Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-23 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення коштів, посилаючись на те, що 26 вересня 2007 року між філією "Відділення Промінвестбанку в м. Рахів Закарпатської області" та [PERSON] було укладено кредитний договір №1630, за яким [PERSON] отримала у кредит 60000гривень готівкою. За цим договором, він [PERSON], виступив поручителем перед кредитором за виконання боржником [PERSON] своїх зобов"язань перед кредитором. Дані зобов"язання по кредиту [PERSON], як боржником не виконувалися. Отримавши кредит у розмірі 60000 гривень [PERSON] зникла у неві домому йому напрямку і з нею не було жодного зв"язку. Кредитором філією "Відділення Промінвестбанкув м. Рахів, закарпатської області, йому як поручителю, було надіслано вимогу, щодо погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, так, як боржник [PERSON] зникла, і з нею не було жодного зв"язку. Він як добросовісний поручитель виконав взяті на себе зобов"язання та сплатив кредитору кредит в сумі 60000 гривень та відсотки за користування кредитом в сумі 39330,34 гривень. Ним, замість [PERSON] було сплачено банку загальнусуму в розмірі 99330,34 гривень. У кінці 2013 року [PERSON] з"явилася в м.Рахів , тоді ним було усно висунуті вимоги до [PERSON] про повернення коштів, які він замість неї заплатив. Однак [PERSON] категорично відмовилась повертати кошти, і в подальшому почала його всіляко уникати, за місцем реєстрації не з"являлася. На підставі наведеного, просила стягнути із [PERSON] в його користь 99330,34 гривень тта 993,30 гривень судового збору. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просить дану справу розглянути у його відсутності на підставі наявних матеріалів у справі, та позовні вимоги задовольнити. Відповідачка [PERSON], будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з"явилася. Суд, вивчивши обставини справи, дослідивши їх докази, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 26 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком в особі керуючого філії «Відділення Промінвестбанку в м. Рахів Закарпатської області та [PERSON], [PERSON] було укладено іпотечний договір №1630. Цей договір забезпечував вимоги іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору №1630 від 26 вересня 2007 року, укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем [PERSON], за умовами якого остання зобов"язана в порядку, передбаченому кредитним договором, повернути іпотекодержателю до 25 вересня 2017 року кредит в розмірі 60000 гривень та відсотки за користування ним у розмірі 21 відсотків річних, сплатити неустойку, а також відшкодувати іпотекодержателю всі збитки, понесені ним внаслідок невиконання іпотекодавцем умов кредитного договору в розмірі і у випадках, передбачених кредитним договором №1630 від 26 вересня 2007 року. Предметом іпотеки є будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS], та який належить іпотекодавцям на праві приватної спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане 18 квітня 2003 року виконкомом Рахівської міської ради за рішенням №49 від 31 березня 2002 року. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували між собою у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 9 грудня 2011 року розірвано. Звернення позивача до суду зумовлено тим, що зобов"язання відповідачки по кредиту виконані ним, у зв"язку з чим він набув статусу кредитора перед [PERSON]. Сімейним кодексом України у ст. 60 закріплено, що дружина та чоловік, які придбали майно у шлюбі, мають рівні права на це майно. Законодавець встановив презумпцію спільності майна, яке набувається подружжям або одним з подружжя у шлюбі: кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України). У СК України передбачений перелік об'єктів права спільної сумісної власності (ст. 61 СК України). Цей перелік не є вичерпним, що обумовлюється постійним розвитком цивільного обороту та виникненням нових об'єктів права власності, здійснення прав на які, у встановлених законом випадках, переноситься на площину сімейних правовідносин, оскільки безпосередньо пов'язане із реалізацією та захистом прав та законних інтересів їх учасників. Відповідно до ст. 63 СК Украї\-ни дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Договір укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, яке відображається у правовідносинах у процесі здійснення права спільної власності, оскільки обов'язки, які випливають з таких договорів, поширюються на обох з подружжя. Тому, як зазначено в правових позиціях Верховного Суду України, під час розгляду такої категорії справ судам слід з'ясувати в чиїх саме інтересах укладався договір одним з подружжя: своїх особистих чи в інтересах сім'ї, оскільки відповідь на це питання має визначальний характер для правильного вирішення питання про правові наслідки такого договору. У першу чергу в цих випадках необхідно звертати увагу на мету укладання такого договору. Відповідно обов'язок, який випливає з укладеного одним із подружжя договору в інтересах їхньої сім'ї, тобто погашення боргу, є обов'язком для обох з подружжя. Із довідки №02-10/416 від 22 липня 2011 року, виданої завідуючим Рахівського безбалансового відділення філії "Відділення ПАТ Промінвестбанку в м. Ужгород Закарпатської області вбачається, що платежі за кредитом та відсотками здійснювалися майновим поручителем [PERSON]. За період користування кредитом ним сплачено кредит в сумі 60000 гривень та відсотки за користування кредитом в сумі 39330,34 гривень. Питання про звернення регресних вимог, можуть поставати лише після розірвання шлюбу і поділу майна, оскільки специфіка сімейних правовідносин ґрунтується на презумпції спільності майна та здійсненні подружжям права спільної сумісної власності. Тому необхідним є здійснення оцінки доказів щодо укладання договору одним із подружжя в інтересах сім'ї і відповідно використання подружжям цього майна спільно. Позивачем в контексті позовних вимог не доведено, що укладення кредитного договору його дружиною в період перебування у зареєстрованому шлюбі суперечило інтересам сім"ї, і не було укладено в інтересах сім"ї. Більше того, таке вже досліджувалося судом в ході розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа без самостійних вимог: Рахівська міська рада про поділ нерухомого майна житлового будинку, господарських будівель та споруд в натурі між власниками (виділення частки), визначення порядку користування нерухомим майном та присадибною земельною ділянкою та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту окремого проживання та стягнення коштів, виплачених за цивільно-правовими зобов"язанями, де рішенням №305/2794/13-ц від 12 грудня 2014 року в задоволенні зустрічних вимог- стягнення коштів відмовлено. Разом з цим, укладений сторонами іпотечний договір №1630 від 26 вересня 2006 року свідчить про те, що укладення кредитного договору одним із подружжям - [PERSON] відбувалося в інтересах сім"ї, і не інакше, отже і виконання зобов"язання було обов"язком для обох з подружжя. При цьому виконання позивачем зобов"язань одноособово здійснено в період перебування у шлюбі, кредитний договір №1630 від 26 вересня 2006 року позивачем не оскаржувалося. Таким чином, з аналізу встановлених обставин в позивача не виникає право на регресні вимоги щодо [PERSON]. Стосовно посилання позивача на норми ст. 556 ЦК України, за яким він як поручитель, який виконав зобов"язання забезпечене порукою, набув права кредитора у цьому зобов"язанні, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 11 Закону України "Про заставу", статей 1, 11 Закону України "Про іпотеку" майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553 - 559 ЦК), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки. Таким чином, враховуючи що між кредитором і сторонами був укладений іпотечний договір, норми закону про поруку не поширюються на правовідносини, що склалися. З урахуванням наведеного позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed