Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-03 00:00:00

У листопаді 2016 року позивачка в інтересах своєї малолітньої дитини-інваліда 2009 року народження, звернулась до суду з зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що з 2009 по 2011 роки перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. Батьком дитини є відповідач, який протиправно ухиляється від матеріальної підтримки дитини, участі у її вихованні та ухиляється від надання згоди на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини у органах Державної міграційної служби України, що необхідно останній для отримання медичної допомоги, дошкільної освіти та інших передбачених законом послуг. На підставі викладеного, позивачка просить надати дозвіл на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини, [PERSON], 2009 року народження, за адресою реєстрації матері: [ADDRESS], без згоди батька - [PERSON]. Представник позивача у судове засідання не з'явилася, але звернулася до суду з заявою про підтримання позову, який просила розглянути у її відсутність, при цьому проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, із заявою про розгляд справи у його відсутність до суду не звертався. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення по справі, що відповідає вимогам ст. ст. 224-226 ЦПК України. Дослідивши письмові докази справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. 22 серпня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] Київським ВРАЦС Одеського міського управління юстиції був зареєстрований шлюб, актовий запис № 754. [INFO] народилася [PERSON], свідоцтво про народження [NUMBER], видане Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 1 жовтня 2009 року. Батьком дитини є [PERSON], матір'ю - [PERSON]. 15 березня 2011 року заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси (справа №1512/2-1536/11) шлюб, зареєстрований 22 серпня 2009 року Київським відділом ВРАЦС Одеського міського управління юстиції, актовий запис №754, між [PERSON] та [PERSON], які мають одну неповнолітню дитину - розірвано. Заочним рішення Київського районного суду м. Одеси у справі 1512/2-1536/11 встановлено, що з [PERSON] та [PERSON] з серпня 2010 року не підтримують подружні відносини, спільного господарства не ведуть, проживають окремо. Згідно штампу на 11 стрінці паспорту громадянина України [PERSON], місце проживання останньої зареєстровано у [ADDRESS] з 04.10.2004 року Київським РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області. Також, матеріалами справи встановлено, що [PERSON], 2009 року народження, у відповідності до медичного висновку №48 про дитину інваліда віком до 16 років, виданого КУ "Дитяча міська поліклініка №6" 12 травня 2016 року, є інвалідом з народження та підлягає відповідного медичного обслуговування та перебування лише у спеціальних закладах дошкільної освіти для дітей із хронічними захворюваннями серцево-судинної системи. Судом встановлено, що позивачка зверталась до органів Державної міграційної служби міста Одеси з метою реєстрації місця проживання малолітньої дитини [PERSON], однак їй в реєстрації місця проживання дитини за адресою матері було відмовлено через відсутність згоди батька - [PERSON]. Стаття 160 Сімейного кодексу України встановлює, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом 10 днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Для реєстрації особа подає: письмову заяву, паспортний документ (свідоцтво про народження дитини), квитанцію про сплату державного мита та ін. Діти віком від 15 до 18 років подають заяву особисто. Від імені дітей, які не досягли 15 років така заява подається обома батьками. Наказом МВС України від 22.11.2012 року №1077 "Про затвердження Порядку реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів" передбачено, що реєстрація місця проживання особи може бути здійснена з одночасним зняття з реєстрації з попереднього місця проживання, але якщо батьки дитини, яка не досягла 14 років проживають за різними адресами, для реєстрації її місця проживання разом із одним із батьків, надається письмова згода другого батька та довідка територіального підрозділу або адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України за місцем його проживання про те, що ця дитина не зареєстрована разом з ним. Відповідно до ст.3 Конвенції Організації Об'єднаних Націй «Про права дитини» прийнятої резолюції 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 та набула чинності для України 27 вересня 1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави - учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Пунктом 54 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Частинами 1-3 статті 23 Конвенції ООН "Про права дитини" визначено, що держави-учасниці визнають, що неповноцінна в розумовому або фізичному відношенні дитина має вести повноцінне і достойне життя в умовах, які забезпечують її гідність, сприяють почуттю впевненості в собі і полегшують її активну участь у житті суспільства. Держави-учасниці визнають право неповноцінної дитини на особливе піклування, заохочують і забезпечують надання, за умови наявності ресурсів, дитині, яка має на це право, та відповідальним за турботу про неї допомогу, щодо якої подано прохання і яка відповідає стану дитини та становищу її батьків або інших осіб, що забезпечують турботу про дитину. На забезпечення особливих потреб неповноцінної дитини допомога згідно з пунктом 2 цієї статті надається при можливості безкоштовно з урахуванням фінансових ресурсів батьків або інших осіб, що забезпечують турботу про дитину, та має на меті забезпечення неповноцінній дитині ефективного доступу до послуг у галузі освіти, професійної підготовки, медичного обслуговування, відновлення здоров'я, підготовки до трудової діяльності та доступу до засобів відпочинку таким чином, який призводить до найбільш повного по можливості втягнення дитини в соціальне життя і досягнення розвитку її особи, включаючи культурний і духовний розвиток дитини. На виконання постанови Верховної Ради від 21.03.91 року «Про введення в дію Закону« Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні »(далі - Закон) Кабінет Міністрів прийняв постанову від 27.01.92 року № 31« Про Комплексну програму розв'язання проблем інвалідності ». Відповідно до ст. 2 названим Законом інвалідом є особа зі стійким розладом функцій організму, зумовленим захворюванням, наслідком травм або з уродженими дефектами, що призводять до обмеження життєдіяльності, до необхідності в соціальній допомозі і захисті. Інвалідність дитини, як міра втрати здоров'я, визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи Міністерства охорони здоров'я України. Держава гарантує дітям-інвалідам дошкільне виховання, здобуття освіти на рівні, що відповідає їх здібностям і можливостям. Дошкільне виховання та освіта дітей-інвалідів здійснюється в загальних або спеціальних дошкільних та навчальних закладах. При навчанні, а також професійній підготовці інвалідів, поруч із загальними формами допускається і альтернативні форми освіти. Обдаровані діти-інваліди мають право на безкоштовне навчання музикою, образотворчого, прикладного мистецтва у загальних закладах або спеціальних позашкільних навчальних закладах (ст. 21 Закону). За інших рівних умов діти-інваліди мають переважне право на вступ у вищі і середні спеціальні навчальні заклади. Під час навчання пенсія і стипендія інваліду виплачується в повному розмірі (ст. 22 Закону). Матеріальне, соціально-побутове та медичне забезпечення інвалідів здійснюється у вигляді грошових витрат (пенсій, допомоги, одноразових виплат), забезпечення медикаментами, технічними або іншими засобами, включаючи автомобіль, крісла-коляски, протезно-ортопедичні вироби, друковані видання із спеціальним шрифтом, звукопідсилюючу апаратуру, а також шляхом надання послуг з медичної, соціальної, трудової, професійної реабілітації, побутовому та торговельному обслуговуванню. Види необхідної матеріальної, соціально-побутової та медичної допомоги визначаються органами медико-соціальної експертизи в індивідуальній програмі реабілітації (ст. 36 і 37 Закону). Місцева державна влада і управління зобов'язані забезпечувати інвалідам необхідні умови для вільного доступу і відвідування культурно-розважальних закладів та спортивних споруд для занять фізкультурою і спортом, а також забезпечувати надання спеціального спортивного інвентарю. Враховуючи те, що малолітня дитина - інвалід [PERSON], 2009 року народження, проживає разом із матір'ю у [ADDRESS], а також враховуючи ухилення батька [PERSON] від свого обов'язку з надання піклування дитині та участі у її житті, зокрема, ухилення від надання згоди на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини, враховуючи права малолітньої дитини - інваліда на дошкільне виховання, матеріальне, соціально-побутове та медичне забезпечення, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved