Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

11.05.2016року позивач звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування" , [PERSON], в обґрунтування якого зазначив, що 05 квітня 2015 року за участю автомобіля «Богдан 21140» р/н АА435ОВ під керуванням відповідача-2 [PERSON], та автомобіля ВАЗ 21110-119-ООМ, р/н 76820АН під керуванням позивача, відбулась дорожньо-транспортна пригода. Винуватцем даної ДТП у судовому порядку був визнаний [PERSON], цивільно- правова відповідальність якого застрахована відповідачем "Страхова компанія "АХА Страхування" відповідно до полісу № А17525503 від 13.01.2015року. Відповідач- 2 та позивач звернулись на адресу відповідача-1 з заявою про страхове відшкодування за наслідком події, що мала місце 05 квітня 2015 року( а.с.6), але відповідач-1 відмовив у виплаті страхового відшкодування позивачу, посилаючись на те, що позивач не є власником транспортного засобу ВАЗ 2111, р/н 76820АН на момент пошкодження, оскільки відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу № ЯАА 797986 власником транспортного засобу ВАЗ 21110-119-00М, 2004 року випуску, р/н 76820АН станом на 05.04.2015року є [PERSON], а позивач діяв як представник [PERSON] на підставі передоручення( а.с.7). Відповідно до звіту експерта-товарознавця № 002/16 від 01.02.2016 року вартість матеріального збитку, спричиненого позивачу внаслідок ДПТ становить 36\~778,54 грн. Франшиза складає 1000грн., згідно п.5 вказаного страхового полісу. У звязку із зазначеними обставинами позивач просить суд стягнути з відповідача-1 на його користь в рахунок страхового відшкодування 35\~778,54 грн, стягнути на його користь з відповідача-2 франшизу в сумі 1000грн., 5000грн. у відшкодування спричиненої моральної шкоди та судові витрати в сумі 551,20грн. В судовому засіданні позивач та та його представник [PERSON] підтримали позов. Щодо обставин ДТП позивач суду пояснив, що він зупинився у неналежному місці, а саме, на мосту, оскільки в нього перестав працювати двигун автомобіля, а відповідач-2 , який рухався за ним у попутному напрямку, відволікся від керування і скоїв наїзд на його автомобіль, внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, а пасажири, що знаходились в його автомобілі, а саме: його дружина та неповнолітня дочка, отримали тілесні ушкодження та психологічні травми, донька і дотепер продовжує лікування. Представник відповідача-1 та відповідач-2 у судове засідання не з»явились, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлени належним чином, про причини неявки суду не повідомили, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає правилам ст. 224 ЦПК України. Відповідно до письмового заперечення відповідача-1 останній позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що [PERSON] згідно свідоцтва про смерть серія І-КИ № 602665, помер 22.01.2015року. Згідно ст. 608 ЦК України зобов»язання припиняється смертю боржника, смертю кредитора, якщо воно нерозривно пов»язано з його особою. Відповідно до п.3 ч.1 ст.1008 ЦК договір доручення припиняється у разі смерті довірителя чи повіреного. Відповідно до п.6 ч.1 ст.248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність. Тому відповідач-1 вважає, що позивач не підтвердив свого права вимоги до страхової компанії про виплату страхового відшкодування. Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до відповідача-1 не підлягають задоволенню, а позовні вимоги до відповідача-2 підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлені наступні факти: 05 квітня 2015 року за участю автомобіля «Богдан 21140» р/н АА435ОВ під керуванням відповідача-2 [PERSON], та автомобіля [NUMBER], під керуванням позивача, відбулась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої зазначені автотранспортні засоби були пошкоджені. Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28.05.2015року відповідача-2 [PERSON] було визнано винним у скоєнні вказаної дорожньо-транспортної пригоди та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП(а.с.4), що відповідно до ч. 3\~ст. 61 ЦПК України\~не підлягає доказування у даному судовому процесі. Відповідно до норм\~ст.1187 Цивільного кодексу України\~джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо-і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Таким джерелом визнається діяльність, пов'язана, зокрема, з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів (будь-яких), механізмів, обладнання. Особою, відповідальною за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є особа, яка володіє таким джерелом на відповідній правовій підставі. Правовою підставою володіння, яке є критерієм визначення особи, відповідальної за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, може бути будь-яка правова підстава, що передбачена чи допускається актами цивільного законодавства. Як вбачається з роз'яснень, наданих Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в п.13 постанови Пленуму від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», враховуючи, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. Відповідно до п.6 ч.1 ст.248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність. Відповідно до ч.2 ст. 248 ЦК України з припиненням представництва за довіреністю втрачає чинність передоручення. Відповідно до п.35.2.ст.35 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004року № 1961-ІУ у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну, до заяви на виплату страхового відшкодування додається документ, що посвідчує право власності заявника на пошкоджене майно на день скоєння ДТП, інше право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину). Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу № ЯАА 797986 власником транспортного засобу ВАЗ 21110-119-00М, 2004 року випуску, р/н 76820АН станом на 05.04.2015року був [PERSON]( а.с.5), який згідно свідоцтва про смерть І-КИ № 602665 помер 22.01.2015року( а.с.11). Відповідно до п.6 ч.1 ст.248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність. Відповідно до ч.2 ст. 248 ЦК України з припиненням представництва за довіреністю втрачає чинність передоручення. Таким чином, позивач на момент дорожньо-транспортної пригоди не мав права володіння автомобілем на підставі довіреності від 22.02.2013року, виданої йому [PERSON] в порядку передоручення від імені власника автомобіля [PERSON] за довіреністю від 25.11.2011року( а.с.8,9), оскільки вона припинила свою дію в момент припинення дії основної довіреності від 25.11.2011року - в момент смерті довірителя [PERSON] 22.01.2015року. Тому він не є власником( законним володільцем) автомобіля в розумінні Закон України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», і відповідно не має права на отримання страхового відшкодування. Отже, заявлені позивачем вимоги до відповідача-1, а також вимоги до відповідача-2 про стягнення франшизи в сумі 1000 грн. не підлягають задоволенню. Згідно зі змістом п.1 ч.2\~ст.1167 Цивільного кодексу України\~моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно\~ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи. Згідно роз'яснень, наданих Верховним Судом України в п. 9 постанови Пленуму від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. Відповідно до ч.1\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, що роз'яснено судом представнику позивача в судовому засіданні. При вирішенні питання щодо стягнення моральної шкоди, суд приймає до уваги наслідки дорожньо-транспортної пригоди, ступінь ушкодження здоров'я позивача, а також доводи та докази завдання позивачу неправомірними діями відповдача-1 моральної шкоди. Відповідно до Висновку Павлоградського МВ ГУМСВ України в Дніпропетровській області від 16.04.2015року, винесеного за результатами перевірки повідомлення про ДПТ від 05.04.2015року за фактом отриманих тілесних ушкоджень [PERSON], [INFO], отримала струс головного мозку, забій правої плечової кістки, забій правого ліктьового суглобу, знаходилась на стаціонарному лікуванні; [PERSON], [INFO], отримала гематоми лівої ділянки, знаходилась на амбулаторному лікуванні. На водія [PERSON] складено адміністративний протокол за ст.124 КУпАП за порушення п.2.3 б ПДР України, внаслідок порушення якого сталася дорожно - транспортна пригода, на водія [PERSON] - за ст. 122 ч.1 КУпАП за порушення правил зупинки п.15.9 ПДР ( а.с.82). Виходячи з вищевикладеного, а також враховуючи характер заподіяної позивачу відповідачем-1, як особою, винною у ДТП, моральної шкоди та обсяг перенесених позивачем моральних страждань, викликаних фізичними та психологічними стражданнями членів його сім»ї його неповнолітньої дитини та дружини, суд вважає, що розумний, співрозмірний, достатній та справедливий розмір моральної шкоди не може перевищувати 5 000 грн. на користь позивача.

Outcome: partial