Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-24 00:00:00

У лютому 2016 року позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила суд визнати недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, порушує права та свободи, ганьбить честь, гідність інформацію, розповсюджену відповідачем [PERSON] у її заяві, наданої на імя головного лікаря Харківської міської поліклініки №10 про те, що нібито позивач [PERSON] грубо відносилась до неї, та просила зобовязати відповідача спростувати розповсюджені нею відомості про неї у залі судового слухання, про що зазначити у рішенні у цій судовій справі. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що працює лікарем-терапевтом дільничним у Комунальному закладі охорони здоровя «Харківська міська поліклініка №10 з 10.04.2012 року. Вказала, що відповідачем по справі, 17.08.2015 року на імя головного лікаря Харківської міської поліклініки №10 було подано заяву, в якій [PERSON] просила прикрепити її до іншого лікаря [PERSON] з приводу грубого відношення до неї [PERSON]. Зазначала, що вищевказана заява відповідача є розповсюдженням завідомо неправдивої інформації, що ганьбить її честь та гідність як фізичної особи, а також паплюжить її ділову репутацію, як лікаря. Стверджувала, що відповідач [PERSON] дійсно мешкає на території дільниці №28, за якою вона закріплена як лікар-терапевт, проте за медичною допомогою вона до неї не зверталась, під її диспансерним наглядом ніколи не знаходилась, а тому вказала, що відповідач розповсюдила відносно неї неправдиві відомості навмисно, маючи при цьому конкретний намір обслуговуватись у іншого лікаря з відомих лише відповідачу підстав. Зазначала, що ці дії відповідача призвели до приниження її ділової репутації, оскільки вона була вимушена писати на імя головного лікаря пояснення, а також виправдовуватися під час особистої бесіди з нею. На підставі викладеного просила суд задовольнити її позовні вимоги, судові витрати стягнути з відповідача. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позов, просила суд його задовольнити. Її представник, [PERSON], який діє на підставі договору №01/25 про надання правової допомоги від 25.04.2016 року та ордеру серії ХВ №000149 від 25.04.2016 року, в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав, виклав обставини, які були зазначені у позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, про час, дату і місце судового засідання була повідомлена шляхом надсилання їй судової повістки на адресу, за якою вона зареєстрована, заяв та клопотань до суду не надала. З урахуванням цього та необхідності дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, суд розглянув справу на підставі пояснень позивача та її представника та всіх письмових доказів, які були долучені до матеріалів справи. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд прийшов до наступного. Відповідно до ч. 1ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.Частина 2 ст. 16 ЦК України містить перелік можливих способів захисту цивільних прав та інтересів. В силу статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Так, добре імя людини завжди підлягало захисту. В сучасних правовідносинах захисту свого доброго імені (репутації, ділової репутації) потребує не лише фізична, але й юридична особа. Частиною 4 статті 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. У статті 299 Цивільного кодексу України зазначено, що фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації; фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Таким чином, право на недоторканість своєї ділової репутації відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, що забезпечують соціальне буття фізичної особи. Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань; кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір; здійснення цих прав може бути обмежене законом для захисту репутації або прав інших людей. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних обєктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю повязується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обовязків. Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось сторонами, позивач по справі [PERSON] працює лікарем-терапевтом дільничним у Комунальному закладі охорони здоровя «Харківська міська поліклініка №10» з 10.04.2012 р. Вирішуючи по суті вимоги позивача про визнання недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, порушує права та свободи, ганьбить честь, гідність інформацію, розповсюджену відповідачем [PERSON] у її заяві, наданої на імя головного лікаря Харківської міської поліклініки №10 від 17.08.2015 року, суд приходить до наступного. Згідно п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права\~\~ Пленум Верховного Суду України роз'яснив судам в п. 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", що при розгляді зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Також, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. З матеріалів справи вбачається, що 17.08.2015 р. [PERSON] написала заяву на імя головного лікаря, в якій просила відкріпити її від лікаря [PERSON] та прикрепити її до лікаря - [PERSON] з приводу грубого відношення лікаря [PERSON] (а.с.8). Відповідно до частини другої статті 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Згідно із роз'ясненнями, викладеними у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. Так, 17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, та певні протоколи до неї, і ця обставина з огляду на приписи ч.1 ст. 9 Конституції України, Закону України від 29.06.2004 року «Про міжнародні договори» свідчить про обовязковість застосування національними судами України норм Конвенції. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що здійснення права на свободу вираження поглядів, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві для захисту репутації чи прав інших осіб ( ст. 10). Аналогічне положення передбачено і ст. 34 Конституції України, відповідно до якого здійснення права на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, права вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір, може бути обмежене законом для захисту репутації або прав інших людей. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про звернення громадян», громадяни України мають право звертатися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій, незалежно від форми власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Так, в контексті встановлених судом обставин справи та відповідно до статті 10 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950р., ст.ст. 34 Конституції України, ст. 270 ЦК України кожна людина має право на свободу виявлення поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, вільно одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Відповідно до вказаного права ст. 40 Конституції України передбачає, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Вказане право на поширення інформації у світлі обставин цієї справи може бути обмежене державою лише з передбачених ст. 94 ЦК України підстав та відповідно до положень, які містяться у ч. 2 ст. 34 Конституції України, ст. 274 ЦК України про можливість втручання у здійснення цього конституційного права, його обмеження, - лише у випадках, передбачених Конституцією України, у даному випадку для захисту репутації або прав інших людей. Свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2, свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. (рішення ЄСПЛ у справі «Гендісайд проти Сполученого Королівства» від 07.12.1976 року). Тобто, з матеріалів справи вбачається, що відповідач з метою реалізації\~\~своїх прав на звернення, гарантованих ст. 40 Конституції України, звернулася до керівництва за місцем роботи позивача, з метою доведення інформації про негативну поведінку позивача в роботі відносно неї. При цьому, як убачається зі змісту скарги, відповідач надала власну оцінку діям позивача. Тобто, суд прийшов до висновку, що відповідач висловлювала суб'єктивні оціночні судження з приводу поведінки відповідача, які, в силу вимог закону, положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з врахування практики Європейського суду, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Посилання позивача та її представника про те, що відповідач ніколи не була на прийомі у позивача та взагалі з нею не знайома не підтверджені належними доказами, оскільки долучені до матеріалів справи картки попереднього запису на прийом лікаря [PERSON] з 01.07.2015 року по 14.07.2015 року та 17.08.2015 року свідчать лише про те, що відповідач у ці дні на прийом до лікаря [PERSON] не записувалась, хоча зі слів самого позивача пацієнт може звернутися до неї за медичною допомогою і без попереднього запису. Відповідно до ст. ст. 57,58,60 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених\~\~обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що в цій частині позовні вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню. З огляду на викладене, підстав для задоволення позовних вимог щодо спростування розповсюдженої відповідачем інформації немає, оскільки вони є похідними від тих, в задоволенні яких позивачу було відмовлено. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed