Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся 10 квітня 2017 р. до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди. В обґрунтування позову позивач зазначав, що він з 15 листопада 2005 року по 05 червня 2016 року працював в АТ КБ «ПриватБанк», добросовісно відносився до своїх трудових обов`язків, дотримувався вимог «Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників ПриватБанку», підтримував і покращував свій професійний рівень у відповідності до виконуваної роботи. Зазначав, що він починаючи з квітня 2008 року по день звільнення - 05 червня 2016 року працював в АТ КБ «ПриватБанк» на керівних посадах та був зобов`язаний приймати участь у загальнобанківських та регіональних підсумкових нарадах, які проводились в тому числі у вихідні дні. Посилається, що участь в нарадах відноситься до виконання ним роботи, за яку роботодавець повинен був виплатити заробітну плату. З квітня 2008 року по квітень 2016 року позивач був вимушений 65 днів працювати у вихідні дні без будь-якої плати за таку роботу. Зазначеними діями відповідач систематично порушував умови трудового договору та чинного законодавства стосовно умов праці та оплати праці позивача. Після уточнення позовних вимог позивач просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 588242,79 грн., грошову компенсацію за роботу у вихідні дні з квітня 2008 року по квітень 2016 року в сумі 57700,71 грн., відшкодування моральної шкоди в сумі 52200 грн., витрати за проведення соціально-психологічного дослідження в сумі 1000 грн., витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги, в сумі 12500 грн., витрати, пов`язані з явкою до суду, у сумі 1820,34 грн., суму сплаченого судового збору ( а.с. 161-167 т.с. 6). Позивач у судовому засіданні позовні вимоги, з урахуванням уточнень, підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав пославшись, що наради дійсно проводились, на деяких з них позивач перебував в списку запрошених учасників проте їх відвідування позивачем не було обов`язковим. Зазначив, що участь в нарадах не є виконанням роботи, внаслідок чого у відповідача не виникало обов`язку по здійсненню оплати за роботу у вихідні дні. Крім того, з метою реєстрації часу початку та закінчення роботи в банку здійснюється обов`язкова процедура табелювання, після чого інформація щодо часу перебування на роботі відображається у табелі обліку робочого часу. Проте в табелі обліку робочого часу позивача немає інформації щодо часу перебування його на роботі в дні проведення нарад, що свідчить про відсутність перебування позивача на вказаних нарадах. Вислухавши думку учасників судового провадження, суд вважає, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню. У відповідності до ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. Статтями 12, 13, 77 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити докази, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. За змістом статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З`ясувавши дані у справі, дослідивши докази, суд приходить до висновку про не обґрунтованість позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] працював в АТ КБ "ПриватБанк" з 15 листопада 2005 року по 05 червня 2016 року на різних посадах. Протягом часу з 2008 року по 2016 рік у відповідача регулярно проводились загальнобанківські підсумкові наради та регіональні підсумкові наради, що підтверджується відповідними наказами. З регламенту проведення регіональних нарад слідує, що до участі у нарадах з директором Донецького РУ були запрошені керівники бізнесів та підтримуючих напрямків центрального офісу, керуючі відділеннями та ін. З регламенту проведення загальнобанківських нарад слідує, що до участі у цих нарадах були запрошені керівники головного офісу та керівники регіональних підрозділів АТ КБ "ПРИВАТБАНК", а з 14.01.2012 - дистанційно учасники регіональних нарад. Згідно зі статтею 71 КЗпП України, робота у вихідні дні забороняється. Залучення окремих працівників до роботи у ці дні допускається тільки з дозволу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) підприємства, установи, організації і лише у виняткових випадках, що визначаються законодавством і в частині другій цієї статті. Залучення окремих працівників до роботи у вихідні дні допускається в таких виняткових випадках: 1) для відвернення або ліквідації наслідків стихійного лиха, епідемій, епізоотій, виробничих аварій і негайного усунення їх наслідків; 2) для відвернення нещасних випадків, які ставлять або можуть поставити під загрозу життя чи нормальні життєві умови людей, загибелі або псування майна; 3) для виконання невідкладних, наперед не передбачених робіт, від негайного виконання яких залежить у дальшому нормальна робота підприємства, установи, організації в цілому або їх окремих підрозділів; 4) для виконання невідкладних вантажно-розвантажувальних робіт з метою запобігання або усунення простою рухомого складу чи скупчення вантажів у пунктах відправлення і призначення. Залучення працівників до роботи у вихідні дні провадиться за письмовим наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу. Згідно зі статтею 72 КЗпП України, робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі. Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами статті 107 цього Кодексу. Згідно зі частинами першою та другою статті 107 КЗпП України, робота у святковий і неробочий день (частина четверта статті 73) оплачується у подвійному розмірі: 1) відрядникам - за подвійними відрядними розцінками; 2) працівникам, праця яких оплачується за годинними або денними ставками, - у розмірі подвійної годинної або денної ставки; 3) працівникам, які одержують місячний оклад, - у розмірі одинарної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота у святковий і неробочий день провадилася у межах місячної норми робочого часу, і в розмірі подвійної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота провадилася понад місячну норму. Оплата у зазначеному розмірі провадиться за години, фактично відпрацьовані у святковий і неробочий день. Вирішуючи справи такої категорії, суди встановлюють факт виконання роботи у вихідний чи святковий день, з`ясовують наявність домовленостей між сторонами щодо виплати компенсації наданням іншого дня відпочинку або в грошовій формі в подвійному розмірі, зокрема чи звертався позивач до відповідача про надання відповідної компенсації та підстави її невиплати, а також наявність вини роботодавця у затримці розрахунку при звільненні. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на надані ним незавірені копії наказів з додатками роботодавця та на лист АТ КБ "ПриватБанк" від 30.08.2016 р. № 20.1.0.0.0/7-20160719/4725-1 (а.с. 18 т.с. 1) з якого вбачається, що [PERSON] був залучений до участі у регіональних підсумкових нарадах у наступні дні: 31.01.2009 р., 25.04.2009 р., 18.07.2009 р., 24.10.2009 р., 06.02.2010 р., 17.04.2010 р., 23.10.2010 р., 22.01.2011 р., 16.07.2011 р., 15.10.2011 р., 21.01.2012 р., 14.04.2012 р., 21.07.2012 р., 03.11.2012 р., 02.02.2013 р., 27.04.2013 р., 20.07.2013 р., 26.10.2013 р., 08.02.2014 р., 26.04.2014 р., 31.01.2015 р., 25.04.2015 р., 18.07.2015 р., 17.10.2015 р., 30.01.2016 р. та до участі у загальнобанківських підсумкових нарадах у наступні дні: 25.01.2014 р., 12.04.2014 р., 17.01.2015 р., 18.04.2015 р. З наданих [PERSON] копій документів не можливо достовірно встановити факту перебування позивача на роботі в дні проведення нарад та виконання ним роботи. Оскільки по-перше незавірені копії документів не є належними та допустимими доказами, а по-друге формулювання в листі АТ КБ "ПриватБанк" від 30.08.2016 р. " [PERSON] був залучений до участі у регіональних та загальнобанківських підсумкових нарадах" не підтверджує факту присутності працівника на цих заходах, кількість годин фактично витрачених працівником на участь у цих заходах та виконання ним роботи. Відповідно до ст. 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Оскільки належних та допустимих доказів того, що з квітня 2008 року по квітень 2016 року позивачем було відпрацьовано 65 вихідних днів, ним до суду не надано, то його доводи про необхідність стягнення компенсації за роботу у вихідні дні не можуть бути прийняті до уваги. Наявність наказів про проведення загальнобанківських підсумкових нарад та регіональних підсумкових нарад у вихідні дні не є підтвердженням фактично відпрацьованого часу у спірний період, оскільки із наданих наказів неможливо встановити дійсну присутність працівника на цих заходах та кількість годин, фактично витрачених працівником на участь у цих заходах. Надані витяги з наказів про призначення загальнобанківських та регіональних нарад не містять вимоги про залучення зазначених працівників до роботи у вихідний день та не встановлюють вид компенсації за роботу у вихідний день - шляхом надання дня відпочинку чи оплати у подвійному розмірі. Крім того, згідно п.1 наказу АТ КБ "ПриватБанк" № СП-2007 193 від 10.07.2007 року "Про розповсюдження обов`язкової процедури реєстрації в ПК "Промінь" на всіх співробітників Банку" з 16.07.2007 року розповсюджена обов`язкова процедура реєстрації в ПК "Промінь" на початку та кінці робочого дня з подальшим табелюванням. Пунктом другим цього наказу затверджений перелік посадових підгруп, на які вимоги пункту один на той час не розповсюджуються. Посади, які займав [PERSON] в переліку посадових підгруп до наказу не зазначені, а отже позивач повинен був проходити обов`язкову процедуру реєстрації в ПК "Промінь" на початку та кінці робочого дня з подальшим табелюванням ( а.с. 237-243 т.с. 7). Згідно процедури табелювання інформація щодо часу початку та закінчення роботи відображається в табелі обліку робочого часу ( а.с. 12-17 т.с. 9). За таких обставин Суд приходить до висновку, що роботу працівника в певний день можливо підтвердити табелем обліку робочого часу, але з табелів робочого часу не вбачається того, що [PERSON] працював у дні, заявлені ним як робочі. Згідно з табелями обліку робочого часу ( а.с. 18-145 т.с. 9), у період з квітня 2008 року по квітень 2016 року позивач працював з 5-денним робочим тижнем з понеділка по п`ятницю. Дні проведення підсумкових нарад у табелях обліку робочого часу визначені як вихідні. Табелювання на початку та кінці робочого часу в ці дні позивач не здійснював. Крім цього, згідно п.6 наказу АТ КБ "ПриватБанк" № СП-2007 -193 від 10.07.2007 «Про розповсюдження обов`язкової процедури реєстрації в ПК «Промінь» на всіх працівників банку» передбачено, що в разі непогодження з інформацією відображеної в табелі, співробітники готують службову записку в шаблоні № 8236 "Про зміну запису в системі обліку робочого часу". Під час перебування в трудових відносинах позивачу були відомі дані табелю обліку робочого часу, проте з вимогами щодо зміни даних по відпрацьованому часу в дні проведення нарад у тому числі шляхом підготовки службових записок в шаблоні № 8236 "Про зміну запису в системі обліку робочого часу" до роботодавця на протязі з квітня 2008 року по червень 2016 року не звертався. З огляду на наведене суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення 57700,71 грн. компенсації за роботу у вихідні дні є безпідставною та не підлягає задоволенню. Також позивачем було заявлено вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зазначена вимога є похідною від вимоги про стягнення заробітної плати за роботу у вихідні дні. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП в разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У судовому засіданні судом не добуто жодного доказу, що [PERSON] перебував на роботі та фактично виконував трудові обов`язки у вказані ним вихідні дні. Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про відсутність заборгованості Банку із заробітної плати перед позивачем, а тому передбачених законом підстав для притягнення роботодавця до відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, немає. Оскільки позов [PERSON] про стягнення компенсації за роботу у вихідні дні задоволенню не підлягає, то не підлягають задоволенню і похідні вимоги про стягнення моральної шкоди. Відповідно до частин 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зокрема, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гурепка проти України N 2" наголошується на принципі рівності сторін, як одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На основі повного і всебічного з`ясування обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд не вбачає в діях відповідача порушень норм трудового законодавства та дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] за недоведеністю належними та допустимими доказами. Питання про стягнення судових витрат суд вирішує згідно зі статтею 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed