Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

23 вересня 2016 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом про усунення перешкод в здійсненні права власності на земельну ділянку, уточнивши позовні вимоги протягом слухання справи (а.с.а.с.37-38), посилаючись на наступні обставини. Позивач являється власником земельної ділянки площею 4,38 га, розташованої на території Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого Дмитрівською сільською радою Татарбунарського району Одеської області 06 травня 2003 року. Зазначив, що 01 вересня 2008 року він уклав договір оренди своєї земельної ділянки з ТОВ «Агро Фірма «Південна» строком на сім років, тобто до 01 вересня 2015 року, зареєструвати який зобов'язався відповідач. У вересні 2015 року позивач звернувся до керівництва ТОВ «Агро Фірма «Південна» з проханням не проводити ніяких польових сільгоспробіт на його земельній ділянці у зв'язку з закінченням строку дії договору оренди земельної ділянки. Але керівництво відповідача відмовило йому у цьому, мотивувавши це тим, що договір оренди земельної ділянки зареєстровано 15 грудня 2010 року, а тому початок строку дії договору обчислюється з цієї дати та спливає тільки 15 грудня 2017 року. Не погодившись з такою позицією відповідача, позивач 05 серпня 2016 року письмово попередив останнього про свою волю самостійно обробляти свою земельну ділянку. Різне тлумачення одної із істотних умов договору, а саме - строку дії договору оренди, стало підставою для звернення [PERSON] з позовом до відповідача про усунення перешкод в здійсненні права власності на земельну ділянку. Представник позивача адвокат Дімітренко В.Є. у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі . Представник відповідача Куліченко В.М. в судовому засіданні позов не визнав, надав письмові заперечення проти позову, зазначивши, що дійсно 01 вересня 2008 року був укладений договір оренди земельної ділянки між сторонами по справі, який було зареєстровано у встановленому законом порядку лише 02.12.2010 року. Затримку у державній реєстрації договору оренди земельної ділянки пояснює відсутністю визначеного на той час порядку реєстрації та процедури ведення реєстру земель, а також належного волевиявлення орендодавця на здійснення дій, спрямованих на присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці. Водночас, умови договору оренди земельної ділянки та законодавство не покладали на орендаря обов'язку здійснювати певні дії, пов'язані з державною реєстрацією земельної ділянки чи договору оренди. Державна реєстрація земельної ділянки, без якої була неможлива державна реєстрація договору оренди, відбулась тільки 15.12.2010 року. Враховуючи викладене, затримка у державній реєстрації договору оренди земельної ділянки відбулась через обставини, за які орендар не відповідає. Пунктом 3.4. Договору оренди земельної ділянки сторони чітко, без можливості неоднозначного тлумачення, узгодили порядок обчислення строку його дії, а саме з моменту державної реєстрації договору. Оскільки строк дії договору оренди земельної ділянки закінчується 15.12.2017 року, представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, враховуючи, що з боку відповідача відсутні дії, пов'язані з самовільним зайняттям земельної ділянки і використання згаданої земельної ділянки здійснюється на договірних засадах. Вислухавши пояснення та доводи представників сторін, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази у їх сукупності, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань, та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ст.ст.10,11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Відносини, пов'язані з орендою землі регулюються главою 58 Цивільного кодексу України, Земельним Кодексом України, Законом України «Про оренду землі», іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; застосування інших, передбачених законом, способів. Статтею 212 ЗК України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Відповідно до ч.2 ст.792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Згідно ст. 1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Як передбачено ст. 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Крім того, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ст.6 Закону України «Про оренду землі», орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбаченому Земельним кодексом України, Законом України «Про оренду землі» та договором оренди. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі», істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Таким чином, однією з істотних умов договору оренди є строк дії договору ( стаття 15 Закону України "Про оренду землі"). Строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років ( стаття 19 Закону України "Про оренду землі"). Договір оренди землі є чинним протягом строку, на який його укладено, після закінчення цього строку договір оренди припиняється (ст. 31 Закону України "Про оренду землі"). Відповідно до положень ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповідно до прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладання договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державній реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 4,38 га, розташована на території Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва згідно Державного акту серії [NUMBER] від 06.05.2003 року, виданого Дмитрівською сільською радою народних депутатів (а.с.6 ). Також встановлено, що 01 вересня 2008 року між сторонами по справі був укладений договір оренди земельної ділянки (а.с.9-10), пунктом 3.4. якого сторони чітко, без можливості неоднозначного тлумачення, узгодили порядок обчислення строку його дії, а саме з моменту державної реєстрації договору. Строк дії договору встановлено у сім років (п.3.1. Договору). Про обізнаність з даними пунктами договору від 01.09.2008 року свідчить особистий підпис [PERSON] (а.с.9-10). Даний договір зареєстрований 15.12.2011 року у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних ділянок за [NUMBER] (а.с.10). Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку за № [NUMBER], кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] за датою її державної реєстрації -15.12.2011 року, з тією ж датою державної реєстрації речового права за позивачем [PERSON].(а.с.49-50). Суд вважає, що за відсутності державної реєстрації речового права позивача, на що необхідно було волевиявлення останнього на здійснення дій, спрямованих на присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці, що є об'єктом оренди, реєстрація договору оренди земельної ділянки була неможлива Враховуючи наведене, а також пункт 11.2 відповідного договору оренди земельної ділянки, яким передбачено, що дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено, з урахуванням вищевикладених положень п.п.3.1,3.4 вищевказаного договору, суд вважає, що зазначений договір діє до 15.12.2018 року відповідно. Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, а статтею 126 цього Кодексу встановлюється порядок оформлення речових прав на земельну ділянку відповідно до Закону від 1 липня 2004р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно зі статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру, тобто реєстрацією є запис, фіксація фактів або явищ з метою обліку та надання їм статусу офіційно визнаних актів, внесення до списку або книги обліку. За змістом цієї статті, реєстрація договору є адміністративним актом, тобто елементом зовнішнім, щодо договору. Таким чином, незареєстрований договір, хоча й узгоджений сторонами правочину та підписаний ними, не є укладеним, незалежно від причин, що призвели до відсутності його державної реєстрації. Однак, договір, який пройшов державну реєстрацію, хоча й за спливом певного строку після його підписання, є таким, що укладений, і має юридичну чинність виключно з моменту реєстрації. Аналогічної позиції дотримується Судова палата Верховного Суду України у цивільних справах у своїй постанові від 13 червня 2016 року у справі №6-643цс16, якою ухвалено правовий висновок, згідно якого: «Учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоді встановленої форми. Разом з тим, цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін під час укладення договорів оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації». З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позивачем не підтверджено належними і допустимими доказами, що відповідач створює йому перешкоди в здійсненні законного користування належною на праві приватної власності земельною ділянкою, оскільки використання відповідачем згаданої земельної ділянки здійснюється на підставі договору оренди земельної ділянки від 01.09.2008 року, зареєстрованого 15.12.2011 року, відразу ж після присвоєння земельній ділянці позивача кадастрового номеру(а.с.49), що фактично останнім не заперечується, тому строк дії договору оренди спливає 15.12.2018 року. Щодо посилань позивача про різне тлумачення строків дії договору оренди, яке стало підставою для звернення [PERSON] з позовом до відповідача про усунення перешкод в здійсненні права власності на земельну ділянку, суд звертає увагу, що вказані правовідносини регулюються ст. 213 ЦК України, згідно ч.ч.1,2 якої зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами) та, на вимогу однієї або обох сторін, суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину, проте будь-яких доказів щодо спроби вирішити питання тлумачення змісту правочину у визначений законом спосіб, позивачем не надано. У відповідності до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою ст.15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, кожна особа може звернутися до суду за захистом свого цивільного права, зокрема, у разі його порушення. За змістом ч.1 ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Право на захист особа здійснює на свій розсуд, що передбачено ч.1 ст.20 ЦК України. Відповідно до вимог ст.ст. 3, 10, 60, 119, 212-213 ЦПК України позивач сам визначає зміст позовних вимог, викладає обставини, якими обґрунтовуються вимоги, а суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Право визначення підстав для предмету позову належить виключно позивачу, і суд сам за власною ініціативою їх змінити не може. Проаналізувавши обставини справи та наведені сторонами докази щодо їх належності, допустимості та достатності у їх сукупності, суд дійшов висновку, що вказаний позов є безпідставним, оскільки позивачем не надано суду доказів, які б засвідчили факт порушення відповідачем прав позивача на теперішній час, відтак відсутні підстави для відповідного захисту його прав у судовому порядку, що є підставою для відмови у позові.

Outcome: dismissed