Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до Дубровицького районного суду Рівненської області ззазначеним позовом та просять суд поділити між власником [PERSON] та відповідачами [PERSON] і [PERSON], земельну ділянку на підставі п.4 ст.120 ЗК України, залишивши при цьому дорогу - заїзд до квартири у спільне користування. \~ \~ \~ \~Позовні вимоги позивачі обгрунтовують тим, що [PERSON] є власником квартири №2, по вулиці Миру,25, в м.Дубровиця Рівненської області. Власником квартири №1 у будинку є відповідач [PERSON]. Прилегла до будинку земельна ділянка перебуває у комунальній власності м.Дубровиця, якою позивачі та відповідачі спільно користуються. Відповідач [PERSON] обробляє майже всю прибудинкову територію та користується нею самостійно, не залишивши позивачам навіть місця для проїзду транспортних засобів до будинку та господарських будівель. Також вказують, що відстань від стін будинку позивачів до земельної ділянки відповідачів 0,80 см. та 1,20 см. 30 грудня 2003 року рішенням Дубровицької міської ради №209 було надано дозвіл на приватизацію земельної ділянки, але з невідомих причин тодішня власник квартири №2 по вулиці Миру, 25 в м.Дубровиця Рівненської області [PERSON] та [PERSON] цим правом не скористались. 28 січня 2015 року позивач [PERSON] звернулась до Дубровицької міської ради із заявою про поділ земельної ділянки та у вересні 2015 року виконавчим комітетом Дубровицької міської ради було надано дозвіл на приватизацію земельної ділянки. 25 березня 2016 року позивач вдруге звернулась із заявою до Дубровицької міської ради щодо поділу земельної ділянки, оскільки відповідач [PERSON], як власник квартири №1, безпідставно ухиляється від погодження меж земельної ділянки, чим порушує їхні права, як суміжних землекористувачів та не дотримується правил добросусідства. Після цього було здійснено виїздне засідання Дубровицької міської ради, для того, щоб вирішити конфліктну ситуацію на місці, але згоди між сторонами досягнуто не було. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні позивач [PERSON], яка є також представником позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила задовольнити позов з наведених у позовній заяві підстав. Від відповідачів до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому просять у задоволенні позову відмовити, оскільки у власності позивача [PERSON] перебуває квартира [ADDRESS] та земельна ділянка за вказаною адресою, площею 0,0227 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5621810100:01:008:0286, розмір частки 1/1. Однак, у власності позивачів немає іншої земельної ділянки, а є земельна ділянка, яка належить Дубровицькій міській раді, яку вони і просять розділити. Проте, оскільки вони не є її власниками, то і розділити її не мають права. Крім того, у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили, що позивачі намагались вирішити даний спір за допомогою органу місцевого самоврядування та з рішенням якого вони не погоджуються, що слугувало б підставою звернення до суду. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи Дубровицької міської ради у судовому засіданні пояснила, що Дубровицька міська рада не заперечує проти розподілу спірної земельної ділянки, оскільки вже протягом декількох років між позивачами і відповідачами існує спір щодо користування земельною ділянкою, яка перебуває у комунальній власності. Проте, через відмову відповідачів погоджувати межі земельної ділянки, розділити земельну ділянку немає можливості. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши повно і всебічно обставини справи, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частина 1 ст.\~4\~ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування квартири від 14 березня 2014 року [PERSON] подарувала квартиру [ADDRESS], своєму батьку [PERSON] (а.с.4). Право власності останнього на вказану квартиру підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №18993823 від 14.03.2014 року (а.с.5). Рішенням Дубровицької міської ради від 30 грудня 2003 року №209, земельна ділянка загальною площею 0,0735 га передана у приватну власність для обслуговування жилих будинків, господарських будівель та споруд [PERSON] та [PERSON] (а.с.10), однак, документи, які б посвідчували право власності на земельну ділянку не були виготовлені жодною із сторін. Рішенням виконавчого комітету Дубровицької міської ради Рівненської області №258 від 26 червня 2015 року "Про розгляд земельного спору між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] по вулиці Миру, 25, в м.Дубровиця", погоджено межу земельної ділянки згідно кадастрового плану, зазначеного у документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON], яка перебуває у його фактичному користуванні для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд по вулиці Миру, 52/2, в м.Дубровиця (а.с.62). Рішенням Дубровицької міської ради Рівненської області від 18 серпня 2015 року №1018, [PERSON] передано у власність земельну ділянку по вул. Миру, 25/2, площею 0,0073, категорії «землі житлової та громадської забудови» з відповідним додатком «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам, що перебувають у їх користуванні на території м. Дубровиця» (а.с.63-64). Згідно копії свідоцтва про право власності серії СТА №850714 від 02.09.2015 року, [PERSON] є власником земельної ділянки по вулиці Миру, 25/2, в м.Дубровиця Рівненської області, цільове призначення якої є: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) 0,0227 га (а.с.65), що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №43159779 від 02.09.2015 року (а.с.65,66). Також, як встановлено судом та не заперечувалось в судовому засіданні сторонами, відповідачам [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01 грудня 2003 року, належить на праві спільної часткової власності квартира [ADDRESS]. Відповідно до ч.4 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Статтею 83 цього Кодексу визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності, земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про розмежування земель державної та комунальної власності" від 5 лютого 2004 року № 1457-IV до земель комунальної власності територіальних громад сіл, селищ, міст належать усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної власності та земель, віднесених до державної власності. Отже, земельна, яку позивачі бажають розділити належить до комунальної власності Дубровицької міської ради. Статтею 152 ЗК України\~передбачено, що власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст.ст.125, 126 ЗК України, виникнення права на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки, виникають з моменту державної реєстрації цих прав.\~Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до\~Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. За змістом ч.2 ст.182 ЗК України лише власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. В даному випадку позивачі не мають зареєстрованих у встановленому порядку речових прав на земельну ділянку, яку вони просять розподілити, а тому підстави для задоволення їхніх позовних вимог про поділ земельної ділянки, яка не перебуває у їхній власності відсутні, оскільки такою ділянкою має право розпоряджатися лише орган місцевого самоврядування. Крім того, відповідно до ч.1, 2 ст.158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Частиною 3, 5 ст.158 ЗК України передбачено, що органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Отже, в даному випадку спори щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності громадян, вирішуються органами місцевого самоврядування, а в разі з їх незгодою судами. Проте, рішень органів місцевого самоврядування з приводу вирішення земельного спору, чи інших доказів, які б вказували на намагання позивачами врегулювати такий спір в досудовому порядку в матеріалах справи - відсутні, що вказує на передчасність звернення позивача із вказаним позовом до суду. Також слід зазначити, шо згідно з ч. 1, ч. 5 і ч. 6\~ст. 81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У позовній\~заяві позивач\~просить суд поділити між власником [PERSON] та відповідачами [PERSON] і [PERSON], земельну ділянку згідно Закону України на підставі п.4 ст.120 ЗК України, залишивши при цьому дорогу - заїзд до її квартири у спільне користування. Пленум Верховного Суду України у п. 18-1постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» розяснив, що при вирішенні вимог про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд має з'ясовувати, зокрема,чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження. Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з врахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо. У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7«Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України №2 від 19 березня 2010 р.) розяснено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.5 ст.12 ЦПК України суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків. Відповідно до ст.143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Як варіант поділу земельної ділянки, позивачами долучено схему поділу земельних ділянок із врахуванням відсоткової частки в м.Дубровиця, по вулиці Миру, 25 Рівненської області, яка виконана сертифікованим інженером [PERSON] в маштабі 1:500 (а.с.154). Проте долучена схема не може бути сприйнята судом, як належний варіант поділу земельної ділянки, оскільки на ній значаться лише умовні позначки та не зрозуміло, де знаходиться земельна ділянка позивачів та відповідачів, а також межі тих ділянок, які має використовувати кожна зі сторін, і тих, які виділено та як сторони мають проходити до будинку, будівель, споруд та на вулицю. У зв'язку з цим судом роз'яснювалося право позивачу на подання клопотання про призначення у справі судової земельно-технічної експертизи для встановлення цих обставин. Проте, таким правом позивачі не скористалися. Отож, враховуючи те, що позивачі просять розділити земельну ділянку, не маючи при цьому зареєстрованих у встановленому порядку речових прав на неї, яка перебуває у комунальній власності, не надано ними рішень органів місцевого самоврядування чи інших доказів з приводу вирішення земельного спору в досудовому порядку, тому суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: dismissed