Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вказаною заявою, в якій просила встановити юридичний факт, що її вимушене переселення у червні 2014 року з окупованої території смт. Станиця Луганська Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України. Заявниця мотивує свої вимоги тим, що до свого вимушеного переселення була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS]. Зазначає, що до початку збройної агресії Російської Федерації та подальшої окупації частини території Луганської області вона перебувала вдома та опікувалась своїми дітьми, була повноправним громадянином своєї держави та вела повноцінний спосіб життя. Стверджує, що із вказаного місця проживання вона була змушена переміститись з огляду на погіршення безпекової та гуманітарної обстановки в регіоні. При цьому в обґрунтування обставин, викладених у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, заявник зазначає, що перша фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації, всупереч міжнародно-правовим зобов'язанням Російської Федерації, порядку перетину Державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань; друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України, на думку заявника, розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєнні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" та "Луганської народної республіки". Зазначає, що навесні 2014 року проросійські бойовики захопили центральну лікарню Станично-Луганського району Луганської області. Медперсонал вимусили покинути приміщення, внаслідок чого місцеве населення залишилось без можливості отримати необхідну медичну допомогу. Також проросійські бойовики та російські військовослужбовці здійснювали обстріли житлових будинків та блокпостів української армії. В липні 2014 року [PERSON] стала свідком обстрілу проросійськими бойовиками міста Луганська з установок залпового вогню та танків, в результаті якого були вибиті вікна та пошкоджені дахи будівель. Фактичне проживання в умовах війни давало підстави реально сприймати загрозу бути вбитим від рук російських окупантів, а тому на початку червня 2014 року заявниця разом з дітьми була змушена залишити свій населений пункт та переміститись до [ADDRESS] аби мати елементарну змогу жити, не турбуючись про власну безпеку. В результаті збройної агресії Російської Федерації і, як наслідок, вимушеного переселення, заявниця втратила особисте майно, звичний ритм життя та надію на повернення додому. Крім цього, з огляду на пошкоджену дорогу до Станиці Луганської, [PERSON] не може потрапити додому аби вивезти особисті речі. Вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Луганської області було порушено цілу низку її з дітьми прав і свобод, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950. Отримана [PERSON] довідка про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції №6819/00085 від 11.12.2014, яка видана Управлінням праці та соціального захисту населення Ярмолинецької районної державної адміністрації та довідка №967 від 11.11.2015, яка видана виконкомом Проскурівської сільської ради Ярмолинецького району Хмельницької області, посвідчують лише факт її з дітьми вимушеного переселення з смт. Станиці Луганської Луганської області до с. Проскурівка Ярмолинецького району Хмельницької області і не містить в собі зазначення причини такого переселення, оскільки дані органи не мають таких повноважень. Звернення в порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення юридичного факту того, що вимушене переселення з окупованої території Луганської області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України, було обумовлено тим, що заявниця мала на меті визначити свій статус як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов'язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Тому, заявниця просила суд встановити юридичний факт, що вимушене переселення [PERSON], [INFO], разом з неповнолітніми дітьми: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], у червні 2014 року з окупованої території смт Станиця Луганська, Луганської області, Україна, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України. В судове засідання заявниця та її представник, які повідомлені належним чином про день, час та місце розгляду справи, не з'явилися, від представника заявниці надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності та про підтримання заявлених вимог. Представник заінтересованої особи - Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечення на заяву не подав. Представник заінтересованої особи - Російської Федерації, в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечення на заяву не подав. Повно та всебічно дослідивши докази по справі, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], уродженка с. Бистриця Надвірнянського району Івано-Франківської області, разом з дітьми була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS], що підтверджується паспортом громадянина України серії [NUMBER]. Крім того, відповідно до довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції № 6819/00085 від 11.12.2014, виданої Управлінням праці та соціального захисту населення Ярмолинецької районної державної адміністрації, та довідки №967 від 11.11.2015, виданої виконкомом Проскурівської сільської ради Ярмолинецького району Хмельницької області, заявниця з дітьми була вимушена переміститися з смт. Станиці Луганської Луганської області до с. Проскурівка Ярмолинецького району Хмельницької області. Вказаними довідками посвідчено лише факт їх вимушеного переселення, однак відомості щодо причин переселення відсутні. При цьому, в розумінні ч. 1 ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Поряд із тим, статтею 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ визначено, що збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з дій, зазначених в даній статті Закону, серед яких значиться вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України. Відповідно до постанови Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків" від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків". З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування на території України Чорноморського флоту Російської Федерації від 28.05.1997 року, для блокування українських військових частин. Разом з тим, заява Верховної Ради України свідчить, що 27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради Міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас, відбулось створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходились кораблі Військово-Морських Сил України. В подальшому лідер партії "Русское единство" [PERSON] проголосив себе головою Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та закликав президента Російської Федерації "забезпечити мир і спокій в Криму". У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації звернувся до Ради Федерацій Російської Федерації, яка своєю постановою від 01 березня 2014 року, надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід'ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16 березня 2014 року провела референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати референдуму не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27 березня 2014 року "Територіальна цілісність України". 17 березня 2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18 березня 2014 року самозвані представники Верховної Ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської Федерації [PERSON] "Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб'єктів". 21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон "О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации нових субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя". Згідно ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" №1207-VІІ від 15.04.2014 із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації" №685-VІІІ від 15.09.2015 Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року. Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (7 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року). Протягом травня 2014 року самозвані лідери "ДНР" та "ЛНР", серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб організували проведення фіктивних референдумів про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон "Восток", а також були задіяні такі озброєні групи найманців як "Русский сектор" та "Оплот". За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Cухопутних військ та літаків Повітряних сил Збройних Сил України. 11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з метою відокремлення та проголошення так званих "Луганської Народної Республіки" та "Донецької Народної Республіки". Однак, такий референдум, як і проголошені утворення, а саме: "Луганська Народна Республіка" та "Донецька Народна Республіка" не були визнані міжнародною спільнотою про що свідчать наступні, досліджені в суді докази. Зокрема, Міністерство закордонних справ Великобританії назвало прикрим факт проведення референдуму на Донбасі. Прес-секретар Держдепартаменту США [PERSON] заявила, що США не визнають результати референдуму про незалежність "Донецької народної республіки". Прес-секретар Верховного представника ЄС із закордонних справ [PERSON] - [PERSON] заявила, що "так звані референдуми у Донецькій і Луганській областях нелегітимні, і ми не визнаємо їх результатів. Ті, хто організував ці референдуми, не володіють демократичної легітимністю". Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької області, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації. На підтвердження цього заявницею були наведені наступні докази по справі. За даними прес-центру Служби безпеки України станом на 05.08.2015 року біля населеного пункту Бахмутівка Луганської області співробітники Служби безпеки України спільно з військовослужбовцями одного з підрозділів Збройних сил України затримали 48-річного громадянина Російської Федерації. Затриманий не одразу зрозумів, хто його затримав, прийнявши українських військовослужбовців за бойовиків "ЛНР", а відтак відверто заявив, що хоче вступити на сторону бойовиків та попросив видати йому зброю. При собі він мав паспорт громадянина Російської Федерації, два ножі та наркотики. 09.03.2016 прес-центр Служби безпеки України повідомляв про те, що на Луганщині, в районі м. Щастя, Служба безпеки України спільно з військовослужбовцями Збройних сил України затримала російського найманця "ЛНР". Співробітниками СБУ було з'ясовано, що [PERSON] на прізвисько "[PERSON]", зареєстрований у місті Новокуйбишевськ, Російська Федерація, має чотири судимості та 16 років ув'язнення. Затриманий росіянин пояснив, що у вересні 2014 року він погодився на пропозицію російських правоохоронних органів приєднатися до незаконних збройних формувань проросійських бойовиків на сході України в обмін на чисті документи без відповідних відміток про кримінальне минуле та 15 тисяч доларів США. За участь у бойових діях проти українських підрозділів проросійські бойовики нагородили російського найманця фальшивою медаллю "За Дебальцево" та пам'ятною відзнакою "Участник боевых действий". Виходячи зі змісту повідомлення прес-центру Служби безпеки України від 24.02.2016, громадянин Росії [PERSON] у квітні 2014 року приєднався до "ЛНР" та очолив незаконне збройне угруповання, що підпорядковувалося Головному розвідувальному управлінню Міністерства оборони Російської Федерації. За його наказом, проросійські бойовики неодноразово вели артилерійські обстріли населених пунктів Луганщини. [PERSON] разом з іншими бойовиками брав участь у вбивствах та катуваннях військовослужбовців Збройних Cил України і пограбуваннях мирного населення. На початку 2015 року під час штурму Дебальцевого росіянин командував 3-м мотострілецьким батальйоном 2-ї окремої мотострілецької бригади 2-го армійського корпусу "ЛНР". З серпня 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Cил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітряно\-десантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних Сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: "За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)". Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято Постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. В абзаці 2 Постанови Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» №145-VІІІ від 04.02.2015 зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків - терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки". Також Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року №129-VIII законодавчий орган України затвердив звернення до Організації Об'єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, 15 січня 2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: "Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер-війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права і створюють серйозний виклик для безпекової ситуації в Європі; наголошує, що немає жодних підстав для застосування військової сили в Європі з так званих історичних та безпекових міркувань чи задля захисту своїх "співвітчизників, що проживають за кордоном"; закликає Москву припинити ескалацію ситуації, негайно зупинити потік зброї, найманців і військ на підтримку сепаратистських збройних формувань і використати свій вплив на сепаратистів, щоб переконати їх брати участь у політичному процесі". Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи від 25 червня 2015 року визнає, що конфлікт на території України є агресією зі сторони Російської Федерації. Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території Луганської області України. При вирішенні даної справи суд виходить з того, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території Луганської області, Україна, є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ст. 82 ЦПК України. Згідно з ч. 3 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Крім визнання окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, Україна, міжнародною спільнотою та національним законодавством, суд вважає, що на таку вказують також джерела міжнародно-правового регулювання режиму окупації, а саме Гаазька конвенція про закони і звичаї сухопутної війни 1907 р., IV Женевська конвенція про захист цивільного населення під час війни 1949 р. і деякі положення Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 р., що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів 1977 р. Існуючі правові норми, що визначають режим окупації, переважно засновані на положенні ст. 42 Гаазької конвенції 1907 р.: "Територія вважається зайнятою, якщо вона дійсно знаходиться під владою ворожої армії". Згідно з цією ж ст. 42 Гаазької конвенції територія, до якої застосовано право окупації, повинна "дійсно перебувати під владою ворожої армії", причому "зайняття поширюється лише на ті області, де ця влада встановлена і в змозі проявляти свою діяльність". Тобто поняття окупації може бути застосоване до територій, зайнятих країною агресором, якщо наявний її фактичний ефективний контроль окупованих територій. Стан окупації послідовно визначається на основі фактів. З аналізу норм вказаних конвенцій можна підсумувати наступні ознаки ефективного контролю, а саме: достатня присутність військ держави окупанта; держава окупант здійснює свою владу над окупованою владою, яка втратила здатність до громадських функцій; ворожі сили здалися, були переможені чи відступили; над територією була встановлена тимчасова адміністрація; держава окупант видає укази громадянському населенню та контролює їх виконання. Здійснення Російською Федерацією ефективного контролю частини території України, а саме: частини Донецької і Луганської області, з усіма його ознаками підтверджується в сукупності наступними доказами. На сторінках Інтернет-сайту телеканалу "112 канал" міститься стаття "У Луганську зосереджено близько 30 одиниць важкої техніки і тисяча бойовиків, - [PERSON]" від 01.05.2015 в якій повідомляється про прибуття до Луганська близько 30 одиниць важкої техніки з території Російської Федерації. В статті зазначено, що проросійські бойовики передислоковували частину із них, зокрема самохідні установки МСТА-С та "Тюльпан", до Станиці Луганської. Окрім того, поблизу Станиці Луганської були зосереджені не тільки системи залпового вогню та важка техніка, але й спеціальні інженерні війська Російської Федерації з метою налагодження понтонних переправ. За даними Інтернет-видання "news-ua.today" з посиланням на повідомлення Головного управління розвідки Міністерства оборони України, російськими військами на Донбасі здійснено ротацію та посилення передових підрозділів. Так, на напрямку смт. Станиця Луганська підрозділами 2-ї окремої мотострілецької бригади Збройних Сил Російської Федерації проводяться роботи з інженерного обладнання позицій. 04.11.2014 Народна рада "ЛНР" прийняла Закон "Про управління та розпорядження власністю ЛНР", який встановлює порядок управління і розпорядження державною власністю "ЛНР", в тому числі частками (паями, акціями) "ЛНР" в капіталах господарських товариств, товариств і підприємств інших організаційно-правових форм, відповідно з Тимчасовим Основним Законом (Конституцією) "ЛНР", іншими законодавчими актами "ЛНР". Стаття "Депутати вигаданої "ЛНР" заборонили проводити вибори Президента України" від 19.05.2014, що опублікована в Інтернет-джерелі "zik.ua", вказує на те, що 19 травня 2014 року депутати "ЛНР" на сесії республіканського зібрання проголосували за припинення діяльності територіальних виборчкомів на виборах президента України на території "ЛНР". Також органам місцевого самоврядування було заборонено будь-яку участь у підготовці до виборів. На сторінках Інтернет-порталу "Незалежне бюро новин" міститься стаття "У ЛНР заявили, що взяли в полон п'ятьох членів екіпажу збитого Ан-26" від 14.07.2014, в якій зазначено, що під Лисичанськом бойовиками "ЛНР" був збитий штурмовий літак Збройних Сил України, а в районі прикордонного пункту "Ізварине" був збитий транспортний літак Ан-26 на борту якого знаходились вісім українських військовослужбовців. Повідомляється, що п'ять українських військових потрапили в полон до проросійських бойовиків. В статті "Після ОДА бойовики в Луганську захопили прокуратуру і обласну ТРК", що була опублікована на Інтернет-сайті "ТСН.ua" 29 квітня 2014 року повідомляється про захоплення проросійськими бойовиками будівлі прокуратури Луганської області та будівництва барикад біля захопленої будівлі облдержадміністрації. Вони розбили камінням вікна, вибили двері в будівлі і за 10 хвилин зайшли в прокуратуру, після чого зняли державний прапор України та демонстративно спалили його. Біля будівлі захопленої обладміністрації почали будувати барикади: під'їхала машина з піском, а також під'їхали автомобілі з дерев'яними палетами і колючим дротом. На офіційному сайті Народної ради "ЛНР" міститься Закон "О недрах и недропользовании" № 75-ІІ від 06.11.2015. Документ врегульовує правовідносини, які виникають в галузі геологічного вивчення, використання і охорони надр, використання відходів гірничодобувного і пов'язаних з ним переробних виробництв, підземних вод і вод, використаних користувачами надр для власних виробничих і технологічних потреб, ліцензування діяльності, пов'язаної з користуванням надрами. Аналізуючи наведені докази в їх сукупності, суд вважає вірним твердження заявника, що Російська Федерація здійснює ефективний контроль частини Луганської та Донецької області, Україна, що, в свою чергу, дає підстави вважати частину Луганської та Донецької області окупованою Російською Федерацією. Щодо обставин, які зумовили вимушене переселення заявниці з частини окупованої Російською Федерацією території Луганської області, Україна, то суд виходить з наступного. Відповідно до Женевської конвенції 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту (чинна для Росії з 10.05.1954 року в порядку правонаступництва міжнародних договорів колишнього СРСР), то її положення застосовуються до всього цивільного населення держав, що беруть участь у конфлікті, тобто не лише до іноземних громадян, що перебувають на території однієї з воюючих держав, а й до громадян цих держав, а також до цивільного населення окупованих територій. У ст. 2 Женевської конвенції 1949 року зазначено, що Конвенція буде застосовуватися у всіх випадках окупації всієї або частини території Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не зустріне жодного збройного опору. Згідно зі ст. 43 Гаазької конвенції 1907 року, супротивник, що зайняв територію, зобов'язаний вжити всіх залежних від нього заходів для того, щоб наскільки це можливо відновити і забезпечити громадський порядок та суспільне життя, і при цьому він повинен поважати існуючий в країні закон. Положення вищезазначеної Конвенції передбачають розв'язання конкретних питань, таких, як: створення безпечних зон, захист поранених і хворих, а також лікарень і медичного персоналу, доставка медикаментів, спеціальні заходи по захисту дітей та налагодження зв'язків між членами розлучених сімей. За правилом ст. 3 Женевської конвенції 1949 р. з особами, які не беруть активної участі в бойових діях, у тому числі з особами зі складу збройних сил, що склали зброю, а також із тими, хто hors de combat (той, що вийшов з ладу (фр.)) унаслідок хвороби, поранення, затримання чи з будь-якої іншої причини, поводяться гуманно, без будь-якої ворожої дискримінації, причиною якої слугують раса, колір шкіри, релігія чи вірування, стать, походження чи майновий стан чи будь-які інші подібні критерії. Із цією метою є забороненими й залишатимуться забороненими будь-коли та будь-де такі діяння стосовно зазначених вище осіб: а) насилля над життям й особистістю, зокрема всі види вбивств, завдання каліцтва, жорстоке поводження й тортури; b) захоплення заручників; с) наруга над людською гідністю, зокрема образливе та принизливе поводження; d) засудження та застосування покарання без попереднього судового рішення, винесеного судом, який створено належним чином і який надає судові гарантії, визнані цивілізованими народами як необхідні. Згідно ст. 27 згаданої Конвенції особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на сім'ю, їхніх релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу. Однак всупереч нормам вказаної Конвенції, Російська Федерація неодноразово порушувала права громадян України, тобто цивільного населення, передбачені та гарантовані Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, як право на життя, право на свободу повагу до честі і гідності, право не бути підданим катуванням, право не перебувати в рабстві або підневільному стані, право на свободу і особисту недоторканість, право на справедливий суд, право не бути покараним без закону, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Така позиція закріплена і в Постанові Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків". Зокрема, аналіз інформації, що міститься в Інтернет-виданнях, яку наводить заявник, вказує на наявність конкретних фактів порушення вищезазначених гарантованих прав цивільного населення з боку Російської Федерації. На сторінках Інтернет-ресурсу "uaonline.com.ua" міститься стаття "Над будівлею Луганської ОДА піднято прапор Росії" від 29.04.2014, в якій вказано, що на даху будівлі ЛОДА, під скандування "Молодці, Росія, Донбас", проросійськими прихильниками федералізації було піднято прапор Російської Федерації. В статті "Бойовики на Донбасі катують полонених і виписують їм смертні кари - ООН", що міститься на сторінках Інтернет-порталу "ТСН" від 29.07.2014, мова йде про доповідь ООН, в якій наводяться факти жорстоких знущань над людьми. Так, з середини квітня 2014 року проросійські бойовики поміщають під варту місцевих політиків, державних посадових осіб, працівників місцевих підприємств вугільної промисловості, звичайних громадян, в тому числі вчителів, журналістів, представників духовенства та студентів. Бойовики вимагають викуп за людей, або використовують затриманих для викопування траншей чи кидання їх в бій у перші ряди. Із статті "Терористи підірвали ще один міст у Станиці Луганській. Рух на Луганськ заблоковано, - ЗМІ" від 16.06.2014 вбачається, що 15.06.2014 близько 21:00 силами проросійських бойовиків "ЛНР" був підірваний новий міст в Станиці Луганській біля монументу Князя Ігоря. Так, після двох потужних вибухів було знищено частину конструкції моста, в результаті чого рух автомобілів по ньому став неможливим. Окрім того, 02.06.2014 в Станиці Луганській невідомі особи підірвали старий автомобільний міст через річку Сіверський Донець. Із статті "Терористи обстріляли житлові квартали у Станиці Луганській, є жертви", що була опублікована на Інтернет-сайті "Українська правда" 02 липня 2014 року вбачається, що проросійські бойовики обстрілювали Станицю Луганську з артилерійських систем. В результаті обстрілів було вбито кілька мирних мешканців та пошкоджено житлові квартали. На сторінках Інтернет-видання "NEWS.lugansk.ua" міститься стаття "Луганщина обрала німий страх" від 25 травня 2014 року. Виходячи з її змісту, на окупованій частині Луганської області та в самому Луганську грубо порушуються права громадян. Так, зокрема в Луганську не відбулися вибори Президента України. Підготовка до виборів Президента в Луганську була гарячою. Викрадались голови і члени виборчих комісій, не припинялись погрози на їх адресу, самі ж окружні комісії захоплювались проросійськими бойовиками. Так само в полон потрапляли журналісти, громадські активісти. Масовість таких порушень призвела до того, що в результаті збройної російської агресії на території Донецької та Луганської областей та на території Автономної Республіки Крим понад 921 000 осіб були переміщені в межах України станом на 23 січня 2015 року, що підтверджується резолюцією Парламентської Асамблеї Ради Європи "Гуманітарна ситуація українських біженців і переміщених осіб" №2028 від 27 січня 2015 року. Більше 2 000 000 осіб залишаються в районах, контрольованими сепаратистськими силами, схильними до нестабільності, серйозних порушень прав людини і створення неадекватних умов життя. За даними УВКБ ООН (UNHCR Ukraine) станом на 14 серпня 2015 року 1 438 000 осіб були змушені покинути свої домівки внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території України, згідно з даними Управління верховного комісара ООН з питань біженців. Крім цього, відповідно до Заяви Міністерства закордонних справ України щодо виконання Мінських домовленостей від 01 березня 2016 року з моменту початку агресії загинуло понад 2600 українських військовослужбовців та понад 9000 було поранено. Щодо порушень прав самої [PERSON], які гарантовані вищезгаданими Конвенціями, то такі підтверджуються як поданими нею доказами, так і узгоджуються з загальним станом подій, що відбувався на окупованій території Луганської області та свідчать про масовість порушень прав цивільного населення. Так, до початку збройної агресії Російської Федерації проти України навесні 2014 року, заявниця була повноправним громадянином держави Україна, де людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Проживаючи на території смт. Станиця Луганська, [PERSON] опікувалась неповнолітніми дітьми, мала налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя на рідній землі. Весною 2014 року [PERSON] стала свідком масових проросійських мітингів, які через деякий час переросли у збройне протистояння. Як наслідок, українська влада втратила контроль нам частиною Луганської області та Станицею Луганською зокрема. Після захоплення населеного пункту, проросійські бойовики почали мародерство - вони викрадали автомобілі і майно у державних структур та громадян. Також проросійські збройні формування захопили центральну лікарню Станично-Луганського району Луганської області. Медперсонал вимусили покинути приміщення, внаслідок чого місцеве населення залишилось без можливості отримати необхідну медичну допомогу. Проросійські бойовики та російські військовослужбовці здійснювали обстріли житлових будинків та блокпостів української армії. З метою збереження життя та здоров'я своїх дітей, [PERSON] взяла відпустку і поїхала за межі Луганської області. Повернувшись додому, заявниця стала свідком обстрілу Луганська з установок залпового вогню та танків. Обстріл вівся з вершини кургану, на якому розташовується пам'ятник Князю Ігорю. Снарядами були вибиті вікна та пошкоджені дахи будівель. Фактичне проживання в умовах війни давало підстави реально сприймати загрозу бути вбитим від рук російських окупантів, а тому в кінці червня 2014 року заявниця з дітьми була змушена залишити рідне місто та переміститись до с. Проскурівка, Ярмолинецького району, Хмельницької області аби мати елементарну змогу жити, не турбуючись про свою безпеку. В результаті збройної агресії Російської Федерації і, як наслідок, вимушеного переселення, заявниця втратила особисте майно, звичний ритм життя та надію на повернення додому. За таких обставин, суд приходить до висновку, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на частині території Луганської області було порушено низку конституційних прав заявника, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950, Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділом II Конституції України. Підсумовуючи викладене, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов'язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов'язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об'єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров'я людини злочини. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому, на думку суду є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 статті 315 ЦПК України, Суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Зі змісту вказаних статей, а також роз'яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" вбачається, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Враховуючи викладене, а також те, що [PERSON] переселилися з території Луганської області з метою збереження життя, здоров'я, свободи, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, прав на працю та захист в результаті збройної агресії Російської Федерації, та те, що встановити даний юридичний факт заявнику необхідно для визначення свого статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), суд вважає, що подана заява підлягає задоволенню. Виходячи з наведеного,

Outcome: approved