Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-02 00:00:00

11 листопада 2013 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтував тим, що відповідно до укладеного кредитного договору № DNDBGA00000004 від 31 серпня 2007 року, відповідач отримав кредит у розмірі 30000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 31.08.2017 року. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між позивачем та відповідачем 31 серпня 2007 року був укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок літ. А-1 загальною площею 79,10 кв.м., житловою площею 25,40 кв.м., зі спорудами (І замощення), що знаходиться за адресою [ADDRESS], реєстраційний номер 6883083, який належить [PERSON] на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого 16 грудня 2004 року державним нотаріусом Восьмої державної нотаріальної контори Хорошманенко Н.С. за реєстром № 2 - 6217. У порушення умов кредитного договору, відповідач зобов'язання належним чином не виконав, що стало причиною звернення позивача до суду з вказаним позовом (а.с.1-2). В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, вказуючи на те, що договір іпотеки та кредитний договір є не укладеними, оскільки не підписані з боку банку. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимог підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 31 серпня 2007 року позивач подав відповідачу анкету - заявку про надання йому кредиту в розмірі 30000 доларів США під 11,04 % річних та під заставу належної йому нерухомості (а.с.57-58). 31 серпня 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № DNDBGA00000004 від 31 серпня 2007 року, відповідач отримав кредит у розмірі 30000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 31.08.2017 року (а.с.65-70). Відповідно до п. 7.1, 7.3 кредитного договору, кредит надавався на споживчі цілі та під заставу належного відповідачу на праві власності житлового будинку літ. А-1 загальною площею 79,10 кв.м., житловою площею 25,40 кв.м., зі спорудами (І замощення), що знаходиться за адресою [ADDRESS]. За умовами п. 35.3 договору іпотеки від 31 серпня 2007 року, відповідач для забезпечення виконання своїх зобов'язань за кредитним договором, передав в іпотеку банку житловий будинок літ. А-1 загальною площею 79,10 кв.м., житловою площею 25,40 кв.м., зі спорудами (І замощення), що знаходиться за адресою [ADDRESS], реєстраційний номер 6883083, який належить [PERSON] на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого 16 грудня 2004 року державним нотаріусом Восьмої державної нотаріальної контори Хорошманенко Н.С. за реєстром № 2 - 6217 (а.с.59-64). Суд критично відноситься до доводів представника відповідача щодо не вчинення (не укладення) вказаних вище договорів за відсутності підписів з боку банку на кредитному договорі та договорі іпотеки, оскільки належним чином звірені копії цих договорів скріплені підписами сторін та печаткою установи банку (а.с.59-70). В судовому засіданні представником відповідача не спростовувася факт отримання кредиту, не заперечувався факт обтяження в реєстрі та заборона на відчуження належного відповідачу нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, а вимог про визнання кредитного договору та договору іпотеки не укладеними, відповідачем не заявлялося. Крім того, безперечною є та обставина, що відповідно до вимог ст. 638 ЦК України та ч. 2 ст. 642 Цивільного кодексу України між сторонами виникли договірні правовідносини, шляхом безумовного прийняття відповідачем пропозиції укласти кредитний та іпотечний договір на відповідних умовах, про що свідчить його анкета заявка (а.с.57-58), у зв'язку з чим між сторонами в розумінні ст. 11 ЦК України виникли відповідні цивільні права та обов'язки, які належним чином не виконуються з боку відповідача. В порушення умов кредитного договору, відповідач припинив здійснювати погашення кредитних кошти у визначені графіком погашення строки. З метою досудового врегулювання спору, позивач звертався до відповідача з письмовою вимогою про необхідність погашення існуючої суми заборгованості за кредитним договором, а у разі залишення її без задоволення, звертав увагу останнього про намір розпочати здійснювати звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с.8-10). Відповідно до наданого розрахунку станом на 31 жовтня 2013 року, сума заборгованості відповідача за кредитним договором № DNDBGA00000004 від 31 серпня 2007 року становить - 76374,20 доларів США (що за курсом НБУ станом на 31.10.2013 року дорівнює 610229,82 гривень), яка складається з : заборгованості за кредитом - 28325 доларів США, заборгованість по процентам - 18928,79 доларів США, заборгованість по комісії - 2800,44 доларів США, пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань - 22653,30 доларів США, штраф (процентна складова) - 3635,38 доларів США та штраф (фіксована частина) - 31,29 доларів США (а.с.4-7). В силу ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Стаття 509 ЦК України передбачає, що зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, у т.ч. сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Обираючи такий спосіб забезпечення виконання прострочених зобов'язань відповідача, як звернення стягнення на предмет іпотеки, а не стягнення грошових коштів, є правом позивача, яке передбачено зокрема укладеним з відповідачем кредитним договором, договором іпотеки та Законом України «Про іпотеку». У відповідності до ч. 1 ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця. За змістом п. 24 укладенного між сторонами договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у відповідності до розділу 5 Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду. Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Зміст ст. 41 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону. Відповідно до п. 37 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України. При цьому суд приймає до уваги ту обставину, що відповідач у виниклих спірних правовідносинах є позичальником та іпотекодацем в одній особі, тобто позичальник не є відмінним від іпотекодавця, а тому суд не застосовує частину 3 статті 39 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої, суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб визначений п. 24 договору іпотеки - є обґрунтованими, а позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню в частині звернення стягнення на предмет іпотеки у обраний позивачем спосіб. При цьому суд, при ухвалені рішення, враховує положення п. 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", відповідно до яких, резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як ст. 39 Закону України "Про іпотеку", а так і положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України. У задоволенні позовних вимог про виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані у квартирі, що є предметом іпотеки зі зняттям їх з реєстрації, суд вважає за необхідне відмовити, оскільки за змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», лише після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. На підставі викладеного,

Outcome: partial