Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-25 00:00:00

14.08.2015 [PERSON] звернулася до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу з позовом до ПАТ КБ «Фінансові ініціативи», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, про захист прав споживачів, дострокове розірвання договору банківського вкладу, видачу банківського вкладу і відшкодування понесених витрат. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та відповідачем -1, було укладено договір банківського вкладу № 381542 «Вклад Цікавий» у Криворізькому відділенні ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» в іноземній валюті на суму 3012 доларів США 00 центів від 12.01.2015 строком по 08.12.2015. На виконання п. 1.1. Договору, банк прийняв 12.01.2015, а вкладник передав в управління банку грошові кошти у сумі 3012 доларів США на строк із моменту зарахування вкладу на рахунок № 26309003013287 по 08.12.2015, строк зберігання вкладу 330 календарних днів включно зі сплатою 10,75 процентів річних, яка діє до 09.10.2015, а потім 2 проценти річних. Відповідно до умов Договору нараховані проценти вкладу виплачуються щомісячно, кожного 12 числа місяця, починаючи з 1-го місяця, наступного за місяцем укладання договору та в дату повернення, зазначену у п. 2 договору або в день повернення вкладу з інших підстав, передбачених договором та законодавством України. Сума нарахованих процентів сплачується банком шляхом безготівкового перерахування на власний поточний рахунок за №26250019254101. Відповідно до умов договору передбачено дострокове розірвання договору на підставі письмової заяви вкладника про дострокове розірвання договору і отримання суми вкладу та процентів в день розірвання договору шляхом безготівкового перерахування на поточний рахунок вкладника. Позивач неодноразово зверталася до банку з заявою про дострокове розірвання договору банківського вкладу, вперше 28.05.2015, але грошові кошти не отримала, тому звернулася з позовом до суду, в якому просить достроково розірвати договір банківського вкладу № 381542 «Вклад Цікавий» укладений 12 січня 2015 року між Криворізьким відділенням ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» та [PERSON] на суму 3012 доларів США 00 центів; стягнути із ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» грошові кошти по договору банківського вкладу № 381542 «Вклад Цікавий» суму депозитного вкладу в розмірі 3012,00 (три тисячі дванадцять доларів США 00 центів); суму нарахованих процентів 135,15 (сто тридцять пять доларів США 15 центів); витрати на правову допомогу в розмірі 500 гривен та 5000 гривен, в рахунок відшкодування моральної шкоди. У судовому засіданні позивач та її представник, кожен окремо, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечували. Представники відповідачів в судове засідання не зявилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Оскільки, позивач не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд постановляє ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст.1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з ч. 1,2 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. Перевіряючи матеріали справи, судом встановлено, що 12 січня 2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» Криворізьке відділення № 9 було укладено договір банківського вкладу № 381542 «Вклад Цікавий» в іноземній валюті на суму 3012 доларів США 00 центів за умовами якого позивач внесла, а відповідач прийняв грошові кошти на строк із моменту зарахування вкладу на рахунок №26309003013287 по 08.12.2015, строк зберігання вкладу 330 календарних днів включно зі сплатою 10,75 процентів річних, яка діє до 09.10.2015, а потім 2 проценти річних (а.с. 5-7). Відповідно до умов Договору нараховані проценти вкладу виплачуються щомісячно, кожного 12 числа місяця, починаючи з 1-го місяця, наступного за місяцем укладання договору та в дату повернення, зазначену у п. 2 договору або в день повернення вкладу з інших підстав, передбачених договором та законодавством України. Сума нарахованих процентів сплачується банком шляхом безготівкового перерахування на власний поточний рахунок за №26250019254101 (а.с.5). Відповідно до умов договору передбачено дострокове розірвання договору на підставі письмової заяви вкладника про дострокове розірвання договору і отримання суми вкладу та процентів в день розірвання договору шляхом безготівкового перерахування на поточний рахунок вкладника (а.с. 5). Відповідно до виписки по угоді №381542 від 12.01.2015, розрахунковий період з 12.01.2015 по 22.06.2015 на особовому рахунку №26309003013287 обліковуються грошові кошти в розмірі 3012 (три тисячі дванадцять доларів США 00 центів), сума депозитного вкладу та 135 доларів США 15 центів (сто тридцять пять доларів США 15 центів) сума нарахованих відсотків за депозитним вкладом, відповідно загальна сума грошових коштів по депозитному вкладу складає 3147 доларів США 15 центів (три тисячі чотирнадцять доларів США 15 центів) (а.с. 11-25). Судом встановлено, що позивач неодноразово, 28.05.2015, 12.06.2015, 16.07.2015 зверталася до відповідача з заявою про дострокове розірвання договору банківського вкладу (а.с. 8, 9, 10), але кошти за її заявою відповідачем повернуто не було. Європейський суд з прав людини у справі ZOLOTAS ПРОТИ ГРЕЦІЇ (No 2) зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави (Nejdet Sahin і Perihan Sahin проти Туреччини, [ВП], № 13279/05, § 56, 20 жовтня 2011 року)». Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»: «суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права». Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності Позивачу, Відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст.5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. Крім того, ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Також, ч.ч. 1, 2, ст. 319 та ч. 2 ст. 386 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до положень ч.ч. 1-3 ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Згідно зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. При цьому, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Судом у судовому засіданні встановлено, що відповідач не виконав вимоги позивача щодо розірвання договору банківського вкладу, повернення коштів, чим допустив порушення його прав як вкладника. Враховуючи, що з діючих норм законодавства вкладник за договором банківського вкладу, в силу ст.ст. 1060, 1061 ЦК України, вправі вимагати від банку повернення здійсненого вкладу разом з нарахованими процентами в будь-який момент, а банк, отримавши відповідну вимогу, повинен видати вклад у повному обсязі. Банк не виконав вимог позивача та не повернув суми вкладу, тому суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми вкладу за вказаним договором. Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Частиною 2 п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Отже, в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач не виконує свої зобовязання по договору банківського вкладу № 381542 «Вклад Цікавий» від 12.01.2015 і не повертає позивачу належні йому кошти, внаслідок чого, утворилась заборгованість відповідача перед позивачем, а саме заборгованості по вкладу в розмірі 3012 доларів США сума депозитного вкладу, 135 доларів США 15 центів сума нарахованих відсотків, усього 3147 доларів США 15 центів, що еквівалентно 74812 грн. 79 коп. станом на 26.11.2015, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Так, суд вважає доведеним в ході судового розгляду, що у результаті неповернення відповідачем суми вкладу позивачу було завдано моральної шкоди та, враховуючи вимоги розумності і справедливості, характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, стягнути з відповідачів на користь позивача 2000 гривень. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що вимоги підлягають частковому задоволенню. Крім того, запроваджена тимчасова адміністрація та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ КБ "Фінансова ініціатива" на підставі постанови Правління Національного банку України від 23.06.2015 № 408 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ФІНАНСОВА ІНІЦІАТИВА» до категорії неплатоспроможних» відповідно до якої виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 23.06.2015 прийнято рішення №121 про запровадження з 24.06.2015 тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, не є перешкодою щодо повернення депозитних вкладів виходячи з такого. Підстави припинення зобовязань визначено гл.50 Цивільного кодексу, а ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» лише встановлює певні особливості виконання таких зобовязань. Норма закону про незадоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку з огляду на поняття «задоволення» (фактичне одержання управленою стороною від боржника предмета зобовязання) не є підставою для відмови в задоволенні відповідного позову, оскільки судове рішення є лише способом захисту порушених прав та безпосередньо не приводить до задоволення вимоги кредитора, оскільки останнє відбувається внаслідок виконання рішення добровільно чи примусово. Умови і порядок виконання рішень судів у примусовому порядку в разі невиконання їх добровільно визначено Законом України «Про виконавче провадження». Внаслідок прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання негативному впливу на стабільність банківської системи» п.9 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що виконавчі провадження підлягають обовязковому зупиненню у випадку запровадження тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку або ліквідації банку відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Таким чином, вбачається, що заборона на задоволення вимог кредиторів або примусове стягнення коштів, звернення стягнення на майно банку забезпечується шляхом обовязкового зупинення виконавчого провадження, відкритого на підставі виданого судом виконавчого документа. Однак саме по собі винесення судового рішення про стягнення заборгованості не приводить до задоволення вимог кредитора, а відтак не суперечить мораторію. Водночас, за змістом ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Також ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір стосовно його прав та обовязків цивільного характеру або підтвердить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Наведене дає підстави для висновку, що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не є перешкодою для розгляду судом відповідного позову та у випадку встановлення порушення прав позивача його задоволення. У разі ж відмови в задоволенні позову внаслідок уведення тимчасової адміністрації банку-відповідача будуть порушені конституційні права особи на судовий захист, адже після усунення такої обставини особа буде позбавлена права на повторне звернення до суду з відповідним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Позивач просить суд стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 500 грн. Пунктом 47 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 4 роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року N 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 4 роз'яснено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Суд враховує, що позивач в позові просить стягнути витрати за надання юридичної допомоги в розмірі 500 грн., без надання відповідної квитанції про оплату зазначених витрат, не надано акт виконаних робіт на підтвердження кількості годин, затрачених особою, яка надавала правову допомогу. Крім того, в угоді № 8/4 про надання правової допомоги від 24.09.2015 зазначено, що надання правової допомоги адвокатом клієнту буде відбуватися на безоплатній основі (а.с. 42). З таких підстав суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог про відшкодовування зазначених витрат. Згідно ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 748 гривень 13 копійок.

Outcome: partial