Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-07 00:00:00

У березні 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до редакції газети «Автограф», [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання недостовірною інформації, зобовязання її спростувати, стягнення моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 29 грудня 2015 року в газеті «Автограф» № 53 (787), видавець: Редакція газети «Автограф», головний реда5ктор [PERSON], опубліковано статтю, в якій зазначена, на її переконання, неправдива інформація, що не відповідає дійсності, порушує права , свободи позивача, ганьбить честь, гідність та її ділову репутацію. Враховуючи викладене просила суд визнати дії відповідачів неправомірними. зобовязати останніх визнати недостовірною та спростувати опубліковану інформацію, а також стягнути з редакції газети «Автограф» моральну шкоду в розмірі 30\~000 грн. Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 10 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 1 листопада 2016 року, в задоволенні позову відмовлено. 8 листопада 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ зазначенні вище рішення суддів першої та апеляційної інстанції було скасовано та справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав не розмежування судами оціночних суджень та фактичних тверджень що містяться в публікації. Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 27 грудня 2017 року було визначено підсудність зазначеної вище цивільної справи та вирішено передати її на розгляд Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник Бублік позовні вимоги підтримали, посилаючись на викладенні вище обставини. Представник відповідача адвокат [PERSON] прохав суд ухвалити рішення яким в задоволенні позову відмовити посилаючись на ті обставини, що вказані в позовній заяві фрази є критичною оцінкою, тобто оціночними судженнями і на думку останнього, автор статті не висловлював конкретних фактичних даних, а резюмував лише результати своїх тверджень. Вважав, що факти, які б доводили, що твердження відповідача та невстановленого журналіста опублікованої статті у газеті «Автограф» у передачі інформації, що стосується поширення негативної та недостовірної інформації щодо позивача, відсутні, а як наслідки то і відсутні підстави щодо спростування останньої та стягнення моральної шкоди на користь позивача, одночасно наполягаючи на тому факті, що оскільки позивачка є політичним діячем, то вона повинна бути готова до того, що межа допустимої критики відносно неї є значно ширшою, ніж пересічної особи.Відповідач головний редактор газети «Автограф» [PERSON] у судове засідання не зявився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд, вислухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши наданні суду письмові докази та матеріали цивільної справи, показання свідків, приходить до наступних висновків. Як встановлено судом і не оспорюється сторонами по справі 29 грудня 2015 року в газеті «Aвтограф» № 53 (787), видавець: Редакція газети «Автограф», головний редактор [PERSON], опубліковано статтю «Королівство кривих дзеркал Поддубної», підзаголовки «Укртатнафта і політика», «Укртатнафта і бюджет» у якій зазначено: «..Зарплата від ста тисяч на місяць, особистий автомобіль-іномарка з водієм, охоронники, юристи, перукарі, візажисти, масажисти й інша прислуга дозволяють королеві особливо не турбуватися про день насущний..» «..Перед місцевими виборами в Кременчуці також була створена місцева партійна організація «УКРОП», яку очолила королева Поддубна. До цього мало примітний депутат Автозаводської райради набула скандальної популярності.. Мільйони були витрачені на дорогу поліграфію Поддубної, незлічену кількість рекламних біл-бордів, послуги політтехнологів.. Намагаючись потрапити в телекамери, поводилася провокаційно, лізла до трибуни, прикриваючись захистом інтересів кременчужан. При цьому, жодною доброю справою похвалитися вона не могла. Бо не про захист інтересів виборців вона дбає, а виключно виконує команди своїх спонсорів і покровителів. Груба, хамувата, не вибирає виразів, такою вона представляється оточуючим. Голосно горлаючи з трибуни, вона забуває вказати свої доходи із запахом нафти, з яких слід платити податки.. І все це за рахунок кременчужан, за рахунок тих недоплачених податків до міського бюджету, які вони так вдало «протягнули» через органи влади.. Вихваляючись тим, що має повну свободу, кроку без команди господарів не робить. Невтомна рука Поддубної завжди рада служити улюбленому олігархові..». На час опублікування статті, позивач, являлась політичним діячем, публічною особою, депутатом Кременчуцької міської ради Полтавської області, у жовтні 2015 року кандидатом на посаду Кременчуцького міського голови, керівником Кременчуцької міської організації політичної партії «Українське обєднання патріотів - УКРОП». Позивачка зверталась до Редакції газети «Автограф» зі скаргою про спростування опублікованої інформації, оскільки вона, на її думку, не відповідає дійсності. Будь-якої відповіді на звернення не отримала (а.с. 150 т.1) Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно з статтею 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз'яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз'яснено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту\~оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів)\~і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. У пункті 21 наведеної вище постанови Верховний Суд України зазначив, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканність приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Згідно з положеннями статті 277 ЦК України та статті 12 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.\~\~ Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених чим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип змагальності сторін, закріплений у статті 12 ЦПК України, передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Факт поширення зазначеної інформації у спосіб, зазначений позивачем, сторонами у справі не заперечується, тому відповідно до вимог частини першої статті 81 ЦПК України не підлягає доказуванню. Позивачем на підтвердження позовних вимог надано копію трудової книжки зі змісту якої вбачається, що остання з 02.12.2015 по 19.01.2016 працювала радником Першого заступника Голови правління ПАТ «Укртатнафта» у звязках з громадськістю. Заробітна плата за час роботи на підприємстві склала 20\~597,04 грн. Відповідно до відомостей Кременчуцької ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області від 14.03.2016 позивач отримувала доходи у 2015 році в якості заробітної плати від ПАТ «Укртатнафта» та ТОВ «Інтерсейл» у загальній сумі 29 608,69 грн. Як вбачається із змісту дослідженої в судовому засіданні декларації про доходи, витрати і зобовязання фінансового характеру, позивач, як кандидат на посаду міського голови м. Кременчука, протягом 2014 року отримала сукупний дохід у сумі 57\~647,00 грн. Згідно з наявними в матеріалах справи листами ради ветеранів мікрорайонів № 10, 11 Автозаводської районної ради ветеранів м. Кременчука Полтавської області, подяками позивачу, як депутату міської ради та Кременчуцькій міській організації політичної партії «Українське обєднання патріотів - УКРОП», на адресу [PERSON] висловлені слова вдячності за турботу та участь у суспільному житті мешканців міста. Факт відсутності у власності позивача на момент публікації та описаних в ній подій будь яких транспортних засобів підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою № 2332 від 17.05.2016 року Територіального сервісного Центру Міністерства Внутрішніх Справ (а.с. 99 т.1) Допитаний свідок [PERSON] повідомив суду, що є громадським активістом, волонтером, позивача знає з 2015 року. Познайомився з позивачем до створення осередку політичної партії «Укроп» в м. Кременчуці. Працює помічником позивача з 15.01.2016 на громадських засадах. Інколи підвозив позивача на своєму автомобілі іноземного виробництва. Повідомив, що стороння особа не могла сприйняти його як водія позивача. На фото, опублікованому в газеті разом з оспорюваною статтею, розміщено його разом із позивачем в сесійній залі міської ради. Дозволу на розміщення свого фото газеті не надавав. Стверджує, що більше десяти людей обурені викладеними у статті фактами. Наявність службового автомобіля у позивача спростував. Допитаний у ході судового засідання свідок [PERSON] повідомив суду, що на фото, опублікованому в газеті разом з оспорюваною статтею, розміщено його разом із позивачем та [PERSON] в сесійній залі міської ради. Він, як громадський діяч, спілкується з позивачем. Про заробітну плату від 100\~000 йому нічого не відомо. Після опублікування статті про позивача, йому відомо, що [PERSON] образилась, погано себе почувала, приймала ліки. Допитана свідок [PERSON]П.у судовому засіданні повідомила, що вона була помічником депутата міської ради позивача у справі. Їй відомий зміст оскаржуваної статті газети. Вона разом з позивачем 11.01.2016 їздили в офіс Реакції газети «Автограф», але там відмовились прийняти заяву про спростування статті. Як особа, що проводила разом із позивачем великий проміжок часу як під час виборчої компанії так і після того коли позивачка була обрана депутатом, заперечувала щодо отримання останньою на період публікації заробітної плати в розмірі 100\~000 грн., знаходження у власності особистого автомобіля та здійснення обслуговування позивача особистими перекурами та масажистами. Свідок зазначила, що виборці, які спілкувались з нею після публікації статті в газеті, запитували чому позивач підвела їх такою поведінкою, брехала їм щодо свого матеріального стану, на що остання дуже хворобливо реагувала, переживала та навіть вимушена була приймати ліки щодо стабілізації свого стану здоровя. На підтвердження правомірності викладених в публікації фактів за клопотанням представника відповідача були допитані свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] які в судовому засіданні охарактеризували позивачку з негативного боку в частині поведінки останньої на сесіях Кременчуцької міської ради Полтавської області, зазначивши, що на їх думку викладена в статті інформація «груба, хамувата, не вибирає виразів, голосно горлаючи з трибуни» є такою що відповідає дійсності, як і той факт, що останню неодноразово бачили в автомобілях іноземного виробництва. Проаналізувавши інформацію, яку позивач вважає недостовірною, такою, що порочить її честь, гідність та ділову репутацію, суд приходить до висновку, що зазначена в статті інформація щодо отримання позивачем заробітної плати 100 000 на місяць та перебування в особистій власності останньої автомобіля іноземного виробництва, не є в розумінні наведених вище вимог чинного законодавства оціночним судженням, як на цьому наполягає представник відповідача, тому що зазначені вище відомості можливо перевірити як твердження про факти, оскільки вони містять конкретну інформацію про події та про особу. Приймаючи до уваги неодноразові клопотання представника відповідача про витребування доказів, фактично саме той інформації яка і є предметом судового розгляду, суд вважає що на час публікації зазначеної вище інформації відповідач не володів останньою і будь яких дії щодо перевірки опублікованої інформації в порушення вимог Закону не здійснив. Крім того, надаючи оцінку наведеної вище інформації, суд враховує правові позиції викладенні в ухвалі Верховного Суду у справі № 369/1052/16-ц від 08.05.2018 р., що конкретну фразу потрібно оцінювати лінгвістично, а не лише формально.\~ Із врахуванням того факту, що позивачка є політичним діячем, яка під час виборчої компанії надавала відповідну інформацію щодо свого майнового стану, яку зазначена публікація фактично спростувала та звинуватила позивача в брехні виборцям, суд приходить до висновку що саме опубліковані відомості щодо отримання позивачем заробітної плати в розмірі 100 000 на місяць та перебування в особистій власності позивача автомобіля іноземного виробництва є негативною і як наслідок недостовірною інформацією по відношенню до позивача, як до громадського діяча, що підлягає спростуванню. Як було зазначено вище, суду слід розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції\~про захист прав людини і основоположних свобод\~(рішення Європейського суду з прав людини «Lingens v. Austria» від 8 липня 1986). \~ \~ \~ \~Із врахування наведених вище вимог чинного законодавства, що регламентують розгляд спорів повязаних із захистом честі, гідності та ділової репутації, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог заявника щодо визнання недостовірними та такими що підлягають спростуванню настпуних відомостей, публічно поширених 29 грудня 2015 року в номері 53(787) Кременчуцької україномовної рекламно-інформаційної газети «AVтограф» на сторінці 3 в рубриці «Політика» в статті «Королівство кривих дзеркал Поддубної», а саме: в підзаголовку «Укртатнафта» і міський бюджет» - « з водієм, охоронники, юристи, перукарі, візажисти масажисти й інша прислуга дозволяють королеві особливо не турбуватися про ден насущний.»; в підзаголовку «Укртатнафта» і політика» - «Перед місцевими виборами в Кременчуці також була створена місцева партійна організація «УКРОН», яку очолила королева Поддубна. До цього мало примітний депутат автозаводської райради набула скандальної популярності... Мільйони були витрачені на дорогу поліграфію Поддубної, незліченну кількість рекламних бігбордів, послуги політтехнологів...Намагаючись потрапити в телекамери, поводилася провокаційно, лізла до трибуни прикриваючись захистом інтересів кременчужан. При цьому, жодною доброю справою похвалитися вона не могла...Бо не про захист інтересів виборців вона дбає, а виключно виконує команди своїх спонсорів і покровителів. Груба, хамувата, не вибирає виразів, такою вона представляється оточуючим. Голосно горлаючи з трибуни, вона забуває вказати свої доходи із запахом нафти, з яких слід платити податки... з водієм, охоронники, юристи, перукарі, візажисти, масажисти й інша прислуга дозволяють королеві особливо не турбуватися про день насущний... І все це - за рахунок кременчужан, за рахунок тих недоплачених податків до міського бюджету, які вони так вдало «протягнули» через органи влади...Вихваляючись тим., що має повну свободу, кроку без команди господарів не робить»; в посиланні на фотографію «Водій та охоронець Поддубної постійно поруч з нею», «Невтомна рука Поддубної завжди рада служити улюбленому олігархові» Відмовляючи в цій частині в задоволенні позовних вимог суд виходив з того, що інформація про особисті якості позивача, про витрачені очолюваним нею осередком партії кошти на передвиборчу агітацію тощо свідчить про те, що вона направлена не на приниження честі, гідності та ділової репутації позивача, а на доведення до широкого кола людей оціночних суджень про політичного діяча, публічну особу позивача у справі, межа допустимої критики щодо якої є значно ширшою, ніж іншої пересічної особи. Статтею 76\~ЦПК України\~визначено,\~щ доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог статті 77 ЦПК України \~належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом\~доказування є\~обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Стаття 78 ЦПК України яка дає визначення допустимості доказу передбачає, що суд\~не бере\~до уваги\~докази,\~що одержані\~з порушенням\~порядку,\~встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Оцінюючи на предмет допустимості та належності в розумінні вимог ЦПК України надану позивачем аналітичну інформацію «Кременчуцького центру дистанційного навчання» ВНЗ МАУП» від 12.04.2016, складену за результатами проведення філологічно-лінгвістичного аналізу інформації, яка є предметом спору, суд не приймає її до уваги, оскільки вона, в розумінні наведених вище вимог Закону не є доказом у справі щодо достовірності чи не достовірності відомостей опублікованих у статті, сприйняття їх як оціночні судження чи навпаки тощо. На виконання вимог частини 5 статті 12 ЦПК України сторонам було розяснено їх право на звернення до суду з клопотанням про призначення по справі лінгвістичної експертизи, розяснені наслідки вчинення та не вчинення зазначених вище процесуальних дій, однак оскільки сторонами відповідне клопотання не заявлялось, то суд приймає рішення на підставі інших наданих сторонами доказів. Відповідно до пункту 27\~\~Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~27.02.2009\~N\~1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз'яснення, що містяться в\~постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"\~(зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року N 5) . Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою і не повинен призводити до припинення діяльності засобів масової інформації чи іншого обмеження свободи їх діяльності. Відповідно до пункту 4 частини другої\~статті 23\~ЦК України моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи, тому вимога про відшкодування моральної шкоди може бути заявлена самостійно, якщо, наприклад, редакція засобу масової інформації добровільно опублікувала спростування, яке задовольняє позивача. Ця обставина повинна враховуватися судом при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1\~ст. 1167 ЦК України). Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» постановлено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. За таких обставин, з огляду на докази подані позивачем до позовної заяви та враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнала [PERSON], характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, внаслідок поширеної щодо позивача інформації, що є предметом даного судового розгляду, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з редакції газети «Автограф» на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 3 000 грн. Доводи представника відповідача [PERSON] щодо неналежності позивача у справі суд оцінює критично, оскільки у оскаржуваній статті газети міститься фотографія, на якій зображена позивач у сесійні залі міської ради разом зі своїм помічником та знайомим. Попри невірне написання однієї літери у прізвищі позивача суд, ураховуючи викладений зміст статті, який супроводжується фотознімком згаданим вище, вважає, що у ній йдеться саме про позивача. Твердження представника відповідача в судових дебатах щодо необґрунтованості рішення касаційного суду яким було скасовані попередні рішення судів першої та апеляційної інстанцій яким в задоволенні позовних вимог позивача було відмовлено в повному обсязі та не врахування змісту останнього судом що розглядає справу, суд не приймає до уваги, оскільки відповідно до вимог статті 417 ЦПК України вказівки що містяться в постанові суду касаційної інстанції є обовязковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи. Оскільки як вбачається зі змісту статуту Редакції газети «Автограф» головний редактор газети [PERSON] здійснює лише управління редакцією в межах повноважень, передбачених законодавством України та цим статутом то він не є належним відповідачем по справі, а тому в задоволенні позовних вимог до нього слід відмовити. Статтею 2 ЦПК України визначено\~що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до вимог статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя,\~суд захищає\~права,\~свободи та\~інтереси фізичних\~осіб,\~права та\~інтереси юридичних\~осіб,\~державні та\~суспільні інтереси\~у спосіб,\~визначений законом\~або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Пунктом 24 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України N\~1 "Про\~судову практику\~у справах\~про захист\~гідності та\~честі фізичної\~особи,\~а також\~ділової репутації\~фізичної та\~юридичної особи\~"\~ від\~27.02.2009\~якщо суд\~ ухвалює\~ рішення\~ про\~ право\~ на\~ відповідь\~або про\~спростування поширеної\~недостовірної \~інформації,\~ то\~ у\~ судовому\~рішенні \~за \~необхідності \~суд \~може \~викласти \~текст спростування\~інформації або\~зазначити,\~що спростування\~має здійснюватися\~шляхом повідомлення\~ про\~ ухвалене\~ у\~ справі\~ судове\~рішення,\~включаючи публікацію\~його тексту.\~ За\~ загальним\~ правилом,\~інформація,\~що порочить\~особу,\~ має\~бути спростована\~у спосіб,найбільш\~подібний до\~способу її\~поширення (шляхом\~публікації у\~пресі,\~повідомлення по\~ радіо,\~ телебаченню,\~ оголошення\~на зібранні\~громадян,\~зборах трудового\~колективу,\~відкликання документа\~тощо) У судовому рішенні також має бути зазначено строк,у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено. Оскільки як вбачається зі змісту позовних вимог [PERSON]М, обираючи в якій саме спосіб підлягає спростуванню недостовірна інформація, не зазначила якій саме текст повинна містити публікація в газеті за наслідками постановленого судового рішення, суд вважає за необхідне з метою зрозумілості для учасників справи та інших осіб змісту судового рішення та можливістю виконання останнього викласти текст спростування.

Outcome: partial