заробітна плата позивача за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню, складає 222,40 грн., проти чого не заперечував відповідач, і такий середньоденний заробітної плати позивача був визначений Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2019 року у справі №953/17050/19. Позивач просить стягнути суму середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати у сумі 26 243,20 грн. за період з 01.09.2019 по 19.02.2020 року за 118 робочих днів (118 х 222,40). Враховуючи принцип диспозитивності, беручи до уваги середньоденний розмір заробітної плати позивача (222,40 грн.) та кількість днів, за який позивач просить стягнути суми передбачені ст. 117 КЗпП (за 118 днів), суд вважає необхідним задовольнити вимоги в цій частині та стягнути суму середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати у розмірі 26 243 грн. 20 коп. Позовні вимоги щодо стягнення з Державного підприємства «Державний науковий центр лікарських засобів та медичної продукції» єдиний соціальний внесок на користь позивача на рахунок суду за період з 01.04.2018 по 04.02.2019 р. у розмірі 23013,66 грн. - задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ст.253 КЗпП України особи, які працюють за трудовим договором (контрактом) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання або у фізичної особи, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. За п.2 ч.1 ст.1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі Закону) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок) консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Відповідно до п.10 ч.1ст.1 вказаного Закону страхувальники роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок. Згідно з абз.1п.1ч.1ст.4 вказаного Закону платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами. У ст. 9 Закону зазначений порядок обчислення і сплати єдиного внеску: обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок (ч. 2); Обчислення єдиного внеску податковими органами у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до податкових органів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок (ч. 3); Обчислення єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з частиною п`ятою статті 10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок (ч. 4). Відповідно до ч.1 ст.12 вказаного Закону завданнями центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, є забезпечення адміністрування єдиного внеску шляхом його збору, ведення обліку надходжень від його сплати та здійснення контролю за сплатою єдиного внеску.. Відповідно до п.3ч.1ст.14Закону податкові органи зобов`язані здійснювати контроль за дотриманням платниками єдиного внеску вимог цього Закону. Згідно з ч.2-4,6 ст. 25 Закону у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів. Податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. За рахунок сум, що надходять від платника єдиного внеску або від державної виконавчої служби, погашаються суми недоїмки, штрафних санкцій та пені у порядку календарної черговості їх виникнення. У разі якщо платник має несплачену суму недоїмки, штрафів та пені, сплачені ним суми єдиного внеску зараховуються в рахунок сплати недоїмки, штрафів та пені у порядку календарної черговості їх виникнення. Таким чином, стягнення з відповідача на користь позивача суми ЄСВ не відповідає вимогам законодавства, одержувачем таких коштів не може бути позивач, також ці кошти не можуть стягуватись на рахунок Київського районного суду м. Харкова, як зазанчає позивач. Крім того, відсутні відомості того чи направляв податковий орган відповідачу вимоги щодо сплати єдиного внеску, штрафу, пені щодо несплати ЄСВ за позивача. При цьому, відповідно до ч.1 ст.24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Разом з тим, згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 27.03.2018 року у справі №208/6680/16-а, позивач не може нести відповідальність у вигляді позбавлення права на включення періоду роботи з 12 жовтня 2006 року по 18 червня 2007 року до страхового стажу за порушення, вчинене Відкритим акціонерним товариством Дніпродзержинський домобудівний комбінат, оскільки згідно з Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник. Отже, суд приходить до висновку, що обов`язок своєчасної сплати вказаного єдиного внеску та відповідальність за нарахування, утримання та виплату його до бюджету покладено на роботодавця, який виплачує дохід працівнику, внаслідок чого несвоєчасна сплата єдиного внеску роботодавцем не позбавляє працівника підприємства на зарахування періоду роботи працівника до страхового стажу. На підставі викладеного, вимоги в частині стягнення сум ЄСВ задоволенню не підлягають. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 447 грн. 96 коп. (26 243,20х840,80/49256,86). На підставі наведеного,

Outcome: partial