Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-20 00:00:00

25.09.2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, яким просить - зняти арешт з всього майна, що йому належить на праві приватної власності та був накладений постановою державного виконавця Бориспільського міськрайонного управління юстиції 06.06.2011 року, в рамках виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа Бориспільського районного суду №1-11 від 10.05.2001 року про стягнення з нього на користь [PERSON] 1000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 29.12.2001 року відділом державної виконавчої служби Бориспільського районного управління юстиції була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження, в зв'язку з сплатою боргу, але після закінчення виконавчого провадження державним виконавцем у постанові про закінчення виконавчого провадження не було зазначено про зняття арешту, що і призвело до порушення прав позивача. При цьому зазначає, що арешт на його майно було накладено у зв'язку зі стягненням боргу на користь [PERSON] в сумі 1000,00 грн., проте борг ним сплачений ще в 2001 році, рішення суду виконано повністю. На даний час виконавче провадження органами ДВС знищено, через що зняти арешт у встановленому законом порядку позивач змоги не має. Таким чином він вважає, що підстави для накладення арешту на майно відпали, а тому і просить зняти арешт з такого майна, оскільки відповідач відмовляється це робити. З огляду на це він звернувся до суду. Позивач в судове засідання не з'явився, проте від його представника [PERSON] надійшла заява в якій він просить справу слухати у його відсутність на задоволенні позовних вимог наполягає. Державний виконавець ВДВС Бориспільського МРУЮ Камбур’ян К.В. в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, при розгляді справи покладався на думку суду. На підставі ст.197 ЦПК України, в зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд дослідив, оцінив та проаналізував всі зібрані у справі докази у їх сукупності і дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав Як вбачається з матеріалів справи, 10.05.2001 року Бориспільським районним судом Київської області був виданий виконавчий лист №1-11/ 2001 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 1000,00 грн. (а.с.6). 06.06.2001 року постановою державного виконавця ВДВС Бориспільського районного управління юстиції було відкрите виконавче провадження по примусовому виконанню вказаного виконавчого листа (а.с.7). З даних листа ВДВС Бориспільського МРУЮ від 28.08.2014 року (а.с.14) слідує, що в день винесення постанови про відкриття виконавчого провадження також було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно, що належить на праві власності боржнику. 29.12.2001 року державним виконавцем ВДВС Бориспільського районного управління юстиції Гольосою М.І. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа суду №1-11/2001 від 10.05.2001 року, в зв'язку з тим, що борг в сумі 1000,00 грн. був сплачений боржником в повному обсязі (а.с.9). Листом ВДВС Бориспільського МРУЮ від 28.08.2014 р. в задоволенні заяви позивача про зняття арешту було відмовлено (а.с.14). Преамбулою Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що цей Закон визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Стаття 17 Закону України "Про виконавче провадження" дає вичерпний перелік виконавчих документів, які підлягають примусовому виконанню державною виконавчою службою. Так, прийняття до виконання виконавчих листів, що видаються судами, і наказів господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті, передбачено пунктом 1 частини 2 статті 17 Закону України "Про виконавче провадження". Відповідно до статті 32 вказаного Закону заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням. Зі змісту статті 57 Закону України "Про виконавче провадження" слідує, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Разом з цим, стаття 60 Закону України „Про виконавче провадження» передбачає підстави та випадки для зняття арешту з майна (особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу для зняття арешту. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу для зняття арешту). Відповідно до Конвенції про захист прав людини та основних свобод кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Згідно ст.ст. 319 - 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України передбачено непорушність права приватної власності. Непорушність права власності полягає в його недоторканості, а в водночас і в недоторканості самого майна власності. Всі особи мають утримуватися від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема і з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 6 від 27.08.76 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» «за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Аналогічна позиція щодо належних відповідачів при розгляді позовів про зняття арешту ( боржник та особа, в інтересах якої накладено арешт) викладена в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 26.12.2003 N 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» в п. 16. Враховуючи вищенаведене та ту обставину, що на даний час борг по виконавчому листу позивачем погашений, тому суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки підстави для арешту майна боржника відпали.

Outcome: approved