Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-17 00:00:00

У липні 2015 року позивач [PERSON] міське комунальне підприємство «Добробут» звернулося до суду із позовом про стягнення із відповідача [PERSON] заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг. В своїх вимогах позивач посилається на те, що [PERSON] міським комунальним підприємством «Добробут» відповідачу у відповідності до постанови КМУ № 560 від 12 липня 2005 року, № 629 від 20 травня 2009 року та №869 від 01 червня 2011 року надаються послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, а також послуги з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення згідно Правил надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ №630 від 21 липня 2015 року, за які має вноситись плата у відповідності до затверджених (погоджених) рішенням органу місцевого самоврядування тарифів. Відповідач [PERSON] зареєстрована та проживає у квартирі № 10 житлового будинку № 38 по вул. Будівельників в м. Ладижині Вінницької області, однак належним чином не сплачує надані їй позивачем комунальні послуги, у звязку з чим утворилась заборгованість по квартирній платі та платі за комунальні послуги за період з травня 2011 року по лютий 2015 року в розмірі 16382 грн 87 коп. Представник позивача [PERSON] міського комунального підприємства «Добробут» [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, посилаючи на викладені у позовній заяві обставини. Окрім того, зазначив, що квартира відповідача не обладнана квартирним засобом обліку води, тому їй проводиться оплата послуг з постачання холодної та гарячої води згідно п. 11 Постанови Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. N 630 "Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення", згідно якого у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживач, який не має квартирних засобів обліку, оплачує послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями усіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загальнобудинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, просила стягнути з неї на користь позивача заборгованість за спірний період у розмірі 2436 грн 75 коп., посилаючись на те, що вона не споживала об'єм холодної та гарячої води у тому об'ємі, який зазначений у розрахунку та пред'явлений до сплати. З'ясувавши позиції сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи та усі зібрані по справі докази, давши їм оцінку в сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом установлено, що [PERSON] є власником квартири № 10 житлового будинку № 38 по вул. Будівельників в м. Ладижині Вінницької області, в якій зареєстрована та постійно проживає, що підтверджується довідкою комунального підприємства «Добробут» від 10 листопада 2014 року № 217 та довідкою про реєстрацію місця проживання (перебування) від 10 липня 2015 року Ладижинського МС УДМС (а.с.2,11). Вказаний будинок до лютого 2015 року перебував на балансі комунального підприємства «Добробут», яке обслуговує будинок на надає житлово-комунальні послуги (комунальні послуги та послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території). Вказані обставини не оспорюються сторонами, тому у відповідності до ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Відповідно до ст.322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначено у Законі України "Про житлово-комунальні послуги" (далі - Закон). Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (ст. 1, ч. 2 ст. 3, ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги"). Відповідно до ч.ч. 2,3,4 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. Відповідно до ч. 2, 3, 4 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником. Пунктом 1 частини 1 статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст.ст. 7, 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить, зокрема, встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону; визначення виконавця житлово-комунальних послуг відповідно до цього Закону в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо-та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладення договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Статутом комунального підприємства «Добробут» визначено, що головним завданням підприємства є ведення діяльності в сфері житлово-комунального господарства, надання житлово-комунальних послуг мешканцям будинків, утримання прибудинкових територій відповідно до вимог санітарно-гігієнічних норм, прибирання та вивезення сміття, очищення тротуарів та прибудинкових територій тощо. Отже, позивач у справі у період часу, за який порушується питання про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, був належним балансоутримувачем, а тому він має права, передбачені частиною першою статті 24 Закону України "Про житлово-комунальні послуги". Статтями 20, 21 Закону визначені обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов'язком споживача є оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов'язком виконавця - забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору. Відповідно до ст. 179 ЖК України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України (далі - Правила). Згідно з п. 7 зазначених Правил власник квартири зобов'язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Обов'язок по оплаті житлово-комунальних послуг, утримання будинку і прибудинкової території в будинках (квартирах) приватного житлового фонду покладено на власника і статтею 162 ЖК України. Із матеріалів справи убачається, що між сторонами відсутній письмовий договір про надання житлово-комунальних послуг, проте такі послуги відповідачу надавалися, а відповідач їх приймала та не оплачувала. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, оскільки за п. 5 ч. З ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», підпунктом 1 пункту 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, оскільки такі висновки узгоджуються із вимогами закону та практикою Верховного Суду України (постанови від 10 жовтня 2012 року № 6-110 цс12 та від 30 жовтня 2013 року №6-59цс 13). [PERSON], проживаючи у вказаній вище квартирі, користувалася усіма житлово-комунальними послугами, наданими відповідачем, проте сплачувала їх вартість за ввесь період не в повній мірі, внаслідок чого виникла заборгованість, яка становить за період з травня 2011 року по лютий 2015 року 16382 грн 87 коп. (а.с.3). Наданий позивачем розрахунок заборгованості в повній мірі відображає перелік наданих відповідачу житлово - комунальних послуг та застосовані при цьому тарифи, встановлені для комунального підприємства "Добробут" рішеннями виконавчого комітету [PERSON] міської ради (а.с.85-92) Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідачем [PERSON] не надано належних та допустимих доказів на підтвердження сплати нею заборгованості за житлово-комунальні послуги в повному обсязі і крім того, доказів неналежного надання відповідачем таких послуг. Окрім того, твердження відповідача щодо невірного проведення розрахунків з приводу об'ємів споживання холодної та гарячої води спростовується п. 11 Постанови Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. N 630 "Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення", у відповідності до якого позивачу проводилось обрахування спожитої холодної та гарячої води, зокрема, у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживач, який не має квартирних засобів обліку, оплачує послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями усіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загальнобудинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку. Таким чином за відсутності у позивача інформації щодо установлення в квартирі відповідача засобів обліку води, позивач згідно з п.21 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення обґрунтовано нараховував плату за надані послуги згідно з установленими нормативами (нормами) споживання з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення з розрахунку на одну особу. Також в матеріалах справи відсутні докази щодо взяття на абонентський облік теплового лічильника. Судом роз'яснювалось учасникам процесу положення ст.ст. 10, 11, 57-60, 61 ЦПК України та наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Ладижинського міського комунального підприємства «Добробут» до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги підляють задоволенню. Згідно із ч. 1 ст. 88 ЦПК України із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 243,60 грн. Враховуючи викладене, на підставі України ст.322 ЦК України, ст.ст. 66, 68, 169, 179 ЖК України, ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»,

Outcome: approved