Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

03.12.2013 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача СТОВ ім. Чкалова, в якій посилаючись на невідповідність вимогам ст. 15 Закону України «Про оренду землі» укладеного між ними 01.01.2009 року договору оренди належної їй земельної ділянки площею 5,18 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Новобузької міської ради Миколаївської області, оскільки в договорі не було передбачено сторонами істотної умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права земельної ділянки, просила, з підстав встановлених ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» та ст. 215 ЦК України, визнати вказаний правочин недійсним та витребувати земельну ділянку з чужого незаконного володіння відповідача. При судовому розгляді справи представник позивача - [PERSON] змінив предмет і підстави позову, наголошуючи на тому, що на час розгляду справи сплив строк дії спірного договору, оскільки сторони підписали відповідний правочин 01 січня 2009 року строком на 5 років, а відповідач відмовляється добровільно повертати позивачці земельну ділянку, зважаючи на те, що ініціативи останньої щодо його пролонгації не надходило, а тому представник позивача посилаючись на безпідставне використання відповідачем належної позивачу земельної ділянки, просив ухвалити судове рішення за яким зобов'язати відповідача повернути позивачу [PERSON] належну їй земельну ділянку, яка наразі перебуває уу нього незаконно (безпідставно). Представник відповідача Крячко В.Ф. в судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що дійсно між позивачкою та СТОВ ім. Чкалова договір оренди землі підписано 01.01.2009 року, однак в силу положень ст. 18 Закону України «Про оренду землі», яка діяла на час підписання такої угоди, відповідний договір набирає чинності після його державної реєстрації, тому зважаючи на те, що укладений між сторонами договір оренди земельної ділянки зареєстрований 28.10.2009 року його дія припиняється лише 28.10.2014 року, і саме після спливу цієї дати, з зібранням врожаю, він не заперечував добровільно повернути земельну ділянку позивачці. За цих обставин просив пред'явлений [PERSON] позов залишити без задоволення. Вислухавши доводи представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить наступного висновку. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку, серії МК № 001900 від 12.11.2002 року, позивачці [PERSON] належить земельна ділянка площею 5.18 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Новобузької міської ради Миколаївської області. 01 січня 2009 року між [PERSON] та СТОВ ім. Чкалова був укладений договір оренди вищезазначеної земельної ділянки строком на 5 років. Як встановлено при судовому розгляді справи, що не заперечувалося сторонами, відповідна земельна ділянка була передана в оренду відповідачу за актом приймання-передачі у січні 2009 року. Встановлено, що відповідний договір оренди землі зареєстрований 28 жовтня 2009 року Новобузьким округом реєстрації Миколаївської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Держкомзему України» за р/№ 040949305899. Відповідно до частини другої статті 792 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України "Про оренду землі". За змістом статей 18, 20 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності. Відповідно до пункту 43 згаданого договору оренди землі останній набирає чинності після підписання його сторонами та державної реєстрації. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми. Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірних договорів, набуваються після відповідної державної реєстрації. Сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору оренди земельної ділянки, скріпивши 01 січня 2009 року договір своїми підписами, що і є моментом укладення договору. Доводи представника відповідача, про те, що моментом укладення договору оренди земельної ділянки є дата їхньої державної реєстрації (28 жовтня 2009 року) є помилковим, оскільки відповідно до зазначених положень договору оренди землі та Закону України "Про оренду землі" в момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору. Аналогічна правова позиція викладена і у Постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-162ц13 за позовом про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними та зобов'язання повернути земельні ділянки, яка, відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для усіх судів України. Крім цього, на час виникнення спірних правовідносин (підписання договору та його державної реєстрації) був чинним Порядок державної, реєстрації договорів оренди землі, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1998 року № 2073, яким передбачено, що державна реєстрація договорів оренди земельної ділянки є певною процедурою, яка займає визначений проміжок часу. Тобто підписання договору оренди та його державна реєстрація можуть не узгоджуватись у часі. Відтак, зважаючи на те, що сторони підписали договір оренди землі саме 01 січня 2009 року, термін його дії, за спливом обумовлених сторонами п'яти років, закінчується саме 01 січня 2014 року. Домовленостей щодо укладення мирової угоди для врегулювання спору між ними сторони в судовому засіданні не досягли. В силу вимог ч. 1 ст. 34 Закону України «Про оренду землі» у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку. Набуття майна без достатньої правової підстави регулюються положеннями глави 83 ЦК України. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно положень ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. В силу вимог ст. 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Таким чином, враховуючи те, що земельна ділянка, яка належить позивачці [PERSON], за спливом строку договору оренди землі на який він укладався перебуває у користуванні відповідача СТОВ ім. Чкалова, без достатньої правової підстави, уточнені позовні вимоги [PERSON] про повернення земельної ділянки, якою відповідач володіє незаконно, знайшли своє підтвердження при судовому розгляді справи, а тому підлягають задоволенню. Крім того, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати, понесені останньою на оплату судового збору у розмірі 229,40 грн.

Outcome: approved