Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-22 00:00:00

У лютому 2017 року позивач Харківський національний університет будівництва та архітектури звернувся до Ленінського районного суду м. Харкова з позовною заявою, у якій просить стягнути з відповідача на користь Харківського національного університету будівництва та архітектури заборгованість у сумі 1209,28 грн., а також судові витрати у розмірі 1600 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 15 жовтня 2015 року відповідач [PERSON] за власним бажанням був звільнений з посади доцента кафедри механізації будівельних процесів Харківського національного університету будівництва та архітектури. В подальшому бухгалтерією університету було з'ясовано, що при остаточному розрахунку компенсації за використану відпустку при звільненні відповідача виникла заборгованість у розмірі 1209,28 грн., яку позивач просить стягнути зі [PERSON] як отриманих без достатньої правової підстави, посилаючись при цьому на норми закону статей 127 КЗпПУ та 1215 ЦК України. Зазначено також, що з метою досудового врегулювання виниклої ситуації стосовно існуючої заборгованості Університетом на адресу відповідача направлялась претензія від 15.01.2016 р. за № 01/85454 з проханням сплатити існуючу заборгованість. Однак, на теперішній час Університет відповіді не отримував, борг відповідача перед Університетом не сплачений, тому позивач звернувся до суду з даним позовом. В подальшому у травні 2017 року представник позивача надав суду уточнений позов, у якому просив стягнути з відповідача на користь Харківського національного університету будівництва та архітектури заборгованість у сумі 1209,28 грн., а також судові витрати у розмірі 1600 грн., посилаючись, що відповідачем використано 38 днів невідробленої відпустки, за які нараховані грошові кошти у сумі 1209,28 грн. Згідно частин першої та другої статті 127 «Обмеження відрахувань із заробітної плати» Кодексу законів про працю України (далі - КЗпПУ) відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5 і 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв'язку з переходом на пенсію. Жодна із зазначених підстав не має відношення до [PERSON] (а.с. 149-156). У судовому засіданні представник позивача Харківського національного університету будівництва та архітектури підтримав вимоги, викладені в уточненій позовній заяві, посилаючись на обставини, викладені у ній. Просив уточнений позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач заперечував проти задоволення уточнених позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Свої доводи виклав в письмових запереченнях на позов (а.с. 24-26). Суд, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні правовідносини. Відповідно до Витягу із наказу Харківського національного університету будівництва та архітектури від 02.10.2015 р. № 182-К з посади доцента кафедри механізації будівельних процесів звільнено [PERSON] за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП України 15.10.2015 року. Згідно цього ж наказу на бухгалтерію Університету покладено обов'язок зробити перерахунок та відрахувати 38 календарних днів за використану [PERSON] відпустку (а.с . 11). Розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника, на час виникнення спірних правовідносин, були врегульовані ст. 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпПУ). Відповідно до цієї норми законодавства, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. 27 листопада 2015 року головний бухгалтер Харківського національного університету будівництва та архітектури звернувся на ім'я ректора зазначеного Університету зі Службовою запискою, у якій повідомив, що бухгалтерією Університету з'ясовано, що при остаточному розрахунку компенсації за використану відпустку при звільненні доцента кафедри МСП [PERSON] виникла заборгованість у розмірі 1209,28 грн. (а.с. 14). Відповідно до довідки розрахунку відповідачу при остаточному розрахунку компенсації за використану відпустку при звільненні було виплачено надмірно сплачені кошти у розмірі 1 209,28 грн. грн. (а.с. 58). 15 січня 2016 року за вих. № 01/85 [PERSON] була надіслана претензія № 324/2016 з вимогою перерахувати суму боргу на поточний рахунок Університету (а.с. 15). Позивач у позові і в листі, що направлявся відповідачу, посилається на норму статті 1212 ЦК України, згідно яких особа, яка набула майно без достатньої правової підстави, зобов'язана повернути потерпілому це майно. Також позивач посилається на ст. 1215 ЦК України, відповідно до якої "не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом", вважаючи, що з виплат при звільненні відповідач одержав безпідставно набуте майно у виді грошових коштів, нарахованих помилково і виплачених в результаті розрахункової помилки, які, відповідно до вимог Закону підлягають поверненню. Згідно ст. 127 КЗпП України, "відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України". І цей перелік є вичерпним. Так, згідно цієї норми, "відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: 1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми; 2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв'язку з переходом на пенсію; 3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136)". Відповідно до п. 24 роз'яснень постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 р. "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", "при вирішенні спорів, пов'язаних із застосуванням ст.127 КЗпП ( 322-08 ), суди мають враховувати, що: 1) вимоги про повернення працівником авансу, виданого в рахунок заробітної плати, і сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок, а також погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження, переведення до іншої місцевості чи на господарські потреби, розглядаються судами в тому разі, коли роботодавець не має можливості провести відрахування із заробітної плати у зв'язку з тим, що працівник оспорює підстави і розмір останнього, або минув місячний строк для видання відповідного наказу (розпорядження), або з інших причин. До лічильних помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Не можуть вважатися ними не пов'язані з обчисленнями помилки в застосуванні закону та інших нормативно-правових актів, у тому числі колективного договору; 2) не утримані при звільненні суми за невідпрацьовані дні використаної працівником відпустки не можуть бути стягнені з нього судом у тому разі, коли трудовий договір припинено з підстав, зазначених у пунктах 3, 5, 6 ст. 36, пунктах 1, 2, 5 ст.40 КЗпП, а також при направленні на навчання та у зв'язку з виходом на пенсію". Відповідно до правил ч.2 ст.233 КЗпП, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. На підставі викладеного, правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем за даним позовом не підпадають під регулювання ст.127 КЗпП України, а регулюються ст.1215 ЦК України, згідно якої не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, - адже у судовому засіданні під час розгляду даної цивільної справи встановлено, що позивач здійснив виплату в якості розрахунку з відповідачем добровільно, а відповідач не є недобросовісним набувачем цих коштів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем не надано достатньо доказів на підтвердження порушення його права відповідачем, а також не надано достатньо доказів щодо існування підстав для стягнення з відповідача на користь позивача будь-яких коштів, у зв'язку з чим позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не розглядає питання про розподіл судових витрат, у зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: dismissed