Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-20 00:00:00

П озивач звернулася до суду з позовом про визнання житлового будинку в [ADDRESS] її особистою приватною власністю посилаючись на те, що згідно до Умови від 01.09.1983 року, укладеної між нею та колгоспом "РАССВЕТ", було надано вказаний будинок для її проживання. В УМОВІ було зазначено вартість будинку та підстави отримання його у власність, а саме після закінчення оплати будинок переходить їй у власність. На даний час позивач виплатила всі кошти за будинок та продовжує проживати в даному будинку. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала і надала пояснення аналогічним викладеним в позовній заяві. Просить суд позов задовольнити. Представник відповідача надав до суду письмову заяву де проти позову не заперечує та просить справу слухати у його відсутність. Представник третьої особи проти позову не заперечував і просив суд прийняти рішення на користь позивача. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що 01 вересня 1983 року між колгоспом "РАССВЕТ" в подальшому правонаступником якого є ТОВ "Світанок" - відповідач по справі, та [PERSON] (після реєстрації шлюбу змінено на [PERSON]) - позивачем по справі, було укладено УМОВУ згідно якої, колгосп надає позивачу право на проживання в житловому будинку [ADDRESS], який належить колгоспу відповідно до Договору купілі-продажу будинку від 14.05.1983 року. Як вбачається з УМОВИ вказаний житловий будинок передано позивачу з послідуючою виплатою за житловий комплекс у сумі 5657,52 грн. Після закінчення оплати будинок переходить у власність позивача. Станом на 01.01.2014 року заборгованність за отриманий житловий будинок відсутня (довідка СТОВ Світанок №81 від 14.08.2014 року). Позивачка продовжила бути зареєстрованою та проживати в вказаному житловому будинку що свідчить про безперервність користування майном [PERSON] по даний час. Відповідно до ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України: «Правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом». Відповідно до п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»: «Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальнадавність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: -володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; -володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; -володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Таким чином починаючи з 1996 року по даний час позивачка добросовісно, відкрито та безперервно володіла житловим будинком [ADDRESS] і відповідно, в розумінні ст.344 ЦК України набула право власності на це майно в порядку набувальної давності. Відповідач в судовому засіданні заявив про визнання позовних вимог, що в силу ст.174 ЦПК України є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову. Таким чином, позовні вимоги підлягають повному задоволенню.

Outcome: approved