Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до ПАТ «ОТП Банк», в якому просив визнати недійсним кредитний договір №МL-701/465/2008 від 13.08.2008 року, укладений між ЗАТ "ОТП Банк" та [PERSON] та договори забезпечення укладенні з [PERSON] В обгрунтування позовних вимог [PERSON] вказав, що між ним та ЗАТ "ОТП Банк" 13.08.2008 року було укладено кредитний договір №МL-701/465/2008, за яким банк зобов'язується надати позичальнику грошові кошти в сумі 88960,00 дол. США, а останній відповідно зобов'язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 88960,00 дол. США, сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 5,99 % річних, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені кредитним договором. В якості забезпечення виконання зобов'язань за договором між кредитором та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки №МL-701/465/2008 від 13.08.2008 року та договір поруки №SR-701/465/2008 від 13.12.2010 року. Позивач вважає, що даний договір суперечить законодавству України, виходячи з наступного. Всупереч ч. 2 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" відповідач перед укладенням спірного договору та протягом його дії не повідомив позивача у письмовій формі про умови надання кредиту, та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування, про форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі, між зобов'язаннями споживача, чим, на думку [PERSON] було порушене його право на свободу вибору продукці; банком обмежено право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про кредит, так як ним не повідомлено про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо. Відповідачем не зазначена в кредитному договорі чиста сума кредиту; усі платежі за надані супутні послуги на користь третіх осіб були сплачені позивачем за власний рахунок перед підписанням кредитного договору; відповідач при укладенні спірного договору навмисно, користуючись своїм положенням, увів позивача в оману стосовно розміру суми процентів за використанні кредиту. Також в договорі взагалі не вказано, а в додатку до нього не вірно вказано абсолютного значення подорожчання кредиту в грошовому виразі, тому позивач зазначає, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Оскільки, як вважає позивач, договір кредиту містить невідповідності актам законодавства України, ці невідповідності свідомо допущені банком і націлені проти прав та інтересів позивача, їх наслідком є недійсність правочину в цілому, з усіма правовими наслідками які закон з цим пов'язує. У судове засідання [PERSON]та його представник [PERSON] з'явилися, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Представник банку [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. 13.08.2008 року позивач звернувся до ЗАТ «ОТП Банк» із заявою на отримання кредиту, та був ознайомлений відповідачем із умовами кредитування, про що свідчить його підпис у цій заяві та інформаційному листі від 04.08.2008 року. /а.с.58-60/ Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Встановлено, що 13.08.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є відповідач та позивачем укладено кредитний договір №МL-701/465/2008, відповідно до якого банк надає позичальнику кредит в сумі 88960,00 доларів США, на спожвчі цілі на строк до 13.08.2020 року з процентною ставкою 5, 99% річних + FIDR. Також, умовами, які містяться у частині 2 вказаного кредитного договору врегульовано питання щодо предмету договору, умов забезпечення зобовязань, права та обовязки сторін, відповідальність позичальника тощо. Крім того, до даного договору додається Графік повернення кредиту та сплати відсотків. Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком. Як вбачається зі змісту позовної заяви, як на підставу для задоволення своїх вимог позивач посилається на вимоги постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» та норми ст.ст. 11, 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-1341 цс 15 ( постанова від 02.12.2015 року), яка полягає у наступному: За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Відповідно до вимог статті 214 ЦПК, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що до спірного кредитного договору між банком та позивачем були укладені додаткові договори №1 від 23.04.2009 року, №2 від 09.06.2010 року, №3 від 13.12.2010 року та графіки до них. Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Також даною статтею визначені права та обов'язки сторін договору споживчого кредиту. Договором, за положеннями ст.626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України, передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Крім цього в судовому засіданні встановлено, що позивач за власною ініціативою звернувся до банку з проханням про надання кредиту. Договір було підписано позивачем добровільно, без жодного примусу і без зауважень та заперечень. Позивачу ніхто не перешкоджав в ознайомленні з текстом договору, детального роспису та умов надання кредиту і позивач мав можливість з ними ознайомитись. Добровільно підписавши договір та відповідний інформаційний листок позивач, позивач висловив свою згоду з усіма умовами цього договору. Таким чином, кредитний договір від 13.08.2008 року між сторонами був укладений з урахуванням волевиявлення позивача, оскільки підпис у договорі є доказом того, що сторони погодилися з його умовами. Представником позивача та позивачем не було доведено, а судом не було встановлено недобросовісності в діях відповідача. Крім того, суд вважає, що укладаючи спірний договір, будь-яка сторона повинна була уважно з'ясувати, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору. Також, на обгрунтовання правомірності своїх дій банком доведено, що при ознайомлені і написанні заяви про отримання кредиту позивач ознайомився з умовами кредитування, що вказує на дотриманні відповідачем вимог як ч.2, ч.4 ст.11, так і ст.ст.18,19 Закону України «Про захист прав споживачів» при надання кредитних послуг позивачу. Частиною 1 ст. 215 ЦК встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК Українита п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Статтєю 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до вимог ст. 230 ЦК України, правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Так, істотними умовами спірного договору відповідно до змісту ч. 1 ст.638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму та строк кредиту, умови та порядок його видачі і погашення, розмір порядок нарахування та виплати процентів, відповідальність сторін. Предметом договору, відповідно до актів цивільного законодавства, є умови про ті права та обов'язки, які формують основу змісту зобов'язання, яке має виконуватись сторонами на підставі укладеного договору, а також умови про ті дії, які мають вчинити сторони виконуючи та реалізовуючи охоплені предметом договору права та обов'язки, і про об'єкти, що сторони мають передати одна одній. Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору, такі умови договором передбачено. За вимогами ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на момент укладення спірного договору), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, зключаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Представник позивача стверджує, що під час укладання договору про надання кредиту позивачу не було надано повної та достовірної інформації про всі умови договору, зокрема про сукупну вартість договору, вартість сплати всіх супутніх витрат з урахуванням процентної ставки. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивач та його представник не надали доказів того, що позивач не був належним чином повідомлений про всі умови договору, натомість із спірного договору від 13.08.2008 року, інформаційного листа щодо умов кредитування по програмі "Кредит на відновлення капіталу" (споживчі цілі), вбачається, що позивач своїм підписом підтвердив, що банк ознайомив його у письмовій формі із умовами кредитування по програмі "Кредит на відновлення капіталу" (споживчі цілі), наявних в банку норм кредитування та відмінностей між ними, у тому числі між зобовязаннями споживача, переваг та недолікіа пропонованих систем кредитування, тобто позивачу було надано інформацію щодо всіх умов договору, пов'язаних з його виконанням витрат та щодо сукупної вартості договору. Так, в підписаній позивачем заяві на отримання іпотечного кредиту від 15.08.08 року, зокремау графі "Для клієнта" зазначено, що позичальник підтверджує, що він погоджується з усіма пунктами даної анкети та вся надана нею інформація вірна, та зобов'язується повідомити про всі зміни щодо зазначеної в анкеті інформації. Підписанням цієї анкети-заяви підтверджує, що Банк надав йому в письмовій формі та в повному об'ємі інформацію, передбачену п.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» від 01.12.2005 року. Таким чином, позивачу було надано інформацію про дедальний роспис сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту, крім цього до цього договору було складено Графік повернення кредиту та сплати відсотків, в якому міститься таблиця, в якій зазначено суму, яку позивач повиен сплачувати кожного місяця впродовж всього часу користування кредитом, та в наступному графіки були складені до додаткових договорів. Крім того, Законом України «Про захист прав споживачів» містить вичерпний перелік наслідків ненадання зазначеної в ст. 11 цього Закону інформації. Такі наслідки зазначені в ст. 15 та 23 Закону і включають в себе розірвання договору, відшкодування збитків та сплату штрафних санкцій. Чинне законодавство не передбачає можливості визнання договору недійсним в якості наслідку невиконання банком обов'язку надати позичальнику інформацію, передбачену ст. 11 Закону. Посилання позивача на висновок судово-економічної експертизи ві 21.12.2015 року №935 щодо невідповідністі визначеного кредитним договором щомісячного платежу відсотковій ставці за договором, не є підставою для визнання кредитного договору недійсним з підстав введення в оману, оскільки істотні умови договору сторонами обумовлені та досягнуті, що підтверджується підписаним кредитним договором. Правильність або неправильність розрахунку щомісячних платежів не впливає на дійсність договору в цілому, та лежить у площині виконання кредитного договору. Стосовно ставки FIDR, то зміна ставки FIDR не є зміною процентною ставки в односторонньому порядку, оскільки вона прямо передбачена умовами двостороннього кредитного договору. Таким чином, положення кредитного договору про встановлення плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого процента + FIDR, не можна вважати несправедливими, тому підстав для визнання спірнихдоговорів недійсними немає.(правовий висновок ВСУ, справа 6-511цс15 від 11.11.2015року). Враховуючи наведене, суд вважає, що зміст оспорюваного договору відповідає вимогам, встановленим в законодавстві, при укладенні договору відповідачем дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а отже, немає підстав для визнання договору та договорів забезпечення до нього недійсними, оскільки спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у графіках повернення кредиту та сплати відсотків, які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Тобто, належним виконанням зобов'язання з боку позивача є повернення кредиту в строки, у розмірі та у валюті, які визначені кредитним договором. Враховуючи викладене, застосування строків позовної давності відповідно до ст. 256 ЦК України, є недоцільним, оскільки підстав для задоволення позову судом не встановлено. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При вирішенні спору про визнання договорів недійсними недійсними, судом враховувалися вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема вимоги статей 203, 215, 1054 ЦК України, статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Судом також враховувалися вимоги статей 536, 638 ЦК України з приводу того, чи було досягнуто між сторонами кредитного договору згоди щодо усіх істотних умов договору. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається представник позивача та позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, щодо невідповідності кредитного договору змісту актам законодавства України, порушення відповідачем вимог ч ст.11, ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а його позовні вимоги не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як ЦК України, так і Законом України «Про захист прав споживачів», тому суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed