Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про усунення перешкод в реалізації права володіння, користування, розпорядження, належною йому на праві власності кв. [ADDRESS] шляхом виселення відповідача [PERSON] без надання іншого жилого приміщення. Вимоги позову мотивовані тим, що йому на праві власності належить вказана вище квартира. 12.03.2018 між сторонами по справі укладено договір купівлі-продажу кв. [ADDRESS] . Договір укладався з відкладальною умовою, а саме перехід права власності на квартиру від продавця до покупця пов`язувався з моментом повного розрахунку, який мав бути здійснений до 30.08.2018. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03.08.2018 договір купівлі-продажу, укладений між сторонами, розірвано. При цьому, відповідач добровільно належну позивачу квартиру не звільняє та не виселяється з неї, чим порушує право власності позивача. 23.08.2019 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 06.02.2020 ухвалою суду зупинено провадження по справі до закінчення перегляду в касаційному порядку рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13.08.2019 та постанови Київського апеляційного суду від 12.11.2019 в цивільній справі №754/1564/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору купівлі-продажу. 17.02.2020 ухвалою суду провадження по справі поновлено. 19.08.2020 ухвалою суду постановлено закрити підготовче провадження, спрау призначено до судового розгляду по суті. Від представника позивача до суду надійшла заява про проведення судового засідання за його відсутності. Від відповідача до суду повторно надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211. Разом з тим, Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України №392 від 20.05.2020 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" у чинній редакції, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 з 12.03.2020 по 31.07.2020 (в редакції останніх змін) на всій території України встановлено карантин. Постановою Кабінету Міністрів України від 04.05.2020 №343 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та відповідно до підпункту 8 пункту 2 постанови дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів та психологів. Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 №392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів" запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією (у тому числі у м. Києві). Зокрема, дозволено: з 22.05.2020 регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні; з 25.05.2020 перевезення пасажирів метрополітенами. Наведене свідчить про усунення перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав. За положеннями ст. 129 Конституції України, ст. 2 ЦПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Як зазначено Верховним Судом від 16 липня 2020 року у справі 924/369/19, Кабінетом Міністрів Ураїни послаблено протиепідемічні заходи на території регіонів із сприятливою епідемічнрю ситуацією. Зокрема, дозволено з 22.05.20 регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення, що свідчить про усунення перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав. Відповідач не перебуває в обов"язковвій обсервації, не перебуває в іншій країні, де обмежене міжнароджне сполучення, їй не заборонено виходити з приміщення, пасажирський транспорт повноцінно працює. Враховуючи неодноразові відкладення судових засідань за клопотанням відповідача, а також те, що останньою з серпня 2019 року не подано до суду відзиву на позов, не викладено своєї позиції по суті справи та не зазначено перешкод для вчинення вказаних дій в строки, визначені ухвалою про відкриття провадження по справі, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача. Зокрема, вбачається, що клопотання про відкладення розгляду справи подано [PERSON] особисто безпосередньо до канцелярії суду 07.09.2020 (в день розгляду справи), що свідчить про те, що в останньої були відсутні перешкоди для явки до суду, а посилання на продовження адаптивного карантину, як на підставу для відкладення розгляду справи, є надуманими та необґрунтованими. Приймаючи до уваги викладене, визнавши матеріали справи достатніми для вирішення справи, а неявку учасників справи такою, що не перешкоджає розгляду заяви, суд розглядає заяву без участі сторін по справі. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з"явились,відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Оскільки відповідач про розгляд справи повідомлялась належним чином, відзив на позовну заяву не подала та не повідомила причини його неподання, а також те, що позивач не заперечує щодо розгляду справи в порядку заочного провадження, суд вважає можливим розглянути спір відповідно до ст.ст. 280-282 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 12.03.2018 між сторонами укладено договір купівлі-продажу кв. [ADDRESS] . Договір купівлі - продажу укладався з відкладальною умовою. Перехід права власності на продану квартиру від продавця до покупця повязувався з моментом повного розрахунку, який покупець мав здійснити з продавцем до 30.08.2018 У відповідності до п. 2.1 Договору продаж квартири, яка є предметом цього Договору, вчиняється за узгодженою сторонами ціною і складає 652 250 грн., що є еквівалентом 25 000 дол. США. Сума договору розстрочується і сплачується покупцем на протязі 6 (шести) місяців у розмірі 104 360 грн., що еквівалентно 4 000 дол. США до 30 числа кожного місяця, готівкою та/або шляхом безготівкового розрахунку. Факт проведення повного розрахунку та виконання умов цього договору підтвердження заявою продавця, справжність та виконання підпису, на якій засвідчується нотаріально і яка буде невідємною частиною цього договору або довіреністю виданою продавцем, в якій буде надано повноваження на підписання такої заяви (п. 2.2) Відповідно до п. 3.3.1 договору, покупець зобов"язаний сплатити за квартиру ціну, зазначену в договорі. Відповідно до п. 4.6 договору, права на придбану квартиру у покупця виникають з дня державної реєстрації речових прав на нерухоме майно (квартиру). За домовленістю сторін державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно буде проведено після повного розрахунку сторін, на підтвердження якого буде надано заяву про повний розрахунок, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально і яка буде невідємною частиною цього договору, або довівреністю виданою продавцем, в якій буде надано повноваження на підписання такої заяви. Відповідно до Інформаційнї довідки з Державного реєстру речових прав, на даний час право власності на продану квартиру залищається зареєстрованим за продавцем ( позивачем [PERSON] ), який не надав покупцю (відповідачу [PERSON] ) заяви про повний розрахунок. Така заява продавцем покупцю не надана, оскільки покупець в обумовлений сторонами строк не здійснив розрахунок на не сплатив встановлену договором ціну в повному обсязі. Оскільки відповідач в установлений строк не здійснила повний розрахунок з позивачем, то вона не набула права власності на квартру № [NUMBER] в будинку [ADDRESS] . 22.07.2019 відповідач отримала повідомлення від позивача про відмову в прийнятті виконання по договору купівлі - продажу від 12.03.2018 Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.08.2019, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 12.11.2019 та постановою Верховного суду від 28.01.2020, розірвано договір купівлі-продажу кв. [ADDRESS] , укладений 12.03.2018 [PERSON] та [PERSON] . Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. У відповідності до положень ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення (негаторний позов). Установлено, що спірна кв. [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу, однак у цій квартирі за відсутності законних підстав проживає відповідач, яка не є членом сім`ї власника. Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. У п. 36 рішення від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зав`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що виселення відповідача з спірної квартири відповідає принципу пропорційності, з огляду на те, що таке виселення переслідує легітимну мету, зазначену у ч. 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, - захист права власності на спірну квартиру позивача, який тривалий час не може користуватися нею через неправомірні дії відповідача. Отже виселення відповідача із вказаної квартири не є надмірним втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні ст. 8 Конвенції. Приймаючи до уваги викладене, суд визнає вимоги позову обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved