Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди. У своїй позовній заяві посилається на те, що з 3.07.2013 року по 25.12..2013 року перебував з відповідачем у трудових відносинах. На день звільнення йому було нараховано заробітну плату за період з липня 2013 року по 25 грудня 2013 року у сумі 5801,19 грн., виплату здійснили лише у сумі - 2750,00 грн., решту виплатити відмовилися у зв'язку з відсутністю грошових коштів. Крім того, позивач зазначає, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 15375,3 грн. Позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за час затримки розрахунку та моральну шкоду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити. Відповідач повторно в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення судової повістки. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON], перебував в трудових відносинах з ТОВ «Компанія «ЮГТРАНС», працюючи на посаді механіка КТП з 03.07.2013 року. (а.с.4) Наказом №104-к від 25.12.2013 року звільнений за ст.38 КЗпП України (за власним бажанням). (а.с.5,36) Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, що у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, всі суми, що належать [PERSON] від ТОВ «Компанія «ЮГТРАНС», позивачу не виплачені. Згідно довідки №107 від 28.07.2014 року, наданої відповідачем, розмір заборгованості по заробітній платі [PERSON] складає 3051,19 грн. З наданих представником позивача пояснень встановлено, що на час розгляду справи заборгованість не сплачена. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За вказаних обставин вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі є обґрунтованими та в силу ст. 116 КЗпП України підлягають задоволенню. Верховний Суд України в п. 20 постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13 роз'яснив, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. З довідки про доходи №107 від 28.07.2014 року вбачається, що середньоденна заробітна плата [PERSON] за останні два місяці роботи становить 58,02 грн. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 25.12.2013 р. по 19.09.2014 р. складає 15259,26 грн. та підлягає стягненню з відповідача. У відповідності до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд вбачає у даних правовідносинах порушення прав позивача, що відбулось з вини відповідача та призвело до моральних страждань позивача, втрати ним нормальних життєвих зв'язків через несвоєчасну виплату заробітної плати. Вказані обставини відповідно до ст.237-1 КЗпП України є підставою для відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівникові. Тому, з урахуванням розміру існуючої заборгованості, тривалістю не проведення фактичного розрахунку при звільненні, ступеню вини відповідача та глибини душевних страждань позивача, суд визначає розмір завданої моральної шкоди в 2 000 грн. Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ця стаття за своєю суттю є гарантією права власності. ("Маркс проти Бельгії")Поняття "майно" має автономне значення, яке не обмежується правом власності на речі матеріального світу, у розімінні цього положення певні інші права та інтереси, які є активами, можуть розглядатися як майнові права, а отже, майно ("Гасус Дозір унд Фьордертехнік Гмбг проти Нідерландів) За ч.2 ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини під терміном "власність" розуміє також грошові кошти, що підлягають оплаті, невиплата заробітної плати, інших належних працівникові сум є втручанням у право заявника на мирне володіння майном. Під дію статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції підпадає право вимоги, якщо воно достатньою мірою встановлене, щоб являти собою актив. Коли основою вимоги є майновий інтерес, то особа, яка її має, вважатиметься такою, що має «легітимне сподівання» («Кечко проти України, «Федоренко проти України») на отримання майна, за наявності однієї з умов: якщо є достатнє правове підґрунтя у національному законодавстві, що підтверджує вимогу («Брезовец проти Хорватії», «Рисовський проти України», «Жигальов проти Росії»). Зазначені сподівання, тобто те, на що розраховував позивач, користуватися своєю власністю, відповідачем порушені. Згідно зі ст.ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір 243,60 грн.

Outcome: approved