Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-11 00:00:00

У травні 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], яким просить: встановити факт проживання однією сімєю з 01 січня 1998 року по 09 жовтня 2004 року та факт належності на праві спільної сумісної власності квартири [ADDRESS]; здійснити поділ спільного майна подружжя, а саме: виділити у власність [PERSON] ? частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]; виділити у власність [PERSON] ? частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], (уточнена позовна заява від 31.10.2017). Ухвалою судді від 10 листопада 2016 року відкрито провадження у справі. В обґрунтування позову зазначено, що з 1998 року [PERSON] проживала однією сімєю та вела спільне домашнє господарство з [PERSON] 09 жовтня 2004 року сторони зареєстрували шлюб і прожили разом до 17 квітня 2013 року. Після цього сторони стали проживати окремо та 13.02.2014 розірвали шлюб. Сторони мають двох синів: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які після розірвання шлюбу залишилися проживати разом із позивачем. В період сумісного проживання до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства у серпні 2002 року, за спільні кошти, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу набув квартиру за адресою: [ADDRESS]. На даний час позивач проживає окремо, бо вимушена проживати не за місцем своєї реєстрації та реєстрації дітей, в звязку з тим, що відповідач заволодів спільним помешканням і чинить позивачу перешкоду щодо доступу до спільного помешкання. Відповідач в добровільному порядку не бажає розділити спільне майно, тому з метою захисту своїх майнових прав позивач звернулася до суду з даним позовом.\~\~\~\~ У судове засідання позивач [PERSON] не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідно до підпункту 9 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, викладеного в новій редакції Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 № 2147-VIII, що набрав чинності з 15.12.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України). У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо за положеннями ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина друга статті 247 ЦПК України). Вивчивши матеріали справи та надані докази, в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) суд встановив наступне. [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 жовтня 2004 року, який розірвано на підставі рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13.02.2014. Від шлюбу сторони мають двох синів: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Позивач зазначає, що з 1998 року проживали разом з відповідачем та вели спільне сімейне господарство. Відповідач зазначене обставину не заперечував. Згідно із частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (аналогічні положення містять пункти 1, 2 частини першої статті 57 СК України). Відповідно до розяснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сімєю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України від 7 лютого 1991 року № 697-XII "Про власність" (далі Закон України "Про власність"), відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР (далі ЦК УРСР) та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Так, згідно зі статтею 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і частина перша статті 368 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, повязані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України Про власність"), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, обєднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У звязку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сімєю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно було встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю. 13 серпня 2002 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, [PERSON], зареєстрованого в Державному комунальному підприємстві Харківське міське бюро технічної інвентаризації № 4010, набув у власність квартиру за адресою: [ADDRESS]. Доказів внесення позивачем частки у спірне нерухоме майно суду не надано. Приймаючи до уваги, що спірні правовідносини виникли до набрання чинності Цивільним та Сімейним кодексами України, суд вважає за необхідне застосувати до них норми Цивільного кодексу Української РСР та Кодексу про шлюб і сімю України. Відповідно до вимог статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям під час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожний із подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і у тому випадку, коли один із них був зайнятим веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або по іншим поважним причинам не мав самостійного заробітку. Приймаючи до уваги, що цивільні відносини між сторонами хоча і виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, однак продовжують існувати після набрання ним чинності і мають продовжуваний характер, суд визнає необхідним застосувати до тих прав і обовязків положення ЦК України. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до абзацу 3 частини 2 статті 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Враховуючи викладене, суд вважає, що [PERSON] не набула права власності за договором купівлі-продажу від 13 серпня 2002 року на квартиру №26 по вулиці Сохора в м. Харкові, у звязку з чим спірне нерухоме майно не може бути визнано обєктом права спільної сумісної власності подружжя та не підлягає поділу. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] щодо встановлення факту належності на праві спільної сумісної власності квартири та поділ спільного майна подружжя - не ґрунтуються на законі і задоволенню не підлягають. Виходячи з викладеного,

Outcome: partial