Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-20 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із вищевказаним позовом джо відповідача, підставність якого обгрунтував тим, що 19.05.2011 року між Фермерським господарством «Україна» та [PERSON] було укладено договір оренди землі № 101 строком на 15 років. Предметом договору є земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (кадастровий номер [NUMBER]), загальною площею 4,3299 га, яка розташована на території Білянської сільської ради Липовецького району Вінницької області. Цієї ж дати, між Фермерським господарством «Україна» та [PERSON] було укладено аналогічний договір оренди землі № 104, предметом якого є земельне, ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (кадастровий номер [NUMBER]- загальною площею 4,66 га, яка розташована на території Білянської сільської Липовецького району Вінницької області. Вищевказані договори оренди були зареєстровані у встановленому законом порядку у відділі Держкомзему Липовецького району Вінницької області. Восени 2013 року ТОВ «Концерн «Сімекс - Агро» самовільно, без згоди землекористувача (ФГ «Україна»), засіяв на вищевказаних земельних ділянках озиму пшеницю, провів відповідні польові роботи та зібрав урожай із вказаних земельних ділянок. При з'ясуванні обставин було встановлено, що ТОВ «Концерн «Сімекс - Агро» на вказані земельні ділянки також має зареєстровані договори оренди землі, які начебто підписані власниками земель, а саме: Договір оренди землі № 4 від 03.01.2005 року між ТОВ «Концерн «Сімекс Агро» та [PERSON]; Договір оренди землі № 17 від 03.01.2005 року між ТОВ «Концерн Сімекс - Агро» та [PERSON]. Строк у таких договорах його сторонами визначено - на 10 років, а їх предметом є ті ж земельні ділянки, що зазначені вище, цільове призначення яких - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Прийнявши до уваги те, що [PERSON] та [PERSON] не підписували договорів оренди землі з відповідачем, що стверджується висновком експертного дослідження від 08.10.2014 року №1620/1621/14-21, тобто відсутє волевиявлення його сторони, що вказує на відсутність згоди на укладення такого правочину (договору), при цьому земельні ділянки відповідачу в оренду не передавались, відтак представник позивача вважає такі договори неукладеними, а тому, на його думку, їх слід визнати недійсними на підставі ст.203, 215 ЦК України та ст. 4, 15, 17 Закону України «Про оренду землі». Також у позові представник позивача вказує на порушення прав саме позивача щодо володіння і користування спірними земельними ділянками право користування якими належить Фермерському господарству «Україна», що дає підстави для звернення до суду із даним позовом за їх захистом. В судовому засіданні представник позивача Ткач Л.М. позовні вимоги підтримала з підстав, що наведені у позовній заяві, просила суд їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Тихий С.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував щодо їх задоволення, мотивуючи тим, що оскаржувані позивачем договори оренди землі були укладні у 2005 році із дотримання вимог чинного законодавства, яке діяло на час їх укладення. З моменту передачі земельних ділянок і по даний час відповідач користується земельними ділянками, які є предметом оскаржуваних договорів, при цьому треті особи жодних вимог щодо їх недійсності не пред'являли, відтак вимоги позивача є безпідставними та не грунтуються на нормах чинного законодавства. Треті особи на стороні позивача: [PERSON], [PERSON] та їх представник - адвокат Зінченко Д.В. в судове засідання не з'явились, хоча про день та час розгляду справи були оповіщені в установленому законом порядку, клопотання про поважність причин неявки в судове засідання чи відкладення розгляду справи до суду не направили. За встановлених обставин неявку третіх осіб та їх представника суд вважає не поважною, тому не знаходить підстав для відкладення розгляду справи, відтак проводить його в даному судовому засіданні. Суд вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, яким дав належну правову оцінку, дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 4,3299 га, яка розташована на території Білянської сільської ради Липовецького району Вінницької області, цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (кадастровий номер [NUMBER]), що доведено Державним актом на право приватної власності на землю серія [NUMBER]. [PERSON] є власником земельної ділянки загальною площею 4,66 га, яка розташована на території Білянської сільської Липовецького району Вінницької області, цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (кадастровий номер [NUMBER]), згідно Державного акта на право приватної власності на землю серія [NUMBER]. Як убачається із договорів оренди землі №4 та №17 укладених між Товариством з обмеженою відповідальністю "Концерн "Сімекс - Агро" з однієї сторони та відповідно з [PERSON], [PERSON] з іншої сторони, вищевказані земельні ділянки, що належать останнім на праві власності були передані орендарю Товариству з обмеженою відповідальністю "Концерн "Сімекс - Агро" в користування строком на 10 років. Зазначені договори оренди землі були зареєстровані у Вінницькій філії державного підприємства "Центр державного земельного кадастру", про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 27.07.2007 року відповідно за №040780200022 та №040780200021. Судом також встановлено, що 19.05.2011 року між Фермерським господарством «Україна» та [PERSON] було укладено договір оренди землі № 101 строком на 15 років, предметом якого є земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (кадастровий номер [NUMBER]), загальною площею 4,3299 га, яка розташована на території Білянської сільської ради Липовецького району Вінницької області. Також цієї ж дати, 19.05.2011 року між Фермерським господарством «Україна» та [PERSON] укладено договір оренди землі № 104 строком на 15 років, предметом цього договору є земельна ділянка цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (кадастровий номер [NUMBER]- загальною площею 4,66 га, яка розташована на території Білянської сільської Липовецького району Вінницької області. Договори оренди землі №101, 104 також були зареєстровані згідно діючого на час їх реєстрації законодавства у Відділі Держкомзему у Липовецькому районі - 10 грудня 2012 року, про що у Державному реєстрі земель вчинено відповідно запис №052220004004962 та №052220004004964. Представник позивача, вважаючи порушеним право позивача Фермерського господарства «Україна» звернувся до суду із даним позовом в якому просив суд визнати недійсними договори оренди землі, а саме: Договір оренди землі № 4 від 03.01.2005 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Концерн «Сімекс - Агро» та [PERSON], зареєстрований в державному реєстрі земель 27.07.2007 року за № 040780200022; та Договір оренди землі № 17 від 03.01.2005 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Концерн «Сімекс - Агро» та [PERSON] зареєстрований в державному реєстрі земель 27.07.2007 року за № 040780200021, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що оспорювані договора оренди не підписувались [PERSON] .та [PERSON]. За таких обставин має місце порушення прав саме [PERSON] та [PERSON] на здійснення ними повноважень власників земельних ділянок, оскільки з моменту реєстрації оспорюваним договорів та набаття ними чинності, лише вони, як власники земельних ділянок можуть вимагати захисту своїх прав. Укладення [PERSON] та [PERSON] в подальшому договорів оренди з позивачем не створює для нього прав та обов»язків орендаря, оскільки згідно оспорюваним договорів оренди право оренди належить відповідачу і не може бути повторно відчужене. Відповідно ст. 3 ЦПК України, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, тому суд в кожній справі повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача. Даний висновок викладено в абз. 2 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року N 14 "Про судове рішення у цивільній справі". Відповідно до ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 15 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК). Як передбачено ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виходячи з аналізу вищенаведених норм чинного законодавства, обов'язковими умовами визнання договору недійсним є наявність у позивача певного суб'єктивного права (охоронюваного інтересу) - об'єкту судового захисту, порушення у зв'язку з укладенням відповідного договору таких прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі, та належність обраного ним способу судового захисту. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, в суду немає правових підстав для задоволення позову. Таким чином, з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд, з'ясувавши, що у зв'язку із укладенням оспорюваних договорів оренди землі суб'єктивні права та охоронювані інтереси позивача не були порушені, відтак дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісного позову. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, прийнявши до уваги, що суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, відтак судові витрати, що понесені позивачем та підтверджені документально, суд відносить на його користь. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed