Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

01.06.2016 року до Краснолиманського міського суду звернулися позивачі [PERSON] та [PERSON] з позовом до Лиманської міської ради Донецької області про визнання права власності на садовий будинок, обґрунтувавши свої вимоги тим, що [INFO] помер [PERSON], який доводиться [PERSON] чоловіком, а [PERSON] батьком. Після його смерті залишився спадок - садовий будинок з господарсько-побутовими спорудами, що знаходиться у [ADDRESS]. Серед інших спадкоємців після смерті [PERSON] крім [PERSON] - його дружини та [PERSON] - його доньки, які являються позивачами по даній справі є його сини [PERSON] та [PERSON], які відмовилися від спадку на користь матері та сестри. У встановлений законом строк позивачі звернулися до державної нотаріальної контори у м. Лиман, де було відкрито спадкову справу, яку занесено до Державного реєстру спадкових справ, але у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на садовий будинок який належав [PERSON] та побудований на приватизованій землі їм було відмовлено. За таких обставин позивачі були змушені звернутися до суду. У своїх позовних вимогах просили визнати за [PERSON], [INFO], право власності у 5/8 частках, та за [PERSON], [INFO], право власності у 3/8 частках на садовий будинок з господарсько-побутовими спорудами, що знаходиться у [ADDRESS], який складається з садибного (індивідуального) садового будинку "А-1" житловою площею 19,4 кв.м, навісу, колонки "К", в порядку спадкування після померлого [INFO] [PERSON]. Позивачі [PERSON] та [PERSON], які належним чином повідомлені про дату час і місце розгляду справи, в судове засіданні не прибули, надали заяву про розгляд справи без їх участі в судових засіданнях (а.с.33-34). Представник відповідача Лиманської міської ради Донецької області, який належним чином повідомлений про дату час і місце розгляду справи (а.с 32), в судове засідання представника не направив, надав заяву про розгляд справи без участі представника в судових засіданнях, рішення просить винести на розсуд суду (а.с.36). Розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм спадкові правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 23 вересня 2014 року (а.с. 17). [PERSON] був членом садового товариства "Зелений сад". Відповідно до довідки, яка видана головою правління садового товариства «Зелений сад» від 10.05.2016 року садовий будинок з господарсько-побутовими спорудами, що знаходиться у [ADDRESS] був побудований [PERSON] в 1992 році (а.с. 15). Згідно свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 13.04.1975 року (а.с. 40). [PERSON] є донькою [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про її народження [NUMBER] (а.с.39). Спадкоємцями земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,1000 га кадастровий номер [NUMBER], яка розташована на території [ADDRESS], що належала померлому на підставі Державного акту про право приватної власності на землю серії ДН, виданого Краснолиманською міською радою 19 березня 1997 року і зареєстрованого в Книзі записів державних актів за №2158 на підставі свідоцтв про право на спадщину від 12.08.2015 року є [PERSON] (5/8 часток) та [PERSON] (3/8 часток а.с. 18-19). Згідно даних Технічного паспорту на садибний (індивідуальний) садовий будинок, що знаходиться в [ADDRESS], станом на 17.11.2015 року, за зазначеною адресою рахуються об'єкти: садовий будинок "А-1", навіс, колонка "К" (а.с. 9-14). Згідно повідомлення Краснолиманської державної нотаріальної контори, на підставі заяв про відмову від спадщини [PERSON] та [PERSON], та заяв про прийняття спадщини [PERSON] та [PERSON] заведена спадкова справа № 512/2014 після померлого [INFO] року [PERSON] [PERSON] та [PERSON] отримали свідоцтва про право на спадщину на квартиру та на земельну ділянку (а.с.38). Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки. Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Стаття 1298 ЦК України передбачає, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Постановою державного нотаріуса Краснолиманської державної нотарвальної контори Семенової І.М. від 12 серпня 2015 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого [PERSON], оскільки відсутні правовстановлюючі документи, які підтверджують право власності на садовий будинок на ім'я померлого (а.с. 16). Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. На момент виникнення права власності на будинок (1992 рік) зазначені цивільні відносини регулювалися ЦК УРСР та Законом України "Про власність" від 7 лютого 1991 року. Відповідно до ст. 12 Закону України "Про власність" від 7 лютого 1991 року у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці, або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, закон передбачав державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності не залежало від державної реєстрації до часу набрання законної сили ЦК України та Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що позивачами доведено набуття права власності на спадкове майно на законних підставах, неможливість захисту іншим шляхом ніж визнання права власності на спадщину в судовому порядку, позовні вимоги є законним та обґрунтованими, а тому приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved