Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», відокремлений підрозділ «Хмельницька атомна електрична станція» звернулася з позовом до [PERSON] про стягнення 35 550,68 гривень понесених витрат на підготовку фахівця. В обгрунтування позову позивач вказував, що 22.04.2015 року між позивачем, Національним університетом "Львівська політехніка", в якості виконавця і відповідачем укладено договір № 10654/56-124-15-02620 про підготовку фахівця. Згідно умов договору виконавець здійснює за рахунок державного замовлення чи кошти особи навчання особи для здобуття повної вищої освіти, а Замовник працевлаштовує особу у ВП ХАЕС після закінчення нею навчання за освітньо-кваліфікаційним рівнем "спеціаліст" ("магістр"). Відповідно до п. 4.4. договору відповідач після закінчення ним навчання зобов`язаний був прибути до ВП ХАЕС для працевлаштування в строки, встановлені у направленні на роботу та підпрацювати на підприємстві замовника не менше трьох років. Так, на підставі посвідчення про скерування на роботу № 11-6-16, п. 1.2 Договору, згідно наказу від 22.03.2017 року № 607к "Про прийняття на роботу" 24.03.2017 року відповідач був прийнятий на роботу у цех теплової автоматики та вимірювань ВП ХАЕС на посаду елетрослюсаря з ремонту і обслуговування автоматики та засобів вимірювань електростанцій 4 розряду. Однак, відповідач порушив п. 4.4. умов договору № 10654/56-124-15-02620 про підготовку фахівця та відповідно до наказу від 13.02.2019 року № 356к "Про звільнення" звільнився з роботи за власним бажанням відпрацювавши на підприємстві замовника лише 2 роки з обумовлених трьох. За умовами п. 5.1. Договору в разі невиконання відповідачем зобов`язань по даному договору він повністю відшкодовує замовнику, тобто позивачу витрати понесені на підготовку відповідача за весь час його навчання, в тому числі за освітньо-кваліфікаційним рівнем "Бакалавр" відповідно до договору від 01.09.2011 року № 1-11-28-х укладеного між батьком відповідача [PERSON] в інтересах самого відповідача, державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (від імені та за дорученням якого діє відокремлений підрозділ "Хмельницька атомна електрична станція) та Севастопольським національним універститетом ядерної енергії та промисловості. Так, позивач (Замовник за договором) протягом періоду з 01.09.2011 по 31.12.2013 здійснив витрати на навчання відповідача в сумі 29264,68 грн. Крім того, позивачем відповідачу відповідно до наказу № 682-к від 31.03.2017 року та на підставі ст. 120 КЗпП України було виплачено одноразову допомогу в розмірі посадового окладу в сумі 6286 грн., які відповідач також зобов`язаний повернути позивачу відповідно до п. 5 Постанови КМУ № 255 від 02.03.1998 року, відповідно до положень якої працівник зобов`язаний повністю повернути кошти, виплачені йому в зв`язку з переїздом на роботу в іншу місцевість відповідно до п. 1 цієї постанови, якщо він до закінчення строку роботи, передбаченого законодавством або обумовленого при переведенні, направленні або прийнятті на роботу, звільнився за власним бажанням без поважної причини або був звільнений відповідно до законодавства. Тому позивач просить суд стягнути з відповідача кошти в сумі 35 550,68 гривень. Представник позивача Пашинський А.А. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав викладених в позовній заяві та просив їх задоволити. Представник відповідача адвокат Мазуркевич О.С. щодо позову заперечив та вважає його необгрунтованим вказавши, що відповідач відпрацювавши на підприємстві замовника два роки вимушений був звільнитися за власним бажанням в зв`язку з необхідністю здійснення догляду за хворим батьком - інвалідом ІІ групи безстроково, а тому відповідач мав поважні причини для дострокового розірвання договору та припинення зобов`язання з виконання трудових обов`язків на підприємстві замовника. Крім того, чинний Закону України "Про освіту" не передбачає обовязкового відпрацювання за умов оплати навчання майбутнім роботодавцем, тому представник вважає вимоги позивача за договором примусовою працею. Суд, заслухавши доводи представників сторін, оцінивши наявні докази по справі дійшов висновку, що позов є обгрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з огляду на таке. В силу ч. 2 ст. 509, ст.11 ЦК України, зобов`язання виникають, зокрема, з договорів. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Судом встановлено, що 22.04.2015 року між позивачем, Національним університетом "Львівська політехніка", в якості виконавця і відповідачем укладено договір № 10654/56-124-15-02620 про підготовку фахівця. Згідно умов договору виконавець здійснює за рахунок державного замовлення чи кошти особи навчання особи для здобуття повної вищої освіти, а Замовник працевлаштовує особу у ВП ХАЕС після закінчення нею навчання за освітньо-кваліфікаційним рівнем "спеціаліст" ("магістр"). Відповідно до п. 4.4. договору відповідач після закінчення ним навчання зобов`язаний був прибути до ВП ХАЕС для працевлаштування в строки, встановлені у направленні на роботу та підпрацювати на підприємстві замовника не менше трьох років. Крім того, попередньо до укладення договору №10654/56-124-15-02620 від 22.04.2015 року між позивачем, Севастопольським національним університетом ядерної енергії та промисловості, в якості виконавця і батьком відповідача [PERSON] та самим відповідачем 01.09.2011 року було укладено договір № 1-11-28-х про підготовку бакалавра згідно умов якого виконавець договору СНУЯП за кошти позивача, тобто замовника договору здійснює навчання відповідача за освітньо-кваліфікаційним рівнем "бакалавр". Відповідно до п. 2.6. вказаного договору замовник за договором, тобто позивач за підсумками закінчення відповідачем IV курсу зобов`язувався вирішити питання щодо продовження ним навчання за освітньо-кваліфікаційним рівнем "спеціаліст" чи "магістр", а відповідач в свою чергу відпо відно до п.п. 4.5., 4.6. вказаного договору зобов`язувався після отримання освітньо-кваліфікаційного рівня "бакалавр" пройти за рішенням замовника (позивача) курс навчання для отримання освітньо-кваліфікаційного рівня "спеціаліст" або "магістр" та після закінчення прибути до ВП ХАЕС для працевлаштування та підпрацювати на підприємстві замовника не менше трьох років. Так, відповідач після закінчення ним навчання за освітньо-кваліфікаційним рівнем "спеціаліст" ("магістр") на підставі посвідчення про скерування на роботу № 11-6-16, п. 1.2 Договору № 10654/56-124-15-02620, згідно наказу від 22.03.2017 року № 607к "Про прийняття на роботу" 24.03.2017 року був прийнятий на роботу у цех теплової автоматики та вимірювань ВП ХАЕС на посаду елетрослюсаря з ремонту і обслуговування автоматики та засобів вимірювань електростанцій 4 розряду. Відповідно до наказу від 13.02.2019 року № 356к "Про звільнення" [PERSON] звільнився з роботи за власним бажанням. З огляду на вказане, суд вважає, що відповідач не дотримався положень п. 4.4. умов договору № 10654/56-124-15-02620 про підготовку фахівця, оскільки не відпрацював три роки. За умовами п. 5.1. Договору в разі невиконання відповідачем зобов`язань по даному договору він повністю відшкодовує замовнику витрати понесені на підготовку відповідача як спеціаліста, в тому числі за освітньо-кваліфікаційним рівнем "Бакалавр" відповідно до договору від 01.09.2011 року № 1-11-28-х, укладеного між батьком відповідача [PERSON] в інтересах самого відповідача, державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (від імені та за дорученням якого діє відокремлений підрозділ "Хмельницька атомна електрична станція) та Севастопольським національним універститетом ядерної енергії та промисловості. Так, позивач (Замовник за договором) протягом періоду з 01.09.2011 по 31.12.2013 здійснив витрати на навчання відповідача в сумі 29 264,68 грн. з яких: 4097,68 грн. за період з 01.09.2011 по 31.12.2011 року; 12298 грн. за період з 01.01.2012 по 31.12.2012 року; 12869 грн. за період з 01.01.2013 по 31.12.2013 року, що підтверджується розрахунками та бухгалтерськими документами, щодо достовірності яких сторона відповідача не заперечувала. Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, передбачено частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (яка була чинною з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення договору про підготовку бакалавра від 01 вересня 2011 року № 1-11-28-х ), пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» (чинний на час укладення договору про підготовку бакалавра від 01 вересня 2011 року № 1-11-28-х). Крім того, позивачем відповідачу відповідно до наказу № 682-к від 31.03.2017 року та на підставі ст. 120 КЗпП України було виплачено одноразову допомогу в розмірі посадового окладу в сумі 6 286 грн., які відповідач також зобов`язаний відшкодувати позивачу відповідно до п. 5.1 умов договору від 22.04.2015 року та п. 5 Постанови КМУ № 255 від 02.03.1998 року, відповідно до положень якої працівник зобов`язаний повністю повернути кошти, виплачені йому в зв`язку з переїздом на роботу в іншу місцевість відповідно до п. 1 цієї постанови, якщо він до закінчення строку роботи, передбаченого законодавством або обумовленого при переведенні, направленні або прийнятті на роботу, звільнився за власним бажанням без поважної причини або був звільнений відповідно до законодавства. Під час судового розгляду не знайшли свого підтвердження обставини на які посилалася сторона відповідача щодо гострої необхідності відповідачу звільнитися, оскільки його батько потребував стороннього догляду через те, що має інвалідність. Так, судом були допитані свідки, де зокрема [PERSON] та [PERSON] суду показали, що є сусідами сімї [PERSON] , які фактично проживають в с. Старий Кривин Славутського району тривалий час, членами сімї є батько , мати та два повнолітніх сина, старший син [PERSON] проживав у селі постійно з батьками з народження до 2019 року, за винятком періодів його навчання, у 2019 році звільнився з роботи на ХАЕС та працевлаштувався за кордоном. Свідок [PERSON] , яка є матірю відповідача, суду пояснила, що фактично її чоловік, батько відповідача хворіє тривалий час, має ІІ групу інвалідності, вона також має ІІІ групу інвалідності, однак працює на хлібзаводі позмінно, старший син з березня 2019 року за кордоном, менший син навчається у ВИШі в м. Львів. [PERSON] фактично звільнився за власним бажанням із ХАЕС оскільки отримував заробітну плату до 8000 гривень, а минулого року знайшов офіційну роботу за кордоном і тому прийняв таке рішення. Тобто слід прийти до висновку, що припинення трудових відносин відповідача із позивачем було продиктовано не необхідністю здійснювати догляд за хворим батьком, а пошуком кращих умов оплати праці. На підставі наведеного, суд вважає, що [PERSON] допустив порушення умов договору №10654/56-124-15-02620 від 22.04.2015 року, оскільки після закінчення навчання не відпрацював на підприємстві замовника обумовлених в договорі трьох років. Витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved