Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

У грудні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного реєстратора Департаменту реєстрації Харківської міської ради Шеховцової М.Є., третя особа: ТОВ «Псилогос», про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора. 10 жовтня 2019 року позивач подав до суду заяву про зміну предмету позову, в якій просив викласти та задовольнити позовні вимоги, з урахуванням останньої практики Верховного Суду, наступним чином: визнати протиправним рішення державного реєстратора Департаменту реєстрації Харківської міської ради Шеховцової Маргарити Євгенівни про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень індексний номер: 37134844 від 18.09.2017 р. та скасувати запис про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень номер 22390904 від 13.09.2017 13:12:15. У судовому засіданні представник позивача в особі адвоката Марченко О.П. просив позов задовольнити. У судовому засіданні представник Державного реєстратора Департаменту реєстрації Харківської міської ради Шеховцової М.Є. в особі представника за довіреністю Гупал Н.О. проти задоволення позовних вимог заперечувала в повному обсязі. Представник третьої особи - ТОВ «Псилогос» у судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлялись належним чином. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи, надавши всім обставинам правову оцінку, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 03 листопада 2000 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований міським відділом РАГС м. Харкова, про що зроблено актовий запис за № 1857. Рішенням XXXV сесії Харківської міської ради IV скликання від 27.04.2005 р. «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» [PERSON] отримала у приватну власність земельну ділянку площею 904,91 кв.м. по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. На вказаній вище земельній ділянці за спільні кошти подружжя було побудовано двоповерховий індивідуальний житловий будинок загальною площею 351,9 кв.м. Право власності на даний будинок було визнано за [PERSON] на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова № 2-3020/07 від 16.07.2007 р. Даним рішенням було встановлено, що на час придбання земельної ділянки по [ADDRESS] [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який проти будівництва житлового будинку загальною площею 351,9 кв.м., на земельній ділянці площею 0,0905 га за адресою: [ADDRESS] , не заперечував, про що повідомив суд письмово. У подальшому [PERSON] звернулася до [PERSON] з позовом про розірвання шлюбу та поділ майна. У процесі даного судового провадження виявилося, що право власності на житловий будинок було перереєстровано за ТОВ «ПСИЛОГОС». Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань судом встановлено, що у якості внеску до статутного капіталу ТОВ «ПСИЛОГОС» [PERSON] було внесено житловий будинок № 24, літ [ADDRESS] , загальною площею 351,9 кв.м. та житловою площею 144,8 кв.м., який їй належить на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова № 2-3020/07 від 16.07.2007 р. Вказана інформація також підтверджується протоколом № 1 Установчих зборів Засновників Товариства з обмеженою відповідальністю «ПСИЛОГОС» та актом прийому-передачі № 1 від 18.08.2017 р. У зв`язку з цим 13.09.2018 р. представником за довіреністю ТОВ «ПСИЛОГОС», [PERSON] було подано заяву за реєстраційним номером 24139547 для проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Як зазначено у витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 97655749 від 18.09.2017 р. підставою виникнення права власності у ТОВ «ПСИЛОГОС» на зазначений будинок стали протокол Установчих зборів Засновників ТОВ «ПСИЛОГОС» номер №1 від 15.08.2018 р. та Акт прийому-передачі № 1 від 18.08.2017 р. Рішенням державного реєстратора Департаменту реєстрації Харківської міської ради [PERSON] про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень індексний номер: 37134844 від 18.09.2017 р., право власності на житловий будинок було зареєстровано за ТОВ «ПСИЛОГОС». Окрім зазначеного вище протоколу та акту приймання - передачі у матеріалах реєстраційної справи № 1346568363101 містяться копії паспорту [PERSON] з відміткою про зареєстрований на момент оскаржуваної державної реєстрації шлюб з [PERSON] . Також у рішенні Ленінського районного суду міста Харкова № 2-3020/07 від 16.07.2007 р., яке подавалося разом із заявою № 97163180 від 13.09.2018 р., зазначено про надання [PERSON] згоди на будівництво житлового будинку на приватизованій земельній ділянці. Також судом встановлено, що у реєстраційній справі № 1346568363101 письмова згода [PERSON] відсутня. Відповідно до ст. 38 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державні реєстратори, суб`єкти державної реєстрації прав за порушення законодавства у сфері державної реєстрації прав несуть дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність у порядку, встановленому законом. Згідно з ч. 1 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. Відповідно до п.п 1 ч. 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майна та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з п.п. 1,2 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. У відповідності до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації; 6) відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником; 8) видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Згідно з ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав. Згідно з п. 40 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. №1127 (надалі також - Порядок) державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком. Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі, зокрема, інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Згідно з п. 48 Порядку для державної реєстрації права власності у зв`язку з передачею майна у власність юридичної особи як внесок (внесення майна до статутного (складеного) капіталу (статутного фонду), вступні, членські та цільові внески членів кооперативу тощо) подаються: 1) документ, що посвідчує право власності особи на майно, що передається у власність юридичної особи (крім випадку, коли право власності на таке майно вже зареєстровано в Державному реєстрі прав); 2) акт приймання-передачі майна або інший документ, що підтверджує факт передачі такого майна. Справжність підписів на акті приймання-передачі майна або іншому документі, що підтверджує факт передачі такого майна, засвідчується відповідно до Закону України "Про нотаріат"; 3) рішення органу або особи, уповноважених установчими документами юридичної особи або законом (у разі, коли передача майна здійснюється іншою юридичною особою); 4) письмова згода всіх співвласників (у разі, коли передача здійснюється щодо майна, що перебуває у спільній власності). Відповідно до ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч. 1 ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ст. 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Отже, вважати житловий будинок [ADDRESS] , особистою приватною власністю [PERSON] не має підстав. Відповідно до положень п. 3 ч. 1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Оскільки разом із заявою від 13.09.2017 р. було подано не всі необхідні документи: була відсутня згода співвласника - чоловіка власниці житлового будинку, державний реєстратор повинна була прийняти рішення про відмову у державній реєстрації прав з підстави, передбаченої п. 3 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Твердження відповідача, що на момент прийняття державним реєстратором оскаржуваного рішення відповідно до відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на житловий будинок по [ADDRESS] було зареєстроване за [PERSON] , а тому державна реєстрація відбулася відповідно до вимог чинного законодавства, спростовується наступним. Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відсутність у Реєстрі прав власності на нерухоме майно відомостей про спільне сумісне право власності на нерухоме майно, яке (право) виникло в силу приписів ст.ст. 60, 61 Сімейного кодексу України, не свідчить про правомірність державної реєстрації прав без згоди на те іншого співвласника такого майна, оскільки саме по собі право існує в силу імперативних приписів закону. Тим більше, положення статті 369 ЦКУ жодним чином не суперечить положенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. №1127. Враховуючи, що державний реєстратор на момент прийняття оскаржуваного рішення була обізнана про перебування [PERSON] у зареєстрованому шлюбі на момент юридичного набуття права власності на майно, права щодо якого реєструються, то відповідно до п. 3 ч. 1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відповідач повинна була відмовити у проведенні державної реєстрації таких прав за відсутності письмової згоди чоловіка [PERSON] - позивача. Тобто надання державному реєстратору рішення суду про визнання права власності на нерухоме майно, яке було прийнято під час зареєстрованого шлюбу без відповідної письмової згоди іншого із подружжя, не є наданням документу для державної реєстрації, який відповідає вимогам чинного законодавства України. Відповідно до ч. 1 статті 321 ЦКУ право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦКУ правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦКУ власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 319 ЦКУ власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У справах "Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" від 29 листопада 1991 року заява № 12742/87 (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland) й "Федоренко проти України" від 01 червня 2006 року заява № 25921/02 Європейського суду з прав людини констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може бути "наявним майном", або коштами, уключаючи позови, для задоволення їх позивач може обґрунтувати їх принаймі "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. Понесені позивачем судові витрати залишити за позивачем.

Outcome: approved