Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про збільшення частки у праві спільної часткової власності та припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. На підтвердження своїх позовних вимог посилається на наступне. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.10.1991 року, вона та її брат [PERSON] отримали у спадщину по 1/2 частині жилого домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], отже, кожен з них набув на нього права спільної часткової власності. На час відкриття спадщини даний об'єкт нерухомості, відповідно до технічного паспорту, складався з: жилого будинку (літ.А), сараю (літ.Г), туалету (літ.В), споруд. З моменту народження до теперішнього часу відповідач мешкав в Росії і до України майже не приїжджав. Останній раз [PERSON] був у м.Нікополі в січні 1991 року на похоронах їх батька. Майже відразу після смерті батька у них з відповідачем відбулась розмова стосовно подальшої долі успадкованого ними домоволодіння. У зв'язку з тим, що брат мешкав в Росії, у неї в м.Нікополі було своє житло, вона запропонувала брату продати його, а отримані від продажу гроші поділити порівну. Проте на її пропозицію, відповідач відповів, що в цьому немає необхідності і, оскільки вона весь цей час доглядала батьків, свою 1/2 частку домоволодіння він залишає їй з правом розпоряджання нею на власний розсуд, підтвердженням чого є нотаріально засвідчена довіреність від 08.10.1991 року. У 1996 році вона разом зі своїм чоловіком [PERSON] переїхали жити в даний будинок та згодом зробили в ньому ремонт, побудували нові господарсько - побутові будівлі. Після смерті чоловіка [INFO] вона залишилась в м.Нікополі одна. Стан її здоров'я погіршився, у зв'язку з чим нею було прийняте рішення про переїзд на постійне проживання у м.Дніпропетровськ до дітей та продаж вказаного вище домоволодіння, 1/2 частина якого юридично належить відповідачу. У зв'язку з чим вона разом з дітьми звернулись до [PERSON] з проханням надати довіреність на продаж цієї 1/2 частини будинку та, не дивлячись, що відповідач добровільно, за своєю ініціативою, залишив цю частку їй, запропонували йому компенсацію за цю частку в сумі 3 000 доларів США. Але відповідач вказав, що він від своєї частки не відмовлявся та надасть таку довіреність лише у разі сплати йому компенсації у розмірі 12 000 доларів США, з розміром якої вона не може погодитись. Вона з дітьми неодноразово намагалась знайти з відповідачем компроміс, виходячи із реальної вартості домоволодіння, внеску кожного з них за останні 20 років по його ремонту, утриманню, збереженню та новозбудованих, реконструйованих господарсько-побутових будівель, до яких відповідач не прикладав ніяких зусиль та не здійснював будь-яких витрат. Але всі їх зусилля були даремними, що в свою чергу змусило її звернутись до суду з даним позовом. Вона вважає дії відповідача незаконними і такими, що не відповідають загальним засадам справедливості, з наступних підстав. Вище вказана садиба була введена в експлуатацію у 1938 році. На момент відкриття спадщини вона знаходилася в поганому стані, зокрема, в жилому будинку протікала покрівля, його фундамент і стіни мали тріщини та взагалі не було водозабезпечення, сарай, вбиральня, паркан майже були зруйновані, а отже даний об'єкт нерухомості потребував неабиякого капітального та косметичного ремонту. Оскільки, після смерті батька, в ході вище згаданої розмови, відповідач залишив їй свою 1/2 частину домоволодіння, тобто фактично дозволив розпоряджатися нею на власний розсуд, підтвердженням чого є довіреності від 08.10.1991 року та 09.11.2004 року, вона разом зі своїм чоловіком здійснили ремонт та реконструкцію даного об'єкта нерухомості. Пізніше, під час спілкування на сайті @mаіl.rи, в своєму електронному листі від 11.02.2012 року, відповідач схвалив всі її дії щодо поліпшення спільного з ним майна. Крім того, на протязі більше, ніж 20 років [PERSON] жодного разу не висловлював будь-яких заперечень, претензій до неї щодо реконструкції та ремонту домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS]. В період з 1996 року по 2011 рік включно вона разом з чоловіком без участі відповідача у житловому будинку повністю поміняли покрівлю, відремонтували фундамент, стіни, провели воду, встановили металопластикові вікна, зробили косметичний ремонт, добудували ванну кімнату. Крім того, звели новий паркан та провели новий металопластиковий водопровід, побудували нові господарсько-побутові будівлі: літню кухню, сарай, літній душ, вбиральню. Оскільки вона вважала, що відповідач залишив їй вище вказане домоволодіння і у неї з останнім не виникне спору з приводу нього, з метою уникнення формальних юридичних труднощів, всі новозбудовані господарсько-побутові будівлі були нею узаконені та зареєстровані на двох осіб, а саме: на неї і [PERSON] За весь цей період часу, без врахування вартості будівельних робіт, лише за товарними чеками, які збереглися, нею були витрачені грошові кошти на будівельні матеріали у розмірі 40 436,7 гривень. Також, нею були понесені й інші витрати по поліпшенню спільного з відповідачем майна, які були спрямовані на заміну покрівлі, опалення, водопроводу, проведення в жилий будинок води та таке інше. Крім того, на протязі 2003-2005 років мало місце підтоплення вказаного домоволодіння ґрунтовими водами, що в свою чергу потребувало від неї та чоловіка неодноразових зусиль та витрат по його відновленню та ремонту. Відповідно до звітів про незалежну оцінку майна, вартість жилого будинку, позначеного в технічному паспорті літерою А-1, складає 159 932 грн., а, отже, ?? його частина - 79 966 гривень. Вартість ванної кімнати, добудованої до житлового будинку, складає 14 950 гривень; літньої кухні та сараю, позначених в технічному паспорті літерами Е, Е-1, складає 86 097 гривень. Також, слід зазначити, що, згідно зі ст.360 ЦК України, співвласник, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна. Проте, як нею вже зазначалось, за всі ці довгі роки відповідач про свою 1/2 частину будинку не дбав, участі у витратах на утримання та збереження її не брав, а весь тягар утримання та збереження цієї частини несла її сім'я. Тим паче, що вони з чоловіком у будь - якому випадку були вимушені утримувати домоволодіння в цілому, оскільки у даній спільній частковій власності не була визначена реальна доля кожного з них, тобто, яка конкретна частина домоволодіння належить їй, а яка - відповідачу. На момент прийняття спадщини загальна вартість вказаного об'єкту нерухомості складала 3 801 карбованців СРСР. Виходячи із засад статті 3 Закону України „Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України", відповідно до якої один карбованець прирівнюється до 1,05 гривні, вартість вказаного домоволодіння, у переводі на грошову одиницю України, складала 3 991,05 гривень. Лише завдяки їй та її чоловіку, потрачених ними зусиль і матеріальних витрат на ремонт, реконструкції, утримання, зберігання вказаної садиби на протязі більше ніж 20 років, її вартість, стала такою, яка вказана у звіті про незалежну оцінку майна. Статтею 357 ЦК України передбачено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю співвласника, який її зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників. Таким чином, з урахуванням положень ч.4 ст.357 ЦК України, вона є одноособовим власником літньої кухні, літнього душу, сараю, вбиральні, добудованої до жилого будинку ванної кімнати, паркану, водопроводу. Крім того, відповідно до ч.3 ст.357 ЦК України, вона має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок, позначеного в технічному паспорті під літерою А1. На даний час вартість всього житлового будинку, відповідно до звітів про незалежну оцінку майна, за вирахуванням вартості добудованої ванної кімнати, складає 144 982 гривень. Вона вважає, що, виходячи із понесених нею з чоловіком на протязі більше ніж 20 років витрат на ремонти (капітальний, косметичний, поточний), утримання, збереження даного жилого будинку, позначеного в технічному паспорті під літерою А1, що сприяло його поліпшенню та підвищенню вартості, і не призвело до руйнування та знеціненню цього майна, її частка у спільній часткові власності в цій будівлі (не беручи до уваги добудовану ванну кімнату), повинна бути збільшена до 4/5, вартістю 115 985,6 гривень, а частка відповідача зменшена до 1/5, вартістю 28 996, 4 гривні. Згідно з ч.1 ст.365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинена за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. З огляду на те, що вона має право на вище зазначене збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, частка відповідача є незначною, а припинення права власності останнього на дану частку не завдасть істотної шкоди його інтересам та членам його сім'ї, оскільки вони мають житло за адресою: [ADDRESS], де останній час проживають. Відсутність у відповідача інтересу на протязі 20 років до долі своєї 1/2 частки будинку, розташованого у м.Нікополі, не прикладання будь-яких зусиль по її утриманню, збереженню, також вказує на неможливість завдання йому істотної шкоди у разі припинення права власності на дане майно. З урахуванням особливостей розташування жилого будинку, розміщення кімнат, виділити відповідачу його частку в натурі, а саме ізольовані жилі та не жилі приміщення з самостійними виходами, є не можливим. Крім того, в ході вирішення вище зазначених питань, у неї з відповідачем склались неприязні стосунки, а отже спільне володіння і користування будинком з [PERSON] є неможливим. Отже, вона вважає, що право власності відповідача на його частку у спільному майні, відповідно до вимог ст.365 ЦК України, підлягає припиненню з виплатою останньому компенсації вартості цієї частки. За таких обставин звернулась до суду і просить визнати за нею право власності на літню кухню, вбиральню, літній душ, сарай, паркан, водопровід та ванну кімнату (добудованої до жилого будинку, позначеного в технічному паспорті під літерою А1), які розташовані за адресою: [ADDRESS]; збільшити її частку у праві часткової власності на житловий будинок, позначеного в технічному паспорті під літерою А1 і розташованого за адресою: [ADDRESS], без врахування ванної кімнати, до 4/5 частин, вартістю 115 985,6 гривень; припинити право часткової спільної власності [PERSON] на 1/5 частку жилого будинку (без врахування ванної кімнати), позначеного в технічному паспорті під літерою А1 та розташованого за адресою: [ADDRESS], з компенсацією йому її вартості в сумі 28 996, 4 гривні; та стягнути з відповідача [PERSON] на її користь понесені витрати на проведення незалежної оцінки жилого будинку в сумі 1 100 гривень і судові витрати. В судовому засіданні позивач позовну заяву підтримала, просила суд задовольнити в повному обсязі. Суду пояснила, що коли померла її сестра, батько переїхав в м.Нікополь, щоб опікуватись своїм онуком. Про те, що батько заповідав будинок, в якому вона виросла, в м.Арті відповідачу, вперше почула в судовому засіданні. В її батька, дійсно, на купівлю будинку в м.Нікополі грошей не вистачало. Однак, гроші батькові позичали інші люди. Мотоцикла, про який йдеться в поясненні відповідача, взагалі не існувало в природі. Вона після смерті батьків жодного дня їх будинок квартирантам не здавала. Певний час свій будинок квартирантам здавав сам батько. Але вона не здавала його й одного дня. Брат приїздив до Нікополя лише на похорон матері та батька. І то встигав лише на виніс тіла. Жодної копійки на похорон брат їй не дав. Вони з чоловіком ховали її матір та батька за власні кошти. Брат, правда, на похорон батька привіз рушникове полотно в 60 м., на якому труну батька опускали в могилу. Після похорон батька вона розмовляла з відповідачем і просила його подумати про продаж будинку. Однак, він сказав, що на будинок не претендує. Що будинок повинен залишитись їй, оскільки вона доглядала за батьками і в неї ростуть сини. Вона 14 років розривалась на два будинку. В квартирі залишалась її сім"я, а за будинком теж потрібно було наглядати. Декілька разів вона просила брата вирішити питання з продажем будинку, однак, він категорично стверджував, що будинок належить їй. Він навіть видав двічі її чоловікові довіреності, щоб вона розпорядилась будинком на власний розсуд. Однак, коли вона пішла до нотаріуса, намагаючись за довіреністю відкупити на себе половину будинку брата, нотаріус зажадала копію паспорту відповідача для отримання ідентифікаційного коду та оформлення угоди. Та на її прохання вислати копію паспорту, відповідач за три роки так і не спромігся цього зробити. Коли її діти переїхали до м.Дніпропетровська, вони з чоловіком продали квартиру і переселились до спірного будинку. Згодом капітально його переобладнали, зробили гарний ремонт, добудували господарчі споруди. Відповідач навіть не знає, яким став будинок, не вклав в будинок жодної копійки, ніколи не оплачував жодних комунальних платежів за спірний будинок. Коли після капітального ремонту, будинок був підтоплений ґрунтовими водами, вони з чоловіком 2 роки сушили цеглу та проживали в мокрому приміщенні. В них цвів одяг і всі речі, які були в будинку. Коли вони зняли дошки з підлоги і побачили, що там утворилась пліснява, її паралізувало. Відповідач жодної копійки не дав їй для усунення наслідків підтоплення, хоча знав про це. Зараз відповідач вимагає в неї за свою половину 12 000 доларів, але вона не знає, чи зможе продати цей будинок за таку ціну, бо на Північному селищі будинки купуються з неохотою через підтоплення. І їй необхідно ще купити собі якесь житло, бо будинок - це єдине житло в неї. А відповідач, все своє життя пропрацювавши начальником відділу зв"язку в Свердловській області, має трикімнатну квартиру. І його діти мають своє житло також. Брату спірний будинок ніколи не був потрібен. Він за 20 років жодного разу не приїздив до м.Нікополя і не цікавився спадковим майном, а зараз, знаючи, що вона залишилась без чоловіка, вимагає в неї непосильну суму. Вона пропонувала відповідачу приїхати до Нікополя і разом знайти покупця на будинок. Та він не приїздить. А в неї немає іншого виходу, лише звернення до суду з цим позовом. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, надав суду заяву, в якій просить справу розглянути в його відсутність, позовні вимоги не визнав, заперечував, згідно наданих ним заперечень на аркуші справи 61-63. Вислухавши позивачку, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Частиною 1 ст.331 ЦК України встановлено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Частиною 2 ст.331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Статтею 357 ЦК України передбачено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю співвласника, який її зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників. Згідно зі ст.360 ЦК України, співвласник, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна. Відповідно до ч.1 ст.365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинена за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Як встановлено в судовому засіданні, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.10.1991 року, сторони по справі отримали у спадщину по 1/2 частині жилого домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.6-15). Тобто, кожен із сторін набув на спадкове майно право спільної часткової власності. На час відкриття спадщини даний об'єкт нерухомості, відповідно до технічного паспорту, складався з: жилого будинку (літ.А), сараю (літ.Г), туалету (літ.В), споруд. З моменту народження до теперішнього часу відповідач мешкав і мешкає в Росії. 08.10.1991 року та 09.11.2004 року відповідач надав нотаріально засвідчені довіреності на ім"я нині покійного чоловіка позивачки [PERSON], в яких уповноважив останнього продати за ціну та на умовах на свій розсуд належну йому ? частину будинку [ADDRESS] (а.с.16, 19). У 1996 році позивачка разом зі своїм чоловіком [PERSON] переїхали жити в даний будинок та згодом зробили в ньому ремонт, побудували нові господарсько - побутові будівлі (а.с.17, 20). На теперішній час сімейний стан позивачки змінився, вона залишилась вдовою і має намір розпорядитись своєю власністю, в зв"язку з чим звернулась до відповідача з пропозицією спільного продажу вказаного вище домоволодіння. Однак, відповідач в Нікополь приїздити відмовляється, довіреність на продаж будинку не дає, своєю частиною будинку не опікується. За словами позивачки, близько 20 останніх років не приймав жодної участі по ремонту, утриманню, збереженню новозбудованих та реконструйованих господарсько-побутових будівель і спірного домоволодіння. Належних доказів, які б спростовували доводи позивачки, відповідачем до суду надано не було. Вище вказана садиба була введена в експлуатацію у 1938 році. На момент відкриття спадщини спірна садиба знаходилася в поганому стані (а.с.11-15) і потребувала неабиякого капітального та косметичного ремонту. Позивачка разом зі своїм чоловіком здійснили ремонт та реконструкцію даного об'єкта нерухомості (а.с.17, 24-32). Жодного доказу того факту, що відповідач заперечував проти реконструкції та добудови домоволодіння, ним до суду надано не було. В період з 1996 року по 2011 рік включно позивачка разом з чоловіком, без участі відповідача, у житловому будинку повністю поміняли покрівлю, відремонтували фундамент, стіни, провели воду, встановили металопластикові вікна, зробили косметичний ремонт, добудували ванну кімнату. Крім того, звели новий паркан та провели новий металопластиковий водопровід, побудували нові господарсько-побутові будівлі: літню кухню, сарай, літній душ, вбиральню (а.с.24-32). Однак, з метою уникнення формальних юридичних труднощів, всі новозбудовані господарсько-побутові будівлі були позивачкою узаконені та зареєстровані на двох осіб, а саме на сторони по справі. За весь цей період часу, без врахування вартості будівельних робіт, лише за товарними чеками, які збереглися, позивачкою були витрачені грошові кошти на будівельні матеріали у розмірі 40 436,7 гривень (а.с.24-32). Також, позивачкою були понесені й інші витрати по поліпшенню спільного з відповідачем майна, які були спрямовані на заміну покрівлі, опалення, водопроводу, проведення в жилий будинок води та таке інше (а.с.22-33). Крім того, на протязі 2003-2005 років мало місце підтоплення вказаного домоволодіння ґрунтовими водами, що в свою чергу потребувало від родини позивачки неодноразових зусиль та витрат по його відновленню та ремонту (а.с.18). Відповідно до звітів про незалежну оцінку майна, вартість жилого будинку, позначеного в технічному паспорті літерою А-1, складає 159 932 грн., а, отже, ?? його частина - 79 966 гривень. Вартість ванної кімнати, добудованої до житлового будинку, складає 14 950 гривень; літньої кухні та сараю, позначених в технічному паспорті літерами Е, Е-1, складає 86 097 гривень (а.с.22-33). Згідно з вимогами ст.360 ЦК України, співвласник, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна. Проте, жодних доказів того факту, що відповідач дбав про збереження та утримання своєї 1/2 частини спірного будинку, сплачував комунальні витрати тощо, ним до суду надано не було. Згідно свідоцтва про право власності на спадок за заповітом від 28.09.1991 року, вартість успадкованого домоволодіння складала 3 801 крб. (а.с.6), що, відповідно до Закону України „Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України" (відповідно до якої один карбованець прирівнюється до 1,05 гривні), дорівнювала 3 991,05 грн. Відповідно до ст.357 ЦК України, співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, яке не можна відокремити, зроблено ним своїм коштом за згодою всіх співвласників з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю співвласника, який її зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників. Свідки, допитані судом, підтвердили факти, викладені в позовній заяві. Так, свідок [PERSON] суду пояснила, що вона більше дружила із сестрою позивачки [PERSON]. Разом з нею проживала в гуртожитку з 1970 року. Потім туди приїхала і позивачка з родиною. Вони з сестрою багато років говорили про те, що треба купити батькам будинок і збирались це зробити. Позивачка з чоловіком навіть позичали в неї 800 грн., яких не вистачало на купівлю будинку для батьків. Борг правда їй віддав батько позивачки. Брата позивачки ніколи не бачила. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона подруга позивачки з 1992 року. Батька позивачки не знає, бо він помер раніше. І після смерті батька позивачка з родиною перебралась до цього будинку. Будиночок спочатку складався з коридорчика і 4-х маленьких кімнат. Потім позивачка з чоловіком добудували ванну, кухню, розібрали стіну між двома кімнатами і за рахунок цього збільшили зал. Потім побудували літню кухню, сарай. Літню кухню чоловікові позивачки допомагав будувати її чоловік. Позивачка з чоловіком ще провели нове опалення в будинку, замінили водопровід, поставили новий залізний паркан. В гостях у позивачки та її родини вони бували майже кожного тижня. Брат позивачки за стільки років жодного разу в Нікополь не приїздив, вона його ніколи не бачила. Ніякої участі в утриманні, переплануванні будинку, ремонтах, будівництві брат позивачки не приймав і своїм спадком не цікавився. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона знає позивачку з 1975 року. Позивачка - хрещена мати її сина. Вони часто бували в гостях у позивачки та її родини. Мати позивачки дуже тяжко хворіла, її доглядала позивачка. Через рік після смерті матері батько позивачки пішов жити до іншої жінки, а свій будинок здав квартирантам. Але коли сильно захворів, позивачка забрала його до себе і доглядала. Після смерті батька вони через нетривалий час перебрались до будинку. Стверджує, що позивачка будинок квартирантам ніколи не здавала. Навпаки, перебравшись в будинок, вони з чоловіком стали його облаштовувати. Перекрили дах, прибудували санвузол, перепланували кімнати, зробили капітальний ремонт. Вони допомагали їм всі. А потім на Північному селищі було підтоплення. Позивачка з чоловіком повністю зривали підлогу, збивали штукатурку до цегли, бо стіни були мокрі. Все просушували, а потім заново робили капітальний ремонт. А брат позивачки не тільки не приїздив в Нікополь, а й ніякої допомоги своїй сестрі не надавав і участі в ліквідації наслідків підтоплення, а тим більше в ремонтах, побудовах господарчих споруд тощо не приймав. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він товариш покійного чоловіка позивачки. Дружили з ним з 1972 року і по день смерті. Вони й жили на одній площадці в під"їзді. А в 1991 році разом їздили до брата позивачки в гості на Урал. Знає, що в будинку батьків позивачка з чоловіком пристроїли санвузол, прибудували кухню, поставили новий паркан, поміняли котел на сучасний, переробили опалення, водопровід. Коли було підтоплення Північного селища, де знаходиться будинок позивачки, всі стіни в їх будинку були мокрі. [PERSON] зробили новий ремонт, хоча нещодавно закінчили ремонт будинку. Таким чином, суд погоджується з твердженням позивачки про те, що вона є одноособовим власником літньої кухні, літнього душу, сараю, вбиральні, добудованих до жилого будинку ванної кімнати, паркану, водопроводу. На даний час вартість всього житлового будинку, відповідно до звітів про незалежну оцінку майна, за вирахуванням вартості добудованої ванної кімнати, складає 144 982 гривень. Тому суд вважає, що позивачка має всі підстави для задоволення її позовних вимог в частині збільшення її частки. І погоджується з вимогою позивачки про збільшення її частки з ? до 4/5, загальною вартістю115 985,6 грн. Згідно з ч.1 ст.365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. З огляду на те, що позивачка має право на вище зазначене збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, частка відповідача є незначною, а припинення права власності останнього на дану частку не завдасть істотної шкоди його інтересам та членам його сім'ї, оскільки вони мають житло за адресою: [ADDRESS], де останній час проживають (а.с.55-59). Крім того, відсутність у відповідача інтересу протягом значного та тривалого часу до долі своєї 1/2 частки будинку, розташованого у м.Нікополі; не прикладання будь-яких зусиль по її утриманню, збереженню, також вказує на неможливість завдання йому істотної шкоди у разі припинення права власності на дане майно. Більш того, з урахуванням особливостей розташування жилого будинку, розміщення кімнат, виділення відповідачу його частки в натурі, а саме ізольованих жилих та не жилих приміщень з самостійними виходами, є не можливим. Отже, відповідно до вимог ст.365 ЦК України, суд вважає, що підлягає задоволенню й вимога позивачки про припинення з виплатою відповідачу компенсації вартості його частки в спільному майні. Однак, суд не вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача витрат на оцінку спірного домоволодіння, оскільки дана оцінка виконувалась не на вимогу суду. З огляду на вищевказане, суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити частково.

Outcome: partial