Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування домоволодіння. В обґрунтування вимог зазначив, що йому на підставі рішення виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради від 19.07.2006 р. № 282 належало домоволодіння № 43 по вул. Алітна в м. Кривому Розі. 25.02.2015 р. між ним та його дружиною, відповідачкою [PERSON], було укладено договір дарування житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом 3 державної нотаріальної контори. Земельна ділянка з кадастровим номером 1211000000:03:004:0157 не була приватизована. На момент укладення договору він перебував у негативному психологічному стані, що було викликано його станом здоровя. Він мав намір правочином схилити свою дружину до догляду за ним при погіршенні стану його здоровя: йому було поставлено діагноз злоякісна пухлина легень, що викликає швидкий розвиток хвороби та тяжкі наслідки. Відповідачка наполягала на тому, що необхідно переоформити будинок, щоб вона могла займатися його лікуванням, тому саме під її впливом був укладений договір. Крім того правочин, який він оспорює, не потягнув за собою правові наслідки: він фактично залишається власником домоволодіння, земельна ділянка залишається на його імені, він продовжує сплачувати податки, особові рахунки хоч і переоформлені на дружину, однак витрати по оплаті за комунальні платежі несе він. Лише в цьому році він виявив, що укладений інший договір, а не договір довічного утримання, коли відповідачка почала виганяти його з дітьми з будинку, стверджуючи, що вона є власником домоволодіння, однак цей будинок є його та дітей єдиним місцем проживання, іншого житла вони не мають. Просить суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку, посвідчений державним нотаріусом 3 державної нотаріальної контори від 25.02.2015 р., укладений між ним та [PERSON], відповідно до якого він подарував [PERSON] житловий будинок з господарчими спорудами за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Алітна, 43 та скасувати державну реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Ухвалою суду від 21.08.2017 провадження у справі відкрито. Ухвалою суду від 21.08.2017 за заявою позивача [PERSON] було забезпечено позов шляхом накладання арешту на домоволодіння №43 по вулиці Алітна в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області. В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали з підстав, викладених в позовній заяві, наполягали на його задоволенні. Окремо позивач пояснив, що коли йому в 2014 році був встановлений діагноз рак легенів, він звернувся до юриста, який порадив укласти договір довічного утримання з його дружиною, однак дружина сказала, що договір дарування є дешевшим, тому саме цей договір і був укладений. Не зважаючи на цей договір дарування, він продовжує утримувати будинок, іншого житла у нього немає. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала. Представник третьої особи - Виконавчого комітету Криворізької міської ради в судове засідання не з'явився, до суду надійшла заява про слухання справи за відсутності представника, при винесенні рішення покладаються на розсуд суду. Третя особа державний нотаріус\~Третьої Криворізької\~державної нотаріальної\~контори в судове засідання не з'явився, до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника нотаріальної контори. Допитаний в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що знає [PERSON] по роботі. В 2014 році від [PERSON] дізнався, що він захворів, у нього підозра на рак. Пізніше, від [PERSON] дізнався, що у нього проблеми з дружиної, йшло до розлучення. Знає, що близько 10 років, час їх знайомства, [PERSON] є власником будинку по вул.Алітна 43, він сплачує всі комунальні послуги, робить ремонт. Він є єдиним годувальником в сім'ї. Свідок [PERSON] суду пояснив, що перебуває із [PERSON] в дружніх стосунках, разом із [PERSON] він хрестив дитину. Так, близько 10 років тому [PERSON] придбав будинок по вул.Алітна, 43. В 2014 році у [PERSON] погіршилось здоров'я, ракове захворювання легенів. Володимир вирішив зробити дарственну на [PERSON], щоб вона за ним доглядала. Після укладення договору дарування, [PERSON] разом із сім'єю продовжує проживати в будинку по вул.Алітна, 43, сплачує за будинок, робить ремонт. Вислухавши позивача та його представника, відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Як встановлено судом, [PERSON] з 30 березня 2007 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (а.с. 5 копія свідоцтва про шлюб), від якого мають дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 6,7 копії свідоцтв про народження). 25 лютого 2015 року [PERSON] як дарувальник передав у власність [PERSON] як обдаровуваній належний йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого згідно з рішенням Виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті [PERSON] ради «Про видачу права власності на домоволодіння по вулиці Алітній,43» від 19.07.2006 р. за № 282, рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області справа № 2-20/2010 від 01.04.2010 р., житловий будинок з господарчими спорудами, що розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Алітна, будинок №43 (а.с. 9-10 копія договору). Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Вказане підтверджується розясненнями, наданими в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Аналогічний висновок міститься й у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014\~року (справа\~№ 6- -9цс14), 18 червня 2014 року (справа № 6-69цс14), 21 жовтня 2015 року (справа\~№6-202цс15),\~27\~квітня 2016\~року (справа\~№ 6-372цс16),\~від 02\~грудня 2015 року (справа №6-2087цс15); від 16 березня 2016 року (справа\~№ 6-93цс16), в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини; та в\~постанові Верховного\~Суду від\~03\~травня 2018\~року по\~справі №334/7904/15-ц,\~правова позиція\~якого відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В матеріалах справи міститься виписка Комунального закладу "Криворізький онкологічний диспансер" Дніпропетровської обласної ради", з амбулаторної карти № 2640 хворого [PERSON], [INFO], який вперше звернувся до КЗ "КОД " ДОР" в листопаді 2014 року та якому після перегляду рентгенологічних знімків та первинного огляду лікаря онколога було виставлено попередній діагноз: Susp.Cr верхньої долі правої легені кл.гр.1а. Хворому призначено обстеження та госпіталізація в торакальне відділення ОД. З грудня 2014 р. по червень 2016 р. на прийом не зявлявся не зважаючи на неодноразові запрошення. 30.06.2016 р. повторно оглянутий за контрольними обстеженнями, даігноз не підтвердився. Згідно довідки голови квартального (вуличного) комітету № 17 Довгинцівського району м.Кривого Рогу від 30 березня 2018 року, [PERSON] з 2007 року по теперішній час зареєстрований та проживає в [INFO] та відповідно до наданих чеків сплачує комунальні платежі. З огляду на викладене, враховуючи показання свідків, суд встановив, що [PERSON] за станом здоров'я потребуючи стороннього догляду та матеріальної допомоги, погодився на передачу домоволодіння, яке є його єдиним житлом та у якому він продовжував проживати після укладення договору дарування, у власність [PERSON] лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем, тому дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним спірного договору дарування в порядку статті 229 ЦК України. Згідно частини 2 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 № 1952-IV, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. За таких обставин суд вважає необхідним скасувати рішення про державну реєстрацію договору дарування від 25.02.2015 р., на підставі якого проведено державну реєстрацію прав. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховую вимоги ч.1 ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З аналізу статті 141 ЦПК України вбачається, що сторона повинна заявити вимогу про відшкодування судових витрат з іншої сторони. Так, позивачем по справі на виконання ухвали суду від 18 серпня 2017 року сплачено судовий збір в сумі 640,00 грн. (а.с. 20а), однак оскільки вимога про відшкодування судових витрат позивачем не заявлялася, вони покладаються на позивача. Крім того, згідно частин 7,8 ст. 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом девяноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. Враховуючи викладене, суд вважає необхідним продовжити дію заходів забезпечення позову згідно ухвали суду від 21.08.2017 протягом девяноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили. На підставі викладеного,

Outcome: approved