Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

У грудні 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], про встановлення факту належності домоволодіння на праві спільної сумісної власності, про визнання недійсним в 1/6 частині свідоцтва про право на спадщину за заповітом і визнання права власності на 1/6 частину домоволодіння в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позову зазначила, що її та відповідачки батьки [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 жовтня 1978 року, проживали однією сім'єю та вели спільне господарство. В період шлюбу за спільні кошти 16 січня 1986 року вони придбали домоволодіння [ADDRESS], право власності на яке було зареєстровано за [PERSON] в КП ДМБТІ 17 лютого 1986 року на підставі договору купівлі-продажу. Після придбання будинку батьки разом з позивачкою та відповідачкою поселилися в зазначеному домоволодінні. [INFO] [PERSON] померла, не залишивши заповіту. На день смерті їй належало право власності на 1/2 частину спірного будинку. На день її смерті позивачка була малолітньою дитиною, якій виповнилося 10 років та вона проживала в спірному будинку разом з батьком. Будучи зареєстрованим в даному будинку, батько фактично прийняв спадщину як сам так і в інтересах позивачки, як законний представник малолітньої дитини. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2015 року встановлено факт прийняття позивачкою спадщини після смерті матері. Рішення набрало чинності. Іншими спадкоємцями після смерті матері на 1/6 частину домоволодіння кожний були її батько та сестра - відповідачка. [INFO] помер її батько [PERSON], який за життя зробив заповіт та заповідав все належне йому майно відповідачці. Після його смерті відкрилася спадщина на ? частину спірного домоволодіння, а також на 1/6 частину, яку він успадкував після смерті дружини, всього 2/3 частини спірного домоволодіння, яка успадкована відповідачкою. 15 липня 2014 року відповідач отримала в нотконторі свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті батька на спірне домоволодіння в цілому, чим порушила права позивачки. Про отримання сестрою свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння в цілому позивач дізналася лише після звернення відповідачкою до суду з позовом про її виселення з нього. Вважає, що свідоцтво про право на спадщину має бути визнано частково недійсним та визнано за нею право власності на 1/6 частину спірного домоволодіння за нею, оскільки постановою державного нотаріуса Третьої державної нотаріальної контори 20 квітня 2015 року їй відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері, оскільки в неї відсутні документи, що підтверджують право власності спадкодавця на зазначене майно. У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити з підстав зазначених у позові. Відповідач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, проти їх задоволення заперечували. Заслухавши сторони, свідків, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як встановлено в судовому засіданні, 14 жовтня 1978 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що не заперечувалося сторонами та підтверджується матеріалами справи (а.с. 15). Від даного шлюбу останні мали двох дітей, а саме: [PERSON] та [PERSON], які є рідними сестрами, що підтверджується копіями свідоцтв про народження останніх, в яких батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с.16, 17). У період шлюбу подружжям [PERSON] було придбано домоволодіння [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 16 січня 1986 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хілько Л.А. та зареєстровано в реєстрі за № 1-125 (а.с. 11-12). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER], виданим 12 вересня 1995 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Красногвардійської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська (а.с. 18). Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК України (ред. 1963 року), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Статтею 549 ЦК України (ред. 1963 року), передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] є її чоловік - [PERSON], та доньки - [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Факт прийняття позивачкою спадщини після смерті [PERSON] встановлено рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2015 року по справі № 204/647/15-ц (а.с. 50-55), яке набрало законної сили. Також, судом встановлено, що 03 квітня 2012 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER], виданого відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області 14 квітня 2012 року (а.с. 19). Спадкоємцем за заповітом після його смерті є відповідач по справі [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 15.07.2014 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-866 (а.с. 43). Як вбачається з зазначеного свідоцтва, спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що належав спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 16 січня 1986 року за реєстром № 1-125, зареєстрованого в Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації 17 лютого 1966 року, і записано в реєстрову книгу під № 455-90. 20 квітня 2015 року позивач звернулася до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори с заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої 02.09.2015 року [PERSON] Своєю постановою від 20 квітня 2015 року державний нотаріус Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], після матері - [PERSON], померлої [INFO], через відсутність документів, що підтверджують право власності [PERSON] на частину вищезазначеного житлового будинку (а.с. 22). У квітні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про встановлення факту прийняття спадщини, про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2015 року, було встановлено факт прийняття [PERSON] спадщини після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с. 50-52). Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2015 року, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2015 року, залишено без змін (а.с. 53-55). Згідно ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.25008 року № 7, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Стаття 203 ЦК України, передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне, визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 15.07.2014 року, видане державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі № 2-866, на ім'я [PERSON] в частині успадкування права власності на 1/6 частину домоволодіння [ADDRESS]. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Частиною 1 ст. 1222 ЦК України, передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Тому, суд приходить до висновку, що за [PERSON] необхідно визнати в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] право власності на 1/6 частину домоволодіння [ADDRESS], що складається: з житлового будинку літ. А-1, житловою площею 51,4 кв.м, загальною площею 68,9 кв.м, вбиральні літ. Б, стін сараю літ. В. Що стосується вимоги позивачки про встановлення факту належності [PERSON] та [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності, то вона не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Згідно ст. 16 ЗУ «Про власність», майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України. Згідно ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Отже, вказаною нормою передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. До спільного майна подружжя відносяться придбані під час шлюбу будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не передбачено законом. За змістом ст. ст. 24, 28 КпШС України, не належить до спільної сумісної власності майно, яке належало подружжю до укладення шлюбу, а також одержане ними під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо); воно є власністю кожного з них. Майно, нажите кожним з подружжя під час роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, судом може бути також визнано власністю кожного з них. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію). Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року, розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону "Про власність", ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"). Відповідно до ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Аналізуючи вказані норми, суд приходить до висновку, що потреба у встановленні факту належності [PERSON] та [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності, відсутня, оскільки нормами чинного законодавства передбачена презумпція віднесення даного майна до спільної сумісної власності подружжя. В судовому засіданні відповідачка та її представник посилалися на ту обставину, що спірне домоволодіння не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], оскільки воно було придбано за особисті грошові кошти батька померлого [PERSON], які він отримав з продажу свого майна та передав сину. На підтвердження даної обставини відповідачкою та її представником було заявлено у якості доказів покази свідків. Однак, суд не приймає до уваги як належні та допустимі докази пояснення допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON], оскільки відповідно до ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Інших належних та допустимих доказів купівлі-продажу спірного будинку за особисті кошти [PERSON] чи за кошти його батька, суду не надані. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, з відповідачки на користь позивачки необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1 927 грн. 90 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial