Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (далі - ПАТ КБ "Приватбанк") про стягнення матеріальної та моральної шкоди. В позовній заяві вказала, що 05 жовтня 2000 року між нею та ПАТ КБ "Приватбанк" в особі директора Маріупольської філії ПАТ КБ "Приватбанк" [PERSON] був укладений договір про спеціальний строковий вклад № 204. Позивачкою внесено до каси банку грошові кошти в сумі 50 000 доларів США на строк один рік з виплатою 18% річних один раз на квартал. П. 3 зазначеного договору передбачалося, якщо після закінчення шести місяців вкладник не затребує всю суму вкладу, договір вважається подовженим ще на три місяця на тих самих умовах. Наступна пролонгація договору проводиться в такому ж порядку. Грошові кошти в сумі 50 000 доларів США були передані [PERSON] в її робочому кабінеті Маріупольської філії ПАТ КБ "Приватбанк" у присутності головного бухгалтера [PERSON] в робочий час в момент підписання договору про терміновий спеціальний вклад, який був особисто підписаний [PERSON] та скріплений печаткою, один екземпляр якого був виданий позивачу. Вважала, що [PERSON] та [PERSON], діючи організованою групою, спричинили їй шкоду на суму 50 000 доларів США, що встановлено постановами Ленінського районного суду м. Донецька від 03.03.2005 року та від 07.06.2006 року. Оскільки юридична особа повинна відшкодувати шкоду, яка спричинена її працівниками під час виконання ними трудових (службових) обов'язків, то вона звернулася до банку про добровільне відшкодування шкоди, але їй було відмовлено. Крім того діями відповідача позивачці завдано моральну шкоду, який позивач обґрунтував тим, що вона дуже хвилювалася з приводу втрати великої для неї суми грошових коштів, зверталася до різних правоохоронних органів та організацій для захисту своїх прав та інтересів, були розголошені відомості її приватного життя, що призвело до тяжкої душевної травми. Просила стягнути на її користь заподіяну їй матеріальну шкоду у сумі 399650 грн., що за курсом НБУ на час складання позовної заяви склало 50 000 доларів США, та моральну шкоду у сумі 50 000 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору та правової допомоги. Позивач у судове засідання не з'явилася, надала суду заяву з клопотанням розглянути справу у її відсутність, але за участю її представника. Представник позивачки у судовому засіданні обставини, викладені в позовній заяві підтримав, збільшив позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди, про що надав письмову заяву. Після чого у судовому засіданні пояснив, що позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди він уточнює у зв'язку із коливанням курсу гривні до долару США та остаточно просив стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду в сумі 50 000 доларів США по курсу гривні на час ухвалення рішення суду, моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. та судові витрати без витрат на правову допомогу. Зауважив, що договір про строковий вклад підписувала позивачка, саме вона зазначена в цьому договорі, а не будь-яка інша фізична, особа, саме вона була визнана потерпілою та цивільним позивачем по кримінальній справі щодо дій [PERSON] та [PERSON] Вважав, що строк позовної давності позивачем не пропущений, оскільки з письмовою заявою до відповідача про повернення їй коштів вона звернулася восени 2013 році, але представники банку відмовилися брати у неї заяву, вказавши, що вона не отримує кошти. Крім того, оскільки існує кримінальна справа, то строк давності не пропущений. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Суду пояснив, що [PERSON] та [PERSON] вийшли за межі наданих їм службових повноважень, вчинили злочин, не при виконанні своїх посадових обов'язків. Обов'язок по відшкодування шкоди, спричиненої злочином, покладається на винну особу та факт визнання позивача потерпілим у кримінальній справі не свідчить про наявність підстав для стягнення з відповідача шкоди, та є підставою для відмови у позові. Вважав, що вина відповідача відсутня, оскільки банку не було відомо ні про наявність договору, ні будь-які інші обставини. Постанова від 07.06.2006 року має правове значення лише відносно дій [PERSON] В той же час у позові вказано, що договір підписано [PERSON], і кошти, за ствердженнями позивачки, вона також передавала їй, а не [PERSON] Наданий позивачкою договір від 05.10.2000 року як доказ на підтвердження внесення коштів, є фальшивим, який підроблений при вчиненні злочину, і не може бути підставою для стягнення коштів з відповідача. Крім того, підпис позивачки на договорі візуально не схожий на її підпис на позовній заяві. Умови договору є абсурдними, оскільки в п. 1 вказано, що він укладений на 1 рік, а у п 3 договору вказано, що якщо зі спливом 6 місяців вкладник не витребує всю суму вкладу, договір вважається подовженим на 3 місяці на тих же умовах. Договір у письмовій формі не є доказом внесення коштів, оскільки є укладеним з моменту внесення коштів до каси банку. У позивачки будь-який касовий документ про передачу коштів відсутній. Банк кошти від позивача не отримав з вини позивача, оскільки кошти позивачем не були внесені до каси банку, що є обов'язком вкладника і про що було вказано у договорі. Банк у зв'язку з неотриманням коштів не відкривав рахунок депозитного вкладу, не нараховував відсотки по договору, тобто не здійснював жодних дій на укладення договору та його виконання. Таким чином, мало місце не неоприбуткування коштів банком, а невнесення їх позивачем до каси. Зазначив, що у постанові від 07.06.2006 року, на яку посилається позивачка, вказано про наявність правовідносин між фізичними особами - "вкладниками" та [PERSON], [PERSON] майже всі фізичні особи були знайомі з [PERSON], коли вона ще взагалі не була працівником банку. Кошти вони їй передавали як фізичній особі. Відсоткова ставка, вказана у договорі, значно перевищувала чинну по банку. [PERSON] у ході кримінальної справи пояснювала, що кошти нею використовувалися у тіньовій економіці, що було відомо фізичним особам, саме тому були вказані такі відсотки. Вважав, що позивачкою також пропущено строк позовної давності без поважних причин, про що надав заяву. Треті особи повідомлялися про час та місце розгляду справи на їх адресу проживання, але [PERSON] перебуває у розшуку, [PERSON] перебуває на примусовому лікуванні в психіатричній лікарні згідно постанови Ленінського районного суду м Донецька від 07.06.2006 року. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 05 жовтня 2000 року між позивачкою [PERSON] та Маріупольською філією ПАТ КБ "Приватбанк" в особі директора [PERSON] був укладений договір про спеціальний строковий вклад № 204, строк дії договору склав один рік із виплатою 18% річних один раз у квартал. Умовами договору передбачено, якщо протягом шести місяців вкладник не витребує суму вкладу, договір вважається подовженим ще на три місяці на тих саме умовах. Договір підписаний сторонами та скріплено печаткою банку. Відповідно до договору позивачкою було внесено 50 000 доларів США до каси банку. (а.с.81) Постановою Ленінського районного суду м. Донецька від 07 червня 2006 року про застосування відносно [PERSON] примусових заходів медичного характеру за скоєння суспільно-небезпечного діяння за ст. 191 ч. 5, ст. 365 ч. 3, ст. 366 ч. 2 КК України в редакції 2001 року та ст. 166 ч. 3 в редакції КК України 1960 року встановлено, що [PERSON], відносно якої оголошено розшук, і [PERSON] за попереднім зговором, вийшовши за межі наданих їм службових повноважень, розробили і склали бланк договору про спеціальний строковий вклад, що не відповідав типовим бланкам, затвердженим у ЗАТ КБ "Приватбанк" відповідно до наказів від 22 вересня 1997 року № 719 від 30 листопада 2000 року № 1278 та використали його для укладення спеціальних договорів, у тому числі і з [PERSON], незаконним шляхом отримали грошові кошти, які у касу банку не надходили, чим спричинили останній матеріальну шкоду у розмірі 50 000 доларів США (а.с. 14-17). Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Як встановлено вказаною постановою Ленінського районного суду м. Донецька, [PERSON] після скоєння суспільно небезпечних дій захворіла на психічне захворювання, тому відповідно до вимог ч. 3 ст. 93 КК України, до неї застосовано примусові заходи медичного характеру. Вказану постанову прийнято відповідно до ст. 420 КПК України в редакції 1960 року, згідно з якою при вирішенні питання про застосування примусових заходів медичного характеру, як і при ухваленні вироку, вирішуються питання чи мало місце суспільно небезпечне діяння, з приводу якого порушена кримінальна справа, чи вчинено це діяння особою, щодо якої розглядається справа. Ухвалення вироків щодо даної категорії обвинувачених законом не передбачено. Тобто, вказаною постановою встановлено, що [PERSON] як головним бухгалтером Маріупольської філії ПАТ КБ "Приватбанк" за попереднім зговором з [PERSON] як керівником Маріупольської філії ПАТ КБ "Приватбанк" вчиненні службові злочини, якими спричинено майнову шкоду фізичним особам, у тому числі і [PERSON], а також юридичній особі ЗАТ КБ "Приватбанк", внесенню в касу якого підлягали грошові кошти, які належали фізичним особам, в тому числі [PERSON] на суму 50 000 доларів США. Згідно постанов старшого слідчого прокуратури Донецької області від 28.03.2002 року [PERSON] була визнана по даній кримінальній справі потерпілою та цивільним позивачем на суму 50 000 доларів США. (а.с. 126, 127). Згідно постанови Ленінського районного суду м. Донецька від 07.06.2006 року, [PERSON] суду показала, що дійсно потерпілі віддавали їй та [PERSON] зазначені суми коштів, а потерпілі, в тому числі й [PERSON] суду показали, що вони укладали договори з МФ "Приватбанк", гроші для сдачи в касу банку передавали директору МФ "Приватбанк" [PERSON] і головному бухгалтеру цього ж банку [PERSON], які їх викрали. Перебування у трудових відносинах [PERSON] та [PERSON] з банком 05.10.2000 року, тобто під час укладання договору про спеціальний строковий вклад № 204 з [PERSON], та підписання його директором МФ КБ "Приватбанк" [PERSON], сторонами не оспорюється. На час виникнення спірних правовідносин з відкриття банківського депозиту [PERSON], вони були врегульовані Правилами здійснення депозитних операцій для банківських депозитів, затверджених постановою Правління Національного Банку України від 07 липня 1997 року № 216, у редакції, затвердженій постановою Правління Національного Банку України від 30 червня 1998 року № 250. Відповідно до п. 6 вказаних Правил залучення депозитів (вкладів) юридичних і фізичних осіб оформляється банком шляхом: - відкриття строкового депозитного рахунку з укладенням договору банківського вкладу (видачею ощадної книжки); - видачі ощадного (депозитного) сертифіката. За договором банківського депозиту (вкладу) комерційний банк, який прийняв кошти від вкладника або кошти, що надійшли на рахунок вкладника від іншої сторони, зобов'язується виплатити вкладнику суму депозиту (вкладу) та нараховані проценти на умовах та в порядку, що передбачені договором. Договір банківського вкладу має бути укладений письмово. Згідно з п. 7 Правил особливості залучення вкладів на строкові депозитні рахунки і випуску ощадних (депозитних) сертифікатів комерційних банків регулюються їхніми внутрішніми положеннями. Як встановлено в постанові Ленінського районного суду м. Донецька від 07.06.2006 року, [PERSON] та [PERSON] розробили й склали бланк договору "Про спеціальний терміновий вклад", який не відповідав типовим бланкам договорів, діючих в ЗАТ КБ "Приватбанк", розроблених відповідно до Наказів по ЗАТ КБ "Приватбанк" № 719 від 22.09.1997 року та № 1278 від 30.11.2000 року. Відповідно до ст. 441 ЦК Української PCP, що була чинною на час виникнення правовідносин, та згідно з роз'ясненнями, наданими у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику застосування судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» при розгляді справ про відшкодування шкоди за ст. 441 ЦК Української PCP суди повинні мати на увазі, що крім загальних підстав, передбачених ст. 441 ЦК Української PCP, відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків, незалежно від того, постійним, сезонним, тимчасовим за трудовим договором чи на інших умовах вона була працівником цієї організації. Відповідне положення міститься й у ст. 1172 ЦК України. Таким чином, майнову шкоду завдано позивачці внаслідок неправомірних дій посадових осіб банку - [PERSON] та [PERSON], спрямованих на заволодіння її грошовими коштами. Постановою Ленінського районного суду м. Донецька від 07 червня 2006 року про застосування відносно [PERSON] примусових заходів медичного характеру встановлено, що [PERSON], яка була головним бухгалтером МФ КБ "Приватбанк", та [PERSON], в обов'язки якої входило укладення та підписання від імені ЗАТ КБ "Приватбанк" згідно Положення про Маріупольську філію КБ "Приватбанк" договорів, перебували з ПАТ КБ "Приватбанк" у трудових відносинах, діяли у робочий час у приміщенні банку та від імені банку, неналежним чином виконували свої службові обов'язки, а саме: [PERSON] підписала від імені відповідача договір про спеціальний строковий вклад, а при прийнятті від позивача грошових коштів у розмірі 50 000 доларів США [PERSON] вказані кошти у касу банку не внесла. За таких обставин позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди у сумі 50 000 доларів США обґрунтовані, та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача по курсу НБУ на день ухвалення судового рішення. Оскільки офіційний курс гривні до долару США станом на 06.02.2014 року склав 9,4489 грн. за 1 долар, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума у розмірі 472 445,00 грн. (9,4489 * 50 000). Ствердження представника відповідача про те, що постанова Ленінського районного суду м. Донецька від 07.06.2006 року має правове значення лише відносно дій [PERSON] спростовуються самою постановою, згідно якої були встановлені протиправні дії як [PERSON], так і [PERSON], які діяли організованою групою. Щодо заяви представника відповідача про те, що наданий позивачкою договір від 05.10.2000 року як доказ на підтвердження внесення коштів, є фальшивим, який підроблений при вчиненні злочину, то суд зазначає, що даний договір досліджувався Ленінським районним судом при винесення постанови від 07.06.2006 року та береться до уваги судом не як доказ на підтвердження внесення коштів до каси відповідача, а як доказ вчинення [PERSON] та [PERSON] суспільно небезпечного протиправного діяння відносно потерпілої та цивільного позивача [PERSON] щодо заволодіння її грошовими коштами на суму 50 000 доларів США. Позивачем поданий позов не про повернення коштів за договором вкладу, а про відшкодування спричиненої їй шкоди, завданої працівниками відповідача. Суд не бере до уваги ствердження представника відповідача, що підпис позивачки на договорі візуально не схожий на її підпис на позовній заяві, оскільки сама позивач визнала свій підпис на договорі про спеціальний строковий вклад, який вона підписувала на 13 років раніше ніж подану до Жовтневого районного суду м. Маріуполя позовну заяву. Крім того, в самому договорі зазначена саме [PERSON], а не будь-яка інша фізична особа. Також саме [PERSON] була визнана потерпілою та цивільним позивачем по кримінальній справі щодо дій [PERSON] та [PERSON], саме відносно неї згідно постанови Ленінського районного суду м. Донецька було вчинено суспільно небезпечне діяння працівниками відповідача [PERSON] та [PERSON], тому й призначення судової почеркознавчої експертизи по даній цивільній справі було зайвим та таким, що порушило б розумний строк розгляду справи. Підпис [PERSON] на договорі про спеціальний строковий вклад № 204 від 05.10.2000 року, сторонами не оспорювався. Інші заперечення представника відповідача не спростовують обґрунтованість позовних вимог позивача щодо стягнення майнової шкоди, оскільки обставини, які представник відповідача спростовував, встановлені постановою Ленінського районного суду м. Донецька від 07.06.2006 року. Суд вважає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини заподіювача шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно роз'ясненням, викладеними в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року (зі змінами) розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), понесені позивачем, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Внаслідок вчиненого щодо позивачки працівниками відповідача суспільно небезпечного діяння щодо заволодіння її грошовими коштами у сумі 50 000 доларів США, остання перенесла стрес, їй були спричиненні моральні страждання у зв'язку із її явкою до правоохоронних органів з відповідними заявами, до суду, неможливістю використання вказаних грошей протягом тривалого часу. Тобто наявність заподіяння їй моральної шкоди доведена, як і протиправна поведінка працівників відповідача, а також зв'язок між шкодою і протиправними діями останніх. Враховуючи характер суспільно небезпечного діяння, а саме, те, що й відповідач постраждав внаслідок протиправних дій [PERSON] та [PERSON], глибину душевних страждань позивача, враховуючи вимоги розумності і справедливості, суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди частково, стягнувши на користь позивача з відповідача моральну шкоду в розмірі 10 000 гривень. Підстав для стягнення моральної шкоди у більшому розмірі не має Що стосується заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, то суд зазначає наступне. Згідно ст. 71 ЦК Української РСР, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. ст. 76, 79 ЦК Української РСР, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, яке виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Перебіг строку позовної давності переривається пред'явленням позову в установленому порядку. Згідно постанови старшого слідчого прокуратури Донецької області від 28.03.2002 року, [PERSON] згідно ст. 28 КПК України в редакції 1960 року, яка регулює питання пред'явлення цивільного позову у кримінальній справі, звернулася з позовом про відшкодування спричиненої їй шкоді з приводу дій обвинувачених [PERSON] та [PERSON], тобто в межах строку позовної давності. В постанові Ленінського районного суду м. Донецька від 03.03.2005 року зазначено, що позовні заяви потерпілих, в тому числі заява [PERSON], не можуть бути розглянути до вирішення справи по суті. Але по теперішній час позовна заява [PERSON] не вирішена по суті, оскільки згідно постанови того ж суду від 07.06.2006 року, [PERSON] перебуває в розшуку, тому згідно вимог КПК України в редакції 1960 року, провадження по кримінальній справі зупинено. Суд вважає, що оскільки Ленінським районним судом м. Донецька досі не вирішений цивільний позов [PERSON] про відшкодування шкоди, даних про його залишення без розгляду в матеріалах справи немає, провадження по кримінальній справі зупинено, то позивачем при подачі позову в цивільному процесі з цих самих правовідносин по відшкодуванню шкоду, спричиненої внаслідок вчинення суспільно-небезпечного діяння працівниками відповідача, не було порушено строку позовної давності. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивачки сплачені нею судові витрати, а саме судовий збір в розмірі 3441 грн., а судовий збір у розмірі 229 грн. 41 коп. відповідно до ст. 7 Закону України «Про судовий збір» підлягає поверненню, оскільки вимоги про відшкодування моральної шкоди в грошовому еквіваленті є вимогами майнового характеру та включені до суми судового збору, яка була сплачена позивачем у максимальному розмірі. На підставі ст. ст. 71, 76, 79, 440, 440-1, 441 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, ст. ст. 23, 257, 261, 1166, 1167, 1172 ЦК України,

Outcome: partial