Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-12 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до АТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Запорізьке РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення грошових коштів. В обґрунтування позову зазначала, що28 січня 2015 року Позивач, [PERSON], уклала з Відповідачем, Договір-заяву № 313731/16023/5-15 "про банківський строковий вклад (депозит) "Пенсійний" на 5 міс. в іноземній валюті. Згідно п.1 Договору-заяви на Вкладний рахунок № 2630.9.059513.006 Позивачем було розміщено, а Банком прийнято 3 928,94 євро на строк з 28 січня 2015 року по 28 червня 2015 року. Відповідно до п.2 Договору-заяви, за час користування депозитними коштами Банк зараховує 13,10 % річних на рахунок, відкритий у Банку № 2638.7.059513.006. Крім того, 28 січня 2015 року Позивач уклала з Відповідачем, Публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та Кредит", в особі Начальника відділення № 18 [PERSON], що діє на підставі довіреності № 913 від 23 травня 2014 року, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], Договір- заяву № 313731/16021/5-15 "про банківський строковий вклад (депозит) "Пенсійний" на 5 міс. в іноземній валюті. Позивач неодноразово зверталась до Банку з письмовими вимогами про повернення грошового вкладу, проте, банком в порушення умов договору, було фактично відмовлено у поверненні коштів. Проте, листом від 18.02.2015 року вих. №547, листом від 26.02.2015 року вих. №661 посилаючись на Постанову Правління НБУ від 03.03.2015 року за №160 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України», банк було фактично відмовлено у поверненні грошових коштів. У звязку з тим, що в порушення умов укладеного договору Банком було обмежено права позивача щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на її рахунку,просила суд Стягнути з Відповідача, кошти, які внесені на рахунки, відповідно до Договору-заяви № 313731/16021/5-15 з урахуванням відсотків, сумою 5 903,30 доларів і стягнути з Відповідача, на користь Позивача, кошти, які внесені на рахунки, відповідно до Договору-заяви № 313731/16023/5-15, з урахуванням відсотків, сумою 4 027,71 євро, а також відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 грн. До суду від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча про місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчать лист з відміткою про отримання повідомлення. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо відомостей про права та відносини сторін, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та позивача на підставі матеріалів справи. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою фізичних або юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами й іншими особами, що беруть участь у справі. Судом встановлено, що 28 січня 2015 року [PERSON], уклала з Відповідачем, Договір-заяву № 313731/16023/5-15 "про банківський строковий вклад (депозит) "Пенсійний" на 5 міс. в іноземній валюті. Згідно п.1 Договору-заяви на Вкладний рахунок № 2630.9.059513.006 Позивачем було розміщено, а Банком прийнято 3 928,94 євро на строк з 28 січня 2015 року по 28 червня 2015 року. Відповідно до п.2 Договору-заяви, за час користування депозитними коштами Банк зараховує 13,10 % річних на рахунок, відкритий у Банку № 2638.7.059513.006. Крім того, 28 січня 2015 року Позивач уклала з Відповідачем, Публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та Кредит", в особі Начальника відділення № 18 [PERSON], що діє на підставі довіреності № 913 від 23 травня 2014 року, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], Договір- заяву № 313731/16021/5-15 "про банківський строковий вклад (депозит) "Пенсійний" на 5 міс. в іноземній валюті. Згідно п.1 Договору-заяви на Вкладний рахунок № 2630.0.059513.005 Позивачем було розміщено, а Банком прийнято 5 788,12 доларів США на строк з 28 січня 2015 року по 28 червня 2015 року. Відповідно до п.2 Договору-заяви, за час користування депозитними коштами Банк зараховує 13,10 % річних на рахунок, відкритий у Банку № 2638.8.059513.005. За час розміщення депозитів відсотки виплачувались у не повному обсязі малими частинами, у результаті чого майже вся сума відсотків знаходиться на рахунках Відповідача. Відповідно до п. 6 Договорів-заяв № 313731/16023/5-15 та № 313731/16021/5-15 від 28 січня 015 року, зазначено, що після закінчення строку, визначеного п. 1 цього Договору-заяви, Вклад повертається Вкладникові в порядку, строки та на умовах, передбачених положеннями п. 5.2 Основних умов. Відповідно до п. 5.2 Основних умов, у випадку закінчення строку розміщення Сорокового вкладу, визначеного у Договорі-заяві, та умовами якого передбачена можливість продовження строку розміщення Строкового вкладу після закінчення строку розміщення Строкового вкладу, визначеного у Договорі-заяві, Вкладник у випадку його бажання не продовжувати подальше розміщення Вкладу, отримати кошти з Строкового вкладного рахунку шляхом видачі готівкою або перерахування на його власний поточний/картковий або інший вкладний рахунок, а дію Договору припинити, зобов'язаний надати Банку письмову вимогу не пізніше дати закінчення строку Строкового вкладу, визначеного Договором - заявою. 25 травня 2015 року Позивач зверталася до Банку із заявами про видачу щомісячних зарахованих відсотків за вкладами згідно умов Договорів-заяв на Вкладні рахунки №2630.0.059513.005 та№ 2630.9.059513.006, але так нарахованих відсотків і не отримала. 16 червня 2015 року Позивач звернулась до Відповідача із заявами про повернення сум коштів у зв'язку із закінченням строку дії угод, шляхом перерахування коштів на рахунок відкритий в іншому Банку. 06 липня 2015 року Позивач отримала лист № 516 відповідно до якого Відповідач наголошує на тому, що 04 червня 2015 року набула чинності Постанова Правління Національного банку України від 03 червня 2015 року за № 354 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України», відповідно до якої «банки зобов'язані обмежити видачу готівкових коштів у національній валюті через каси та банкомати в межах до 300000 гривень на добу на одного клієнта», а також «уповноважені банки зобов'язані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті або банківських металів з поточних і депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 15 000 гривень на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України». Таким чином, Банк зазначив, що працює у відповідності до вимог нормативно-правових актів Національного Банку України. 06 липня 2015 року, Позивач отримала виписки по картковим рахункам, які відкриті за період 01 січня 2015 року по 06 липня 2015 року у Ощадбанку (на які повинен був перерахувати нили Банк "Фінанси та Кредит") № 26254511218934 та № 26253501218934. На даний момент жодних коштів від Відповідача не надходило. 06 липня 2015 року Позивачу, [PERSON], відповідач видав розрахунки, які підтверджують, що на ім'я Позивача було розміщено депозитні вклади. Залишок коштів на рахунку до запитання №2620.3.059513.005 з урахуванням відсотків - становить 5 903,30 долара США. На рахунку до запитання № 2620.2.059513.006 - 4227,71 євро з урахуванням відсотків. Отже, банком було фактично відмовлено у поверненні грошових коштів. Судом встановлено, що [PERSON] свої зобовязання за договором виконала у повному обсязі та внесла на депозитний рахунок, грошові кошти в іноземній валюті. На даний час строк дії Договорів про банківський строковий вклад (депозит) сплив, проте відповідачем свої зобовязання щодо повернення суми вкладу та нарахованих відсотків виконано не у повному обсязі. Відповідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ч.1\~ст. 1060 ЦК України\~договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. Відповідно до ч. 2 ст. 1060 ЦК України, за договором банківського внеску незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання мають виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Відповідно до\~ ст. 525 ЦК України\~ одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 2 Закону України Про банки і банківську діяльність, вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від іншої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові цю суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, установлених договором. (п. 2.4. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого\~Постановою Правління НБУ №516 від 03.12.2003 року. (далі - Положення від 03.12.2003 р. №516)). Згідно п. 1.2. Положення від 03.12.2003 р. №516, договір банківського вкладу (депозиту) укладається на умовах видачі вкладу (депозиту) на першу вимогу (вклад (депозит) на вимогу) або на умовах повернення вкладу (депозиту) зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад (депозит). За договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду, банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором (абз. 2 п. 3.3. Положення від 03.12.2003 р. №516). Зважаючи на вищенаведені норми законодавства у відповідача виник обов'язок щодо повернення за вимогою позивача належного останньому вкладу за договорами № 313731/16021/5-15, № 313731/16023/5-15, однак це зобов'язання належним чином виконане не було. Грошові кошти згідно договору депозиту належать позивачеві на праві приватної власності. Згідно\~ст. 317 ЦК України\~змістом права власності є права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Як зазначено у\~ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до\~ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Оцінюючи докази по справі, суд вважає, що як на момент виникнення спору, так і на даний час діють постанови Правління НБУ, якими обмежено порядок видачі грошових коштів в іноземній валюті, в тому числі й з депозитних (вкладних) рахунків, оскільки будь-які розпорядження НБУ, викладені в постановах чи інших документах є за своїм характером підзаконними нормативними актами та не можуть суперечити закону або змінювати його зміст. В разі, якщо підзаконні нормативно-правові акти не відповідають нормі Закону, то їх застосування до вирішення спірних правовідносин є недопустимим. Право Національного банку України, використовуючи адміністративний метод банківського регулювання, встановлювати заборону та обмеження щодо вчинення банківськими установами певних дій (операцій) закріплено у\~Законі України «Про банки та банківську діяльність». Так, згідно ч. 1\~ст. 66 ЗУ «Про банки та банківську діяльність»\~передбачено, що державне регулювання діяльності банків здійснюється Національним банком України шляхом встановлення вимог та обмежень щодо діяльності банків. Разом з тим, як вже зазначалося, положення\~ЦК України\~передбачають обов'язок банку повернути вклад на першу вимогу вкладника. З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що Постанови Правління НБУ «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ринків України» №160 від 03.03.2015 року, є такими, що обмежують право особи на вільне розпорядження належними їй на праві власності грошовими коштами, а тому не може бути підставою для правомірності дій Банку щодо відмови повернення вкладнику депозиту. Слід зазначити також, що укладаючи договір банківського вкладу, банк брав на себе певні ризики, а тому погіршення економічної ситуації в країні не є підставою для невиконання ним своїх договірних зобов'язань. Європейський суд з прав людини у справі ZOLOTAS ПРОТИ ГРЕЦІЇ (No 2) зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі\~статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави (NejdetSahin і PerihanSahin проти Туреччини, [ВП], № 13279/05, § 56, 20 жовтня 2011 року)». Згідно зі\~ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»: «суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права». Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності Позивачу, Відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст.5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. В абз.1 ст.1 протоколу вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частиною 3\~ст. 533 ЦК України\~встановлено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно\~ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»\~вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Згідно п. 1.6. «Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами», затвердженого\~постановою Правління НБУ №516 від 03.12.2003 року, Банк сплачує вкладнику суму вкладу (депозиту) і нараховані за ним проценти у валюті вкладу (депозиту), якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок в іноземній валюті, або на умовах та в порядку, передбачених договором, відповідно до заяви вкладника - в іншій іноземній чи в національній валюті. Таким чином, суд приходить до висновку про правомірність вимоги позивача щодо повернення суми вкладів у розмірі 5903,30 доларів США.(включаючи відсотки - 155,18 доларів США) та 4027,70 євро (включаючи відсотки - 98,77 євро). Відповідно до положень ч.2\~ст.1060 ЦК України\~за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Цивільний кодекс України, як основний акт цивільного законодавства, передбачає право вкладника вимагати повернення внесеного ним депозиту у повному обсязі у будь-який момент. Цей же закон передбачає обов'язок Банку видати депозит на першу вимогу вкладника. Відповідно до умов вищевказаних договорів, позивачка вправі вимагати дострокового повернення здійсненого нею вкладу від Банку в будь-який момент, а Банк отримавши від неї відповідну заяву, повинен видати вклад та нараховані відсотки у повному обсязі, відповідно до умов Договору. Позивачкою надані докази того, що вона зверталася до відповідача з вимогою про повернення їй грошових коштів за договорами банківського вкладу, але кошти їй відповідачем повернуті не були. Зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд. За вказаних обставин суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, оскільки на момент розгляду справи відповідач своїх зобов'язань за договорами банківського вкладу у повному обсязі не виконав, а тому порушені права вкладника підлягають захисту в судовому порядку. За фактом нарахування інших сум що підлягають стягненню у зв'язку із порушенням відповідачем умов депозитного договору слід зазначити, що ч. 5 ст. 1061 ЦК України встановлено, що проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав, частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові від 25 грудня 2013 року, Верховний Суд України прийняв наступну правову позицію: відповідно до змісту ст. ст. 526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, урахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки). У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак не надання вкладнику можливості використання цих коштів зобов'язання банку з повернення вкладу не є виконаним і до банку слід застосувати відповідальність за порушення грошового зобов'язання, передбачену ч. 2 ст. 625 К України. Згідно статті 360 (7) ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками перегляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно- правовий акт що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Обмеження ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» прав позивача щодо розпорядження грошовими коштами є порушенням договору банківського вкладу. Зазначені порушення є істотними, оскільки позбавляють позивача можливості вільно розпоряджатися власними коштами. Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 14\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга\~статті 192 ЦК, частина третя\~статті 533 ЦК;\~Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»). Відповідно до\~ст. 192 ЦК України\~іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Згідно з ч. 3\~ст. 533 ЦК України\~використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є\~Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»\~. Статтею 99 Конституції України\~встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.\~\~Відповідно до\~ст. 192 ЦК України\~іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Отже, оскільки позивач має банківську ліцензію та виходячи із вимог, заявлених у позові заборгованість повинна бути зазначена у доларах США та євро без зазначення гривневого еквіваленту. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі №6-145цс14 від 24.09.2014 року. З огляду на зазначене, [PERSON] надавала відповідачу вклад в іноземній валюті (долари США та євро) і позивач просить стягнути суму вкладу у валюті, а тому стягнення заборгованості за договором банківського вкладу в іноземній валюті не суперечить діючому законодавству. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 грн, то суд приходить до наступних висновків. [PERSON] позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди заявила з підстав невиконанням банком зобов'язання по поверненню вкладу з нарахованими відсотками. В позові зазначає, що є доведеним факт порушення його прав банком неправомірною відмовою від виконання зобов'язання по поверненню вкладу з нарахованими відсотками, що дає право на відшкодування заподіяної моральної шкоди, на підставі ст. 23,1167 ЦК України, ч.2 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів". Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються судами, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями законодавством, яким встановлено відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, що підпадають під дію Закону "Про захист прав споживачів" чи інших законів, якими врегульовано такі зобов'язання і передбачено відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачі мають право на: відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Проте, в даному випадку між сторонами виникли договірні правовідносини з приводу банківського вкладу. Відповідно до ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. За ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Укладеним між сторонами договором строкового банківського вкладу не передбачено відшкодування моральної шкоди в разі порушення його умов, як не передбачено таке відшкодування й законодавством щодо банківської діяльності та Законом України "Про захист прав споживачів" Отже, суд не вбачає правових підстав для відшкодування моральної шкоди та відмовляє у задоволенні цієї частини позовних вимог. Є також безпідставним посилання на ст. 1167 ЦК України , оскільки зазначена норма регулює зобовязання, що виникають не з договорів, а з підстав деліктної відповідальності. Натомість, в даному спорі між сторонами виникли договірні відносини. На дані правовідносини поширюється норми\~Закону України «Про захист прав споживачів»\~та\~\~відповідно до ст. ст.\~10,\~21,\~22,\~23 Закону України «Про захист прав споживачів»\~і позивач мав право звернутися із цим позовом до відповідача і при цьому, відповідно до п. 17 ч. 1\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір»\~звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи вимоги ст. 80 ЦПК України, відповідно до якої ціна позову у позовах про стягнення коштів визначається сумою, яка стягується, суд визнає, що ціна позову у вказаній справі становить 5903 доларів США 30 центів, що на час розгляду справи еквівалентно 126094 грн. 49 коп. (виходячи із курсу НБУ 1 долар США = 21,39 грн.) та 4027 євро 71 євроцента, що на час розгляду справи еквівалентно 96101 грн. 16 коп. (виходячи із курсу НБУ 1 долар США = 23,86 грн.), а загалом 222195, 65 грн., у звязку з чим судовий збір у цій справі повинен складати 2221,96 грн.

Outcome: partial