Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-07 00:00:00

26.05.2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 року, укладений між ПАТ "Сведбанк", правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», та ПАТ «Дельта Банк», в частині купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором від 24.07.2008 року № 1506/0708/45 - 037 та іпотечним договором від 24.07.2008 року № 1506/0708/45-037-Z-1. При цьому позивач посилається на те, що ані первісним кредитором ПАТ "Сведбанк", ані новим кредитором ПАТ "Дельта Банк" він не був повідомлений про перехід прав вимоги за його зобов'язанням. Позивач вказує, що у первісного кредитора не було підстав для відступлення ПАТ "Дельта Банк" права вимоги за його зобов'язанням, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 року, у позивача була відсутня будь-яка заборгованість. Ухвалою суду від 27.05.2015 року провадження по справі відкрито. В зв'язку з припиненням повноважень судді Петренко В.С. щодо здійснення правосуддя, справу передано до авторозподілу. За результатами реєстрації в автоматизованій системі документообігу суду зазначену справу передано на розгляд судді Васильків О.В., та ухвалою суду від 29.10.2015 року справу прийнято до провадження судді Васильків О.В. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник позовну заяву підтримали та просять її задовольнити. При цьому позивач наголосив, що договір купівлі-продажу прав вимоги від 25.02.2012 року є частково недійсним в частині купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором від 24.07.2008 року № 1506/0708/45 - 037 та іпотечним договором від 24.07.2008 року № 1506/0708/45-037-Z-1, так як на момент укладення договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 року, у позивача була відсутня будь-яка заборгованість по даному кредиту. Представник відповідача ПАТ "Сведбанк" в особі ПАТ "Омега Банк", що є правонаступником ПАТ "Сведбанк" до судового засідання не з'явився, повідомлявся належним чином. Матеріали справи містять клопотання представника відповідача про розгляд справи за відсутності представника Банку /том 1 а.с. 218/. Представник відповідача ПАТ «ПЕРЕХІДНИЙ БАНК «РВС «БАНК» до судового засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Ухвалою суду від 01.06.2016 року визнано обов'язковою явку представника ПАТ «ПЕРЕХІДНИЙ БАНК «РВС «БАНК» до судового засідання. Як вбачається із повернутого на адресу суд рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, копія ухвали суду була отримана представником Банку 13.06.2016 року /то 1 а.с. 243/, проте в подальшому представник Банку до судового засідання не з'явився. Представник третьої особи ПАТ «Дельта Банк» - Шевчук В.В. у судовому засіданні підтримала надані письмові заперечення на позовну заяву /том 1 а.с. 156-158/ та просить відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи ПАТ «Альфа-Банк» - Осадчук О.В. у судовому засіданні підтримав надані письмові заперечення на позовну заяву /том 1 а.с. 260-263/ та просить відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до судового засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Вислухавши учасників справи, що з'явилися до судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 24.07.2008 року між ВАТ «Сведбанк» /правонаступником якого є ПАТ "Омега Банк"/ та [PERSON] було укладено кредитний договір № 11506/0708/45-037, за умовами якого Банк надав 50 000 дол. США на строк до 24.07.2028 року , та зі сплатою 11,90 % річних /том 1 14-18/. Того ж дня, 24.07.2008 р. між ВАТ «Сведбанк» /правонаступником якого є ПАТ "Омега Банк"/ та [PERSON] було укладено іпотечний договір № 1506/0708/45-037-Z-1, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Криворотенко Л.І., реєстровий № 5821 /а.с.19-22/. Відповідно до умов договору, [PERSON] передав в іпотеку ВАТ «Сведбанк» /правонаступником якого є ПАТ "Омега Банк"/ квартиру [ADDRESS]. 25.05.2012 року між ВАТ «Сведбанк» /правонаступником якого є ПАТ "Омега Банк"/ та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги /том 1 а.с. 91-120/, за умовами якого, до ПАТ «Дельта Банк» перейшло, зокрема, право вимоги до [PERSON] за кредитним договором від 24.07.2008 року № 1506/0708/45 - 037 та іпотечним договором від 24.07.2008 року № 1506/0708/45-037-Z-1. В ході розгляду справи сторона позивача пояснювала, що позивача не повідомляли про заміну кредитора, та сам позивач [PERSON] неодноразово звертався до ПАТ «Сведбанк» /правонаступником якого є ПАТ "Омега Банк"/ з проханням повідомити йому про перехід прав вимоги за його зобов'язаннями від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк». На підтвердження вказаної обставини, судом досліджено письмові докази, надані стороною позивача, а саме: заяву від 08.06.2012 року /том 1 а.с. 23/, відповідь ПАТ «Сведбанк» від 21.06.2012 року /том а.с. 24/, заяву від 13.07.2012 року /том 1 а.с. 25/, відповідь ПАТ «Сведбанк» /том 1 а.с. 26/. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч.3 ст.215 ЦК). Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Так, ст. 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов'язанні, зокрема внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Така ж норма міститься і в ст. 24 Закону України "Про іпотеку". Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. Про це йде мова у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 р. №3-4гс16. З аналізу наведених норм вбачається, що за загальним правилом заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов'язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів, однак сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі. Судом встановлено, що згідно п. 11.5 Кредитного договору № 11506/0708/45-037 від 24.07.2008 року, Банк має право повністю або частково перевести свої права та зобов'язання по цьому Договору, також по угодам, пов'язаним із забезпеченням повернення кредиту, третій особі без згоди Позичальника /том 1 а.с. 17/. Таким чином, судом встановлено, що відсутність згоди [PERSON] на заміну кредитора у зобов'язанні не є підставою для визнання недійсним, на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України, договору про відступлення права вимоги, оскільки п. 11.5 Кредитного договору № 11506/0708/45-037 від 24.07.2008 року регламентовано право Банку повністю або частково перевести свої права та зобов'язання по цьому Договору третій особі без згоди Позичальника. Вказане право ПАТ «Сведбанк» реалізувало, уклавши з ПАТ «Дельта Банк» договір купівлі-продажу прав вимоги від 25.02.2012 року. Отже, суд приходить до висновку, що доводи [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу права вимоги від 25.05.2012 року з підстави відсутності згоди [PERSON] на заміну кредитора у зобов'язанні, не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи, та спростовуються п. 11.5 Кредитного договору № 11506/0708/45-037 від 24.07.2008 року. Суд погоджується із доводами представника ПАТ «Дельта Банк», що відповідно до п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, насамперед є сторони правочину. У постанові Вищого господарського суду України від 17.05.2006 року у справі № 14/178пд встановлено, що якщо інше не встановлено договором або законом, відступлення права є двостороннім правочином, в якому сторонами є первісний кредитор та новий кредитор. У цьому випадку боржник - не є стороною цього правочину. Таким чином, позивач звертаючись до суду із давним позовом та вимагаючи визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 року, не будучи його стороною, зобов'язаний довести, яким чином оспорюваний ним правочин порушує (зачіпає) його права та законні інтереси. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Проаналізувавши встановлені обставини,суд приходить до висновку, що позивачем в супереч положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України не надано доказів того, яким оспорюваний ним договір купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 року порушує (зачіпає) його права та законні інтереси. При цьому суд зазначає, що заміна кредитора у зобов'язанні не впливає на характер, обсяг і порядок виконання боржником своїх обов'язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів. Та напроти, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. В ході розгляду справи позивач [PERSON] пояснював, що договір купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 року є частково недійсним в частині купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором від 24.07.2008 року № 1506/0708/45 - 037 та іпотечним договором від 24.07.2008 року № 1506/0708/45-037-Z-1, так як на момент укладення договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 року, у позивача була відсутня будь-яка заборгованість по даному кредиту. Судом досліджено висновок № 11/002/1027/4 економічного дослідження з питання відповідності розрахунку заборгованості за кредитним договором, складений 22.10.2013 року експертом Тимофєєнко С.А. /том 1 а.с. 27-90/. Висновком встановлено, зокрема, що за даними на дослідження документами, прострочена заборгованість позичальника з погашення кредиту за кредитними правовідносинами, що передбачені кредитним договором від 24.07.2008 року № 1506/0708/45-037 по сплаті кредиту, у тому числі за тілом кредиту, нарахованими відсотками та штрафними санкціями, станом на 25.05.2012 року, не вбачається. Згідно з ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 3 ст. 58 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд зазначає, що доводи позивача [PERSON] щодо відсутності у нього заборгованості за кредитним договором від 24.07.2008 року № 1506/0708/45 - 037 на момент укладання договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 року, не заслуговують на увагу. Оскільки, відсутність заборгованості на той час /а саме 25.05.2012 року - дату укладання договору купівлі-продажу прав вимоги/ не обмежувало Банк у реалізації свого права, передбаченого п. 11.5 Кредитного договору № 11506/0708/45-037 від 24.07.2008 року, а саме щодо права Банку повністю або частково перевести свої права та зобов'язання по цьому Договору, також по угодам, пов'язаним із забезпеченням повернення кредиту, третій особі без згоди Позичальника. З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, так як необґрунтовані та недоведені. Окрім того, суд зазначає, що до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, застосування Закону України «Про захист прав споживача» можливо у разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору, тощо, які передують укладанню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

Outcome: dismissed