Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

Позивач звернувся до Полтавського районного суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором на загальну суму 6329.63 грн., посилаючись на те, що відповідачем не виконуються зобов'язання за кредитним договором № б/н, укладеного 08.01.2008р., внаслідок чого утворилась вказана заборгованість. В судове засідання представник позивача не з'явився надавши суду заяву в якій позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Справу просив слухати без його участі. Відповідач в судове засідання не з'явився надавши суду заяву в якій просив справу слухати без його участі. Позовні вимоги не визнав та просив застосувати строк позовної давності. Враховуючи подану заяву відповідачем, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно ч. 1 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, ч. 1 ст. 57 ЦПК України, Відповідно ч. 2 ст. 58 ЦПК України, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 08.01.2008р. між Публічним акціонерним товариством Комерційним банком "ПриватБанк" та [PERSON], було укладено кредитний договір б/н у розмірі 1000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам складає між ним і Банком Договір, про що свідчить підпис Відповідача у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. Станом на 02.12.2014 року, відповідач має заборгованість перед позивачем на загальну суму 6329.63 грн., що складається: · 997.36 грн. заборгованість за кредитом; · 2 763.72 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; · 1 790.95 грн. заборгованість з комісії за користування кредитом; · 500.00 грн. відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг; · 277.60 грн. штраф (процентна складова). Звертаючись до суду із позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" посилається на існуючу заборгованість відповідача за кредитним договором №б/н, укладеного 08.01.2008р. Відповідач [PERSON] заперечуючи з приводу задоволення позову вказує на те , що дійсно існувала заборгованість за кредитним договором № б/н, укладеного 08.01.2008р., але згідно РОЗРАХУНКУ заборгованості наданого позивачем - з 15.01.2008р. жодного платежу по погашенню заборгованості за кредитом [PERSON] - здійснено не було. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до пункту 3.1. Умов та правил надання банківських послуг, позивач відкриває відповідачеві картковий рахунок, видає держателю платіжну картку, вид та строк дії якої зазначається в заяві клієнта, підписанням якого клієнт та банк укладають договір про надання банківських послуг. Відповідно до п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг, Кредитний договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично продовжується на такий самий строк. Разом з тим, у заяві позичальника не зазначено строк дії кредитного ліміту, а зазначена дата отримання карти - 08.01.08 р. (а.с. - 12). Відповідно до п. 3.1.1. строк дії карти зазначено на лицевій стороні карти (місяць і рік). Карта дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця (а.с. 17). Згідно з п.3.1.4. Правил користування платіжною картою термін дії карток миттєвого випуску продовженню не підлягає. За таких обставин суд приходить до висновку, що строк дії карти, а отже - строк дії Кредитного договору, визначений за згодою сторін, - до 08.01.2009 року. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності , про застосування якої заявлено стороною у спорі , є підставою для відмови у позові. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За змістом ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. Згідно з п.5.4 Правил користування платіжною картою строк погашення по кредиту(кредитний ліміт, кредитна лінія) по платіжних картах без встановленого мінімального обов'язкового платежа, проводиться в такому порядку: - строк погашення процентів по кредиту - щомісячно за попередній місяць; - строк погашення кредиту - в повному обсязі, не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній карті(в полі MONTH). В листі "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав" від 28.01.2013 року № 24-150/0/4-13 ВССУ дав роз'яснення, що "...встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. В роз'ясненні Пленум Верховного Суду України у пункті 11 своєї постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. В судовому засідання встановлено, що позивач згідно умов кредитного договору № б/н, укладеного 08.01.2008р., повинен був звернуся до суду раніше, але не зробив цього, а тому на момент звернення 05.01.2015 року до суду з позовом позивачем було пропущено строк в три роки загальної позовної давності без поважних причин. Таким чином, суд приходить до висновку, що строк позовної давності за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів має обчислюватись із моменту настання строку погашення кредиту, тобто з 08.01.2009 року, щодо погашення процентів по кредиту - із моменту настання строку погашення чергового платежу; виходячи з положень ч. 4 ст. 267 ЦК України позивач пропустив строк звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом та процентів за користування кредитом, тому в цій частині позову слід відмовити. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). За таких обставин, нарахування штрафів за прострочення платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не ґрунтується на вимогах закону, оскільки позивачем пропущений строк позовної давності і по цих вимогах. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Відповідна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року (справа № 6-116цс13). На підставі вкладеного та

Outcome: dismissed