Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-21 00:00:00

В жовтні 2014 року [PERSON] звернувся до суду із згаданим позовом /зустрічним по відношенню до первинного позову Банку/, в якому, посилаючись на положення ст.ст. 203, ч.1 ст.215 ЦК України, ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», просить визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту між Банком та [PERSON], оформлений розпискою та термінальним чеком від 01.12.2007року. В судовому засіданні позивач наполягав на задоволенні позовних вимог, з підстав викладених в позовній заяві. Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду не з'явився, направивши заяву про розгляд справи за його відсутності. В задоволенні позову [PERSON] просить відмовити «за пропуском строку позовної давності». Суд, заслухавши пояснення [PERSON], дослідивши представлені сторонами на обгрунтування заявлених вимог та заперечень докази, вважає, що позов підлягає до задоволення з таких підстав: Предметом спору між сторонами є кредитний договір № 2586, що був оформлений розпискою та термінальним чеком від 01.12.2007 року (а.с. 9) і який разом з запропонованими Приватбанком Правилами (а.с. 11-14) про надання споживчого кредиту та Тарифами складає кредитний договір. Згідно із представленими банком Правилами (а.с. 11-14) технологія кредитування даного договору передбачала відправку клієнтом відповідного SMS-повідомлення на телефон Банку. Датою укладення договору є дата підписання Позичальником термінального чеку. Підпис Позичальника на Термінальному чеку підтверджує факт отримання Позичальником одного оригіналу договору. Позичальник своїм підписом підтверджує факт про надання йому повної інформації про правила користування в Приватбанку. Заперечуючи дійсність укладеного договору, позивач зазначив, що оспорюваний договір, фактично ним не укладався. [PERSON] заперечив факт відправлення SMS-повідомлень про надання кредиту та наявність власного підпису на розписці і термінальному чеку в магазині «Бонус Телеком». Як пояснив суду позивач, про наявність згаданого договору дізнався лише після відкриття судом провадження та отримання відповідного пакету документів за позовом Банку про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором. Крім того, згаданий правочин, за посиланням позивача суперечить вимогам ст. ст.1054, 1055 ЦК України та положенням ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», у відповідності до яких істотні умови споживчого кредитування /а саме, строк договору, термін повернення, розмір кредиту, відсотки, винагороди, розмір щомісячного платежу, періоди уплати платежів, тощо/, є обов'язковою складовою кредитного договору, недодержання яких згідно із ст.203 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним. Визначаючи характер спірних правовідносин та правову норму, яку належить до них застосувати, суд виходить з наступного: Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються гл.16 ЦК України, ЗУ " Про захист прав споживачів" та ЗУ "Про банки і банківську діяльність". Відповідно до ст.203 ЦК України правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним умовам дійсності правочину, а саме законності змісту правочину, наявності у особи, яка вчиняє правочин необхідного обсягу цивільної дієздатності, вільне волевиявлення учасника правочину, відповідність форми правочину вимогам Закону та його спрямованість. Згідно із роз'ясненнями, що містяться в п.8 Постанови ПВСУ № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними ", «відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною(сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину». Здійснюючи судочинство на засадах змагальності сторін, суд, провівши аналіз представлених сторонами доказів, з врахуванням рівності прав сторін щодо їх подання та доведення перед судом їх переконливості, за відсутності /невиконання Банком вимоги суду про забезпечення доказів, зокрема оригіналів розписки та термінального чеку від 01.12.2007року, якими за посиланням Банку був оформлений кредитний договір/, суд не має можливості належним чином перевірити і як наслідок, дійти остаточного висновку щодо ідентичності підпису [PERSON] на даних документах. Згадана обставина, за переконанням суду унеможливлює також застосування до заявлених [PERSON] вимог позовної давності, як на тому наполягає Банк. Водночас копії наданих Банком документів, які були покладені ним в обґрунтування пред'явленого позову про стягнення заборгованості з [PERSON], не є свідченням укладення договору (а.с. 10) та підтвердженням волевиявлення сторін на час його укладання, оскільки прямо суперечать вимогам ч.1 ст.215 ЦК України через недодержання сторонами в момент його укладення вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України та п.2.1 Правил надання споживчого кредиту фізичним особам (а.с. 4), які разом із термальним чеком складають кредитний договір між сторонами, і які фактично відсутні в даному провадженні, з огляду на що вимога [PERSON] про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту Nо 2586 від 01 грудня 2007 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» підлягає до задоволення. . Судові витрати по справі віднесені судом на сторону відповідача відповідно до положень ст..88 ЦПК України. З огляду на вищенаведене,

Outcome: approved