Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

У липні 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила визнати припиненими правовідношення між нею [PERSON] та ПАТ «Банк Михайлівський», що виникли з кредитного договору № 200101733 від 08 вересня 2014 року, а також стягнути судові витрати у розмірі 551,20 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що 08 вересня 2014 року вона отримала від відповідача ПАТ «Банк Михайлівський» кредит на підставі кредитного договору № 200101733. До 19 травня 2016 року вона здійснювала погашення кредиту на користь відповідача. У червні 2016 року вона отримала листи від відповідача та ТОВ «ФК «Плеяда» про те, що: відповідач відступив на користь ТОВ «ФК «Плеяда» права вимоги за її кредитом; ТОВ «ФК «Плеяда» в послідуючому продало права вимоги за її кредитом на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАГОР» (кредитор). Тому після отриманні цих листів, погашення заборгованості за кредитом вона здійснила на рахунок, який їй повідомив кредитор. Здійснюючи погашення на користь кредитора, вона керувалася ч.1 ст. 1082 ЦК України. Проте у липні 2016 року їй зателефонували працівники відповідача з вимогою здійснювати погашення заборгованості за кредитом на користь відповідача. Аргументували таку вимоги тим, що договір відповідача з ТОВ «ФК «Плеяда» є нікчемним, а тому єдиним дійсним кредитодавцем є відповідач, а реквізити ТОВ «ФК «Фагор» є недійсними для погашення заборгованості за кредитом. Також, їй сказали, що вся відповідна інформація розміщена на сайті Фонду гарантування вкладів та відповідача. Крім того, працівники відповідача сказали, що у балансі банку відновлено облік її заборгованості по кредиту і після 19 травня 2016 року в балансі не значиться жодного випадку погашення нею кредитної заборгованості. Отримавши таку інформацію, вона звернулася до кредитора, щоб вияснити чому вона здійснила погашення кредиту, як того вимагалось отриманими нею раніше листами, а банк продовжує вимагати від неї погашення кредиту. На це кредитор повідомив, що вона не повинна погашати кредит банку, оскільки відповідачу судовим рішенням заборонено приймати платежі в погашення заборгованості за кредитом, кредитор є повноправним отримувачем всіх платежів по кредитам, оскільки договір, на підставі якого він купив права вимоги, недійсним не визнавався і є чинним. Доказами того, що кредитор є належним отримувачем від неї платежів по кредиту, є те, що документи, якими підтверджується права вимоги до неї за кредитом (її кредитна справа, в т.ч. оригінал кредитного договору), знаходяться у кредитора, як їй повідомив сам кредитор. У відповідача цю обставину не спростували. Вважає, що це повністю відповідає ст. 517 ЦК України. Тому оскільки її кредитна справа передана від відповідача та знаходиться у кредитора, на її думку, відповідач не має права вимагати від неї платежів по кредиту. Як вона розуміє, кредитор набув права вимоги за її кредитом на підставі договору з ТОВ «ФК «Плеяда», яка в свою чергу купила такі права вимоги у відповідача. Їй не відомо про будь-які рішення щодо визнання договору між ТОВ «ФК «Плеяда» та кредитором недійсним чи витребування від кредитора прав вимоги до неї або її кредитної справи. Також відповідач письмово не повідомляв її про повернення йому прав вимоги за її кредитом. Тому, позивач вважає, що відповідач неправомірно вимагає від неї погашення заборгованості на його користь, оскільки вона виконує свої зобов'язання з погашення кредиту належному отримувачу (кредитору), а її правовідносини з відповідачем припинились у зв'язку відступленням ним прав вимоги за її кредитом, про що він її письмово повідомив. Тому вважає, що вона правомірно погасила кредит на користь ТОВ «ФК «Фагор», а відповідач неправомірно вимагає від неї погашення кредиту на його користь, оскільки він вже не має права на це. Вважає, що якщо договір, на підставі якого ТОВ «ФК «Фагор» набув права вимоги до неї є недійсним, у такому випадку мають наставати наслідки, передбачені ст. 216 ЦК України. Оскільки нею виконані зобов'язання у відповідності до отриманих листів про заміну кредитора, її зобов'язання в частині, виконаній на користь ТОВ «ФК «Фаго», вважаються виконаними та погашеними. Враховуючи викладене, позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Третя особа - ТОВ «Фінансова компанія «Плеяда» надала до суду письмові пояснення, просили суд розглянути справу без їхньої участі і задовольнити позовні вимоги [PERSON] В поясненнях зазначили, що вважають позовні вимоги обґрунтованими, оскільки в дійсності 19.05.2016 між відповідачем та третьою особою - ТОВ «Фінансова компанія «Плеяда» було укладено договір факторингу № 1905, за яким відповідач продав на користь третьої особи права вимоги за кредитними договорами, укладеними ним, в т.ч. і права вимоги до позивача за кредитним договором № 200101733 від 08 вересня 2014 року, у підтвердження чого передав ТОВ «Фінансова компанія «Плеяда» оригінали всіх кредитних справ позичальників, в т.ч. і позивача, що підтверджується витягом з відповідного акту прийому-передачі. Ціна договору № 1905 визначалась на підставі звіту суб'єкта оціночної діяльності. Правильність звіту суб'єкта оціночної діяльності підтверджена рецензією іншого оцінювача (копія додається). Наразі третя особа - ТОВ «Фінансова компанія «Плеяда» продала третій особі - ТОВ «ФК Фагор» права вимоги за всіма зазначеними кредитними договорами, в т.ч. і право вимоги до позивача за кредитним договором № 200101733 від 08 вересня 2014 року, на підставі договору факторингу № 1 від 20.05.2016 року та передала їй оригінали всіх кредитних справ позичальників, в т.ч. і позивача, що підтверджується витягом з відповідного акту прийому-передачі. На підставі постанови Правління Національного банку України від 23 травня 2016 року № 14/БТ «Про віднесення ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 23 травня 2016 року № 812 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку». Згідно з даним рішенням розпочато процедуру виведення Банку з ринку шляхом запровадженням в ньому тимчасової адміністрації на один місяць, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано їй всі повноваження тимчасового адміністратора Банку, визначені статтями 37-39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», [PERSON] (далі - Уповноважена особа Фонду) на один місяць з 23.05.2016 до 22.06.2016 включно. 13 червня 2016 року виконавча дирекція Фонду прийняла рішення № 991, яким було продовжено повноваження Уповноваженої особи Фонду [PERSON] з 23.06.2016 до 22.07.2016 включно. 05 липня 2016 р. ТОВ «Фінансова компанія «Плеяда» отримала від Уповноваженої особи Фонду повідомлення № 05-53 від 01 червня 2016 p. про нікчемність правочинів, відповідно до якого вбачається, що, на думку Уповноваженої особи Фонду, договір № 1905 є нікчемним згідно з п.п. 2, З, 7, 9 ч. З ст. 38 Закону. Повідомлення про нікчемність було направлено на виконання наказу Уповноваженої особи Фонду № 37 від 30.05.2016 "Про затвердження висновків Комісії по перевірці правочинів (у тому числі договорів) на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними". Також на виконання наказу Уповноваженої особи Фонду № 37 від 30.05.2016 розпорядженням Уповноваженої особи Фонду № 9 від 01.06.2016 у балансі Відповідача відновлено відображення обліку кредитних договорів, права вимоги за якими були відступлені Відповідачем на підставі договору № 1905.У відповідь на Повідомлення про нікчемність ТОВ «Фінансова компанія «Плеяда» направила Уповноваженій особі Фонду лист за вих. № 1-08-07/16 від 08 липня 2016 p., яким категорично не погодилась із його висновками про нікчемність договору № 1905. 03.06.2016 р. Окружний адміністративний суд м. Києва ухвалою у справі № 826/8273/16 заборонив відповідачу приймати платежі за кредитними договорами, права вимоги за якими були ним продані на користь ТОВ «ФК Фагор», та поширювати інформацію, що відповідач є кредитором за кредитними договорами, і інформацію про платіжні реквізити, на які слід сплачувати платежі за договорами. Ухвала набрала чинності. 10.08.2016 р. Окружний адміністративний суд м. Києва виніс постанову у справі № 826/8273/16, згідно якої визнано протиправними дії та рішення Уповноваженої особи Фонду щодо встановлення нікчемності договору № 1905 та поновлення відображення обліку у балансі Відповідача кредитних договорів, права вимоги за якими були відступлені на користь ТОВ «Фінансова компанія «Плеяда»; скасований наказ Уповноваженої особи Фонду № 37 від 30.05.2016 про нікчемність договору № 1905; скасоване розпорядження Уповноваженої особи Фонду № 9 від 01.06.2016 про відновлення обліку кредитних договорів в бухгалтерському обліку Банку. Таким чином, відсутність підстав недійсності (нікчемності) договору факторингу № 1905 між Відповідачем та ТОВ «Фінансова компанія «Плеяда» підтверджено у судовому порядку та висновками правових експертиз. При укладенні договору сторони не порушували вимог законодавства. На підставі наведеного вважають, ТОВ «Фінансова компанія «Плеяда» не погоджується із нікчемністю договору факторингу № 1905 від 19 травня 2016 року, наслідки нікчемності якого у передбаченому законом порядку не застосовані, у звязку з чим у відповідача відсутні будь-які права вимоги за кредитними договорами, що були відчужені ним на підставі договору факторингу № 1905 від 19 травня 2016 року. Третя особа - ТОВ «Фінансова компанія «Фагор» надала до суду письмові пояснення, просили суд розглянути справу без їхньої участі і задовольнити позовні вимоги [PERSON] В поясненнях зазначили, що ТОВ «ФК Фагор» набуло право власності на права вимоги на підставі договору факторингу №1 від 20.05.2016 року, укладеного з ТОВ «ФК Плеяда», недійсність якого не випливає із закону та не встановлена судом. При цьому посилалися на ч.2 ст.328 ЦК України. У договорі факторингу № 1 від 20.05.2016 було передбачено, що предметом договору є права вимоги до боржників, набуті Плеядою на підставі Договору факторингу № 1905 від 19.05.2016, укладеного з Банком. За цим договором в тому числі до ТОВ «ФК «Фагор» перейшли права вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 200101733 від 08.09.2014р. Станом на дату укладення Договору факторингу № 1 20.05.2016р. не існувало жодного судового рішення, рішення будь-якого органу державної влади чи іншого суб'єкта владних повноважень чи навіть бодай-якихось відомостей в загальнодоступних джерелах інформації (в т.ч. Інтернеті) про недійсність (нікчемність) Договору факторингу № 1905 від 19.05.2016р. У пункті 5.1 розділу 5 Договору факторингу № 1 від 20.05.2016 р. ТОВ «ФК Плеяда» запевнила та гарантувала ТОВ «ФК Фагор», що вони мають всі повноваження та права укласти цей договір і отримали усі необхідні внутрішні корпоративні погодження та інші погодження, що вимагаються українським законодавством, для надання йому повноважень на укладення цього договору, виконання своїх зобов'язань за договором та операцій, передбачених ним (підпункт "с" вказаного пункту); ані укладення ним цього договору, ані виконання ним своїх зобов'язань за цим договором та операцій, що ним передбачені, не суперечать та не суперечитимуть його установчим документам, праву України чи судовому рішенню, про яке йому відомо, або будь-якому договору чи іншому документу, що є обов'язковим для нього (підпункту "е" вказаного пункту).Крім того, оскільки станом на 20.05.2016 року Банк не було визнано неплатоспроможним та Фондом гарантування вкладів фізичних осіб не було впроваджено здійснення тимчасової адміністрації в Банку, ТОВ «ФК «Фагор» навіть не допускало і не могло допустити, що уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб може бути здійснена перевірка правочинів Банку на предмет виявлення нікчемних правочинів, повноваження на що, як про це вірно зазначив у своєму первісному позові Банк, передбачені Законом про гарантування вкладів. Таким чином, ТОВ «ФК «Фагор» проявило обачність достатньої міри та всіма можливими способами перевірило та впевнилось, що станом на 20.05.2016 року ТОВ «ФК Плеяда» мала всі права на продаж прав вимоги до боржників, не було будь-яких перешкод до укладення Договору факторингу № 1 від 20.05.2016 року та була відсутня будь-яка вірогідність можливості існування таких обставин. Також, посилалися на ч. 1 ст. 517 ЦК України. На виконання цієї норми ТОВ «ФК Плеяда» передала ТОВ «ФК Фагор» всі документи, які засвідчують права вимоги до боржників. Наразі не існує жодного судового рішення про витребування від ТОВ «ФК Фагор» прав вимоги, що були ним придбані у ТОВ «ФК Плеяда».Таким чином, вважають, що ТОВ «ФК Фагор» є добросовісним набувачем прав грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 200101733. Тому всі платежі в погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором мають сплачуватись на користь ТОВ «ФК Фагор», а правовідносини Банку з [PERSON] за кредитним договором № 200101733 є припиненими у зв'язку із добросовісним набуттям ТОВ «ФК Фагор» всіх прав та обов'язків кредитора за кредитним договором № 200101733. Вважають, що ТОВ «ФК Фагор» є єдиним власником прав вимоги та єдиним належним отримувачем всіх платежів, які здійснюються для задоволення таких прав вимоги, а тому відповідач без жодних правових підстав відновив облік у своєму балансі кредитних договорів, права вимоги за якими перейшли ТОВ «ФК Фагор». Позивач у судове засідання не зявився, надав суду заяву в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, проти розгляду справи у заочному порядку не заперечував. Відповідач у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи ТОВ «Фінансова компанія «Фагор» в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позову не заперечував. Представник третьої особи ТОВ «Фінансова компанія «Плеяда» в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позову не заперечував. Згідно ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст. 224 ЦПК України. У зв'язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2\~ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 08 вересня 2014 року між [PERSON] та ПАТ «Банк Михайлівський» було укладено кредитний № 200101733. Крім того, згідно договору факторингу № 1905 від 19 травня 2016 року, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Плеяда» (надалі Третя особа-1) та ПАТ «Банк Михайлівський», Третя особа-1 зобовязується передавати грошові кошти в розпорядження відповідача за плату, а відповідач зобовязується відступати Факторові право вимоги, визначене в реєстрі прав вимоги (а.с. 17-23). Пунктом 4.1 договору факторингу передбачено, що право вимоги переходить від відповідача до Третьої особи-1 з моменту підписання ними відповідного Реєстру прав вимоги за формою, викладеною в додатку № 1 до Договору факторингу. Згідно реєстру прав вимог № 1 до договору факторингу від 19 травня 2016 року Відповідач відступив Третій особі-1 право вимоги до боржників, в тому числі й позивача (а.с. 105-109). Своїм повідомленням від 20 травня 2016 року відповідач в особі директора Департаменту ризик-менеджементу ПАТ «Банк Михайлівський» [PERSON] повідомив позивача про відступлення права вимоги за кредитним договором № 200101733 від 08.09.2014 року на користь Третьої особи-1 (а.с. 7). Аналогічне повідомлення 20.05.2016 року направлено позивачу й представником Третьої особи-1 (а.с. 8). Також судом встановлено, що згідно договору факторингу № 1 від 20 травня 2016 року, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Плеяда» та ТОВ «Фінансова компанія «Фагор» (надалі Третя особа-2), Третя особа-1 зобовязується відступити Третій особі-2 права вимоги за кредитними Договорами, а Третя особа-2 зобовязується передати Третій особі-1 суму фінансування (а.с. 24-28). Згідно реєстру прав вимог № 2 до договору факторингу № 1 від 20 травня 2016 року (а.с. 118-123) та акту прийому-передачі № 2 до договору факторингу № 1 від 20 травня 2016 року (а.с. 123, 124, 231, 232) Третя особа-1 відступив Третій особі-2 (ТОВ «ФК «Фагор») право вимоги до переліку боржників. Однак у вказаному реєстрі та акту прийому-передачі відсутній кредитний договір № 200101733 від 08.09.2014 року. Доказів того, що за кредитним договором № 200101733 від 08.09.2014 року право вимоги перейшло до ТОВ «ФК «Фагор» позивачем суду не надано. Крім того, слід зазначити, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що позивача було повідомлено про відступлення прав вимоги за договором факторингу № 1 від 20 травня 2016 року. Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Стаття 1082 ЦК України встановлює, що боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Таким чином суд приходить до висновку, що на теперішній час згідно наданих суду доказів, кредитором по відношенню до позивача є ТОВ «ФК «Плеяда», на користь якої позивач мав здійснювати платежі за кредитним договором. Як вбачається з Прес-релізу ПАТ «Банк Михайлівський», розміщеному на офіційному сайті ФГВФО, відступлення права вимоги за кредитним портфелем від 19 травня 2016 року на думку ФГВФО є нікчемним. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. У відповідності до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В судовому засіданні встановлено, що відповідач не звертався до позивача з вимогою про повернення кредиту або його сплату на користь відповідача. Також, відповідач, або уповноважена особа фонду не зверталися до суду з вимогою про сплату заборгованості за кредитним договором на свою користь. Тобто, відповідач жодним чином не порушував прав позивача, що могло б слугувати підставою для звернення до суду за їх захистом. Більш того, як вже зазначалося Прес-реліз щодо нікчемності правочинів було розміщено на офіційному сайті ФГВФО, яке до участі у справі в якості відповідача не залучалося. Будь-яких належних та допустимих доказів порушення прав позивача з боку відповідача, позивачем не надано, як не надано й самого кредитного договору № 200101733 від 08.09.2014 року, який підлягає дослідженню та оцінці в судовому засіданні разом з іншими доказами. Не може бути предметом захисту порушення прав позивача в майбутньому або оспорювання його обовязків на майбутнє, оскільки захисту підлягає лише реальні порушення. Суд також звертає увагу й на той факт, що на сьогодні фактично існують кредитні (зобовязальні) правовідносини між позивачем та третьою особою оскільки договори про відступлення права вимоги є дійсними та судом не вирішувалося питання щодо застосування наслідків їх нікчемності. Доказів їх недійсності сторонами суду не надано. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в зясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обовязків. Відповідно до них цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є обєкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 ЦК). Відповідно до ст. 13 ЦК цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч. 1). При їх здійсненні особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанням правом в інших формах (ч. 3). При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч. 4). Не допускається використання цивільних прав для неправомірного обмеження конкуренції, зловживанням монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція (ч. 5). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені ч.ч. 2-5 ст. 13 ЦК, суд може зобовязати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Зокрема, згідно із ч. 3 ст. 16 ЦК суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень ч.ч. 2-5 ст. 13 ЦК. Матеріальний аспект захисту охоплює й положення гл. 3 ЦК, в якій йдеться саме про захист цивільних прав та інтересів. До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать субєктам цивільного права. Офіційне тлумачення поняття інтересу, який підлягає захисту, надано в Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, яким визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом обєктивного і прямо не опосередкований у субєктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним обєктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа \~має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що згідно зі ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (ч. 1). Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства (ч.\~2). Суди розглядають справи, визначені в ч. 1 ст. 15 ЦПК, у порядку позовного, наказного та окремого провадження (ч. 3). При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). Згідно ч.1\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту ст.ст.\~11,15 Цивільного кодексу України\~цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Способи захисту судом цивільних прав визначені\~статтею 16 ЦК України\~та іншим спеціальним законодавством України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Звертаючись до суду з позовом, особа повинна визначити такий спосіб захисту порушених цивільних прав, який призведе до реального їх поновлення. Статтею 1 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З огляду на наведене можна дійти висновку, що обовязковою умовою для судового захисту будь-якого права, є наявність достовірних даних про те що, що право особи порушено, не визнане, або оспорене іншими. Відповідно до\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на те, що відповідно до ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен установити чи дійсно порушене право позивача з боку відповідача, а також зясувати, у чому саме полягає порушення законних прав Позивача. Позивачем не доведена обґрунтованість заявлених ним позовних вимог та факт порушення його прав відповідачем. Суд зазначає, що частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Позивачем може бути особа, яка вважає, що її право, свободу чи інтерес порушено та створені перешкоди для реалізації її прав, що зумовило її звернення до суду. При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її субєктивних прав та обовязків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права або виникнення додаткового обовязку. Обраний Позивачем спосіб захисту своїх порушених, на його думку, прав не відповідає характеру та змісту тих прав та правовідносин, які виникли у звязку з відступленням права вимоги за кредитним договором третім особам, та наслідків, які настали у звязку з укладенням договорів факторингу. Позивачем, в обгрунтування своїх позовних вимог та факту порушення його прав відповідачем, не надано суду жодного доказу, з огляду на що, слід дійти висновку, що відповідачем будь-які права позивача порушені не були, та звернення до суду є передчасним. Суд не може прийняти як правове обґрунтування позову посилання позивача на лист ВСУ від 01 липня 2012 року в тій частині, що у разі невизнання кредитором права на припинення зобовязання за договором, таке право підлягає судовому захисту за позовом шляхом визнання зобовязання припиненим, оскільки, як вже зазначалося на теперішній час відповідач не є кредитором по відношенню до позивача, а зобовязання за спірним кредитним договором припиняється лише на підставах встановлених главою 50ткниги пятої Цивільного кодексу України, одним з яких є фактичне виконання зобовязання в незалежності від субєктного складу сторін цього договору. Слід також зазначити, що правовідносини між позивачем та відповідачем щодо виконання кредитного договору припинилися після того, як банк відступив права вимоги за кредитним договором третій особі, однак це не тягне за собою припинення правовідносин щодо виконання самого кредитному договору, оскільки вони можуть бути припинені після виконання взятих на себе позивачем зобовязань, незалежно від того, хто бути кредитором на час виконання цих зобовязань. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до\~ст.1 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до\~висновку, що підстав для задоволення позовних вимог позивача та захисту його прав у судовому порядку не має, оскільки Позивачем не доведений факт порушення його прав Відповідачем. Відповідно до\~ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У звязку з чим, судові витрати по справі слід віднести на сторону позивача. На підставі ст.ст. 526, 1049, 1054 Цивільного кодексу України та

Outcome: dismissed