Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Держави Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, третя особа Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди та просить стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на свою користь завдану моральну шкоду у розмірі 100 888 грн. внаслідок протиправної бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що з 2011 року по теперішній час він є пенсіонером по інвалідності та проживав у смт. Іванівка Луганської області, звідки був змушений виїхати до м. Дніпро у зв`язку із збройним конфліктом, та є внутрішньо переміщеною особою відповідно до довідки №1204-5000228332 від 12.11.2019 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданої Управлінням соціального захисту населення. При цьому він звернувся до відповідача із заявою про взяття на облік в зв`язку з переїздом та про запит пенсійної справи, на підставі якої він був взятий на пенсійний облік. Відповідач, взявши Позивача на свій пенсійний облік, поновив пенсійні виплати, які виплачувалися регулярно з грудня 2019 року включно. Проте окрім поновлення виплати пенсії Позивач також просив Відповідача виплатити заборгованість по пенсії яка утворилася з 01.12.2014 року у зв`язку з припиненням виплат пенсії, однак відповідач цю заборгованість виплачувати відмовився, через що він був змушений звертатися до адміністративного суду. 20 липня 2020 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом по адміністративній справі №160/5709/20, було ухвалено рішення, яким було зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України Дніпропетровській області поновити, нарахувати та виплатити [PERSON] пенсію по інвалідності з 01.12.2014 року. Проте навіть після винесення рішення суду та набрання ним законної сили Відповідач не прагнув виконати рішення суду. І тільки після звернення до суду с заявою про встановлення судового контролю Відповідач виплатив весь борг. Лише 05.03.2021 Відповідач здійснив виплату заборгованості в розмірі - 100 888 грн., проте це не було фактично добровільне виконання рішення суду. Таким чином, внаслідок протиправної бездіяльності Відповідача, яка полягає в тому, що Головне управління ПФУ в Дніпропетровської області протиправно не виплатив пенсію [PERSON] за період з грудня 2014, до звернення до суду та навіть після набрання законної сили рішення, за тривале безпідставне грубе порушення своїх фундаментальних прав вважає, що Відповідач за цим позовом повинен відповідати за завдану йому моральну шкоду. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просили їх задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що відповідач діяв у відповідність до вимог чинного законодавства, жодної бездіяльності у відносинах із позивачем не допускав. Дійсно, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.07.2020 року по справі №160/5709/20 позов [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області задоволено, визнано дії ГУ ПФУ в Дніпропетровській області щодо відмови у поновленні пенсії та виплаті заборгованості [PERSON] протиправними. Зобов`язано ГУ ПФУ в Дніпропетровській області поновити, нарахувати та виплатити [PERSON] пенсію по інвалідності з 01.12.2014 року. Зазначене судове рішення надійшло до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області 26.11.2020 року, та на його виконання було поновлено, нараховано та виплачено [PERSON] пенсію інвалідності з 01.12.2014 року, що підтверджується протоколом від 23.12.2020 року №912040833670. Затримка виплати заборгованості по пенсії відповідачу за період, доки він перебував на непідконтрольній території, відбулася з незалежних від відповідача причин, оскільки фінансування виплат заборгованості по пенсіях внутрішньо переміщеним особам у таких випадках, здійснюється спеціально виділеними для цього коштами, що виділяються центральними органами влади. Як тільки кошти на виплату заборгованості надійшли до відповідача, він одразу їх перерахував позивачу. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, подав до суду письмові пояснення, відповідно до яких вважає, що позовні вимоги сформульовані невірно, залучення у даній справі Державної казначейської служби України як третьої особи - помилковим. По суті позовних вимог вважає, що матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження наявності моральної шкоди, протиправності діяння її заподіювання, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювання, та вини відповідача в її заподіянні, відсутні також докази щодо порушення нормальних життєвих зав`язків позивача; здійснення позивачем додаткових зусиль для організації свого життя; застосування до позивача фізичного чи психічного впливу; погіршення або позбавлення можливостей реалізації позивачем своїх звичок і бажань; погіршення відносин позивача з оточуючими людьми. Враховуючи викладене, вважає, що підстави для задоволення позову відсутні. Вислухавши сторони, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. В судовому засіданні судом встановлені наступні обставини по справі. Позивач проживав у смт. Іванівка Луганської області, звідки був змушений виїхати до м. Дніпро у зв`язку із збройним конфліктом, та є внутрішньо переміщеною особою відповідно до довідки №1204-5000228332 від 12.11.2019 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданої Управлінням соціального захисту населення (а.с.9). 11.02.2011 року позивачу було призначено пенсію по інвалідності та видано пенсійне посвідчення № [NUMBER] із терміном дії до 30.11.2011 року (а.с.10). В подальшому наявність у позивача інвалідності, що дає підстави для отримання пенсії, встановлена довідками до акту огляду МСЕК МОЗ України: -№320711 від 09.11.2012 року - на строк з 01.12.2012 року по 01.12.2013 року (а.с.11); -№411741 від 13.11.2013 року - на строк з 01.12.2013 року по 01.12.2014 року (а.с.12); -№397772 від 04.11.2014 року - на строк з 01.12.2014 року по 01.12.2015 року (а.с.13); 30 листопада 2014 року позивачу було припинено виплату пенсії у зв`язку із закінченням строку інвалідності, та не з`явлення на повторний огляд без поважних причин. Проте, з 2014 року територія, на якій проживав позивач, стала тимчасово непідконтрольною українській владі. За таких умов, стосовно періоду з моменту припинення виплати пенсії та до переїзду позивача на підконтрольну українській владі територію і звернення до відповідача із заявою про відновлення пенсійних виплат, його інвалідність, що дає підстави для отримання пенсії, він підтверджує довідками, виданими на тимчасово непідконтрольній українській владі території: - довідкою Міністерства охорони здоров`я Луганської народної республіки від 28.10.2015 року, яка видана на основі акту огляду МСЕК №131/925; - довідкою Міністерства охорони здоров`я Луганської народної республіки від 31.10.2016 року, яка видана на основі акту огляду МСЕК №129/934; - довідкою Міністерства охорони здоров`я Луганської народної республіки від 07.11.2017 року, яка видана на основі акту огляду МСЕК № 116/805; - довідкою Міністерства охорони здоров`я Луганської народної республіки від 21.11.2018 року, яка видана на основі акту огляду МСЕК № 111/742; - довідкою Міністерства охорони здоров`я Луганської народної республіки від 05.11.2019 року, яка видана на основі акту огляду МСЕК № 113/745 (а.с.14-18). 25.11.2019 року, після прибуття на підконтрольну територію, позивач звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії до відповідача (а.с.43). 25.11.2019 року позивач звернувся до сервісного центру з пакетом документів та заявою про запит пенсійної справи за новим місцем мешкання, як внутрішньо переміщена особа. 14.01.2020 року позивач пройшов МСЕК на підконтрольній території та йому було встановлено II групу інвалідності, та видано довідку №607012 від 14.01.2020 року, якою встановлено інвалідність на строк з 14.01.2020 року по 01.02.2022 року (а.с.19), та яку позивач в подальшому надав відповідачу. Згідно відповідей №1914-2092/К-02/8-0400/20 від 27.02.2020 року та №1984-2270/К-02/8-0400/20 від 28.02.2020 року на запити позивача від 07.02.2020 року та 12.02.2020 року відповідач відмовив у поновленні пенсії на підставі абз.2 ч.3 ст.35 ЗУ "Про загальнообов`язкове пенсійне страхування" із посиланням на те, що з моменту припинення виплати пенсії минуло більше п`яти років, отже пенсія має бути призначена знову на загальних засадах (а.с.77-79, 80-81). Не погоджуючись із відмовою відповідача поновити йому виплату пенсії з 2014 року, позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, рішенням якого від 20 липня 2020 року у справі №160/5709/20 визнано дії відповідача щодо відмови у поновленні пенсії та виплаті заборгованості позивачу протиправними, та зобов`язано відповідача поновити, нарахувати та виплатити позивачу пенсію по інвалідності з 01.12.2014 року. Зазначену справу було розглянуто у письмовому провадженні, а рішення надійшло до відповідача 26.11.2020 року, про що свідчить відповідний штриховий ідентифікатор вхідної кореспонденції (а.с.30). На виконання зазначеного рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.07.2020 року по справі №160/5709/20 відповідачем поновлено нарахування та виплату позивачу пенсії по інвалідності, що підтверджується протоколом від 23.12.2020 року №912040833670 (а.с.31-32). Зазначеним протоколом також нараховано до виплати відповідачу пенсійну заборгованість з 2014 року у сумі 100888 грн., проте фактично цю заборгованість сплачено позивачу лише 05.03.2021 року. З метою виконання рішення суду в частині виплати пенсійної заборгованості позивачу за період з 2014 року, відповідачем вживалися заходи щодо інформування центральних органів про необхідність виділення відповідного фінансування для пенсіонерів цієї категорії, серед яких зазначено й позивача, про що свідчить доповідна записка начальника юридичного управління відповідача від 24.02.2021 року (а.с.82). У цей період позивач двічі звертався до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із заявами про встановлення судового контролю на виконання зазначеного рішення, проте, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, обидва рази ухвалами від 09.02.2021 року та 04.03.2021 року заяви повернуті заявнику без розгляду. Крім того, позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до відповідача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому компенсацію за несвоєчасну виплату пенсії за період з 01 грудня 2014 року по 30 листопада 2020 року згідно з Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та ПКМУ «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» у розмірі 32989,6 грн. Цей позов, згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень було задоволено рішенням від 17 вересня 2021 року по справі №160/11545/21. Аналізуючи правовідносини, що виникли між сторонами та надаючи оцінку дослідженим доказам, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не випливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. При цьому Європейський суд з прав людини в зміст поняття майна включає і поняття «правомірні очікування»/«законні сподівання» вчиняти певні дії. Зокрема, у рішеннях по справах «Броньовські проти Польщі» (Broniowski v. Poland), заява №31443/96, «Сук проти України», заява №10972/05, «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо встановлено, що поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Питання, що має бути розглянуто, полягає у тому, чи надавали заявнику обставини справи, розглянуті в цілому, право на інтерес, який по суті захищається статтею 1 Першого протоколу. В даному випадку позивач, після прибуття на підконтрольну територію мав «правомірні очікування»/«законні сподівання» не тільки на поновлення пенсійних виплат після звернення до відповідача як внутрішньо переміщена особа, що була зареєстрована (взята на облік), але й на отримання усієї суми пенсійної заборгованості, що виникла з 2014 року. Проте отримання очікуваних виплат від Держави відбулося з доволі значним строком відтермінування від дати звернення позивача до відповідача із відповідною заявою про відновлення пенсійних виплат, та необхідністю вжиття додаткових заходів з боку позивача, зокрема, - звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав, що може мати наслідком спричинення моральної шкоди позивачу. Надаючи оцінку встановленим обставинам з огляду на зміст позовних вимог, суд доходить до наступного висновку. За загальним правилом, яке встановлено в частині першій статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з частиною 2 статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина 3 статті 23 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. За такого правового регулювання, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, неодноразово були сформульовані Верховним Судом, зокрема, у постановах від 10.04.2019 року в справі №464/3789/17 та від 27.11.2019 року в справі № 750/6330/17. Верховний Суд дійшов висновку про те, що адекватне відшкодування шкоди, в тому числі й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їхню інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах від 12.11.2019 року в справі №818/1393/17, від 18.11.2019 року в справі №820/5044/18, від 28.11.2019 року в справі №826/27549/15, від 28.02.2020 року в справі №804/2593/17, від 18.06.2020 року в справі №339/183/16-а, від 02.09.2020 року в справі №1340/4056/18, від 18.02.2021 року в справі №420/7423/19 від 25.03.2021 року в справі №520/4577/19, указував на те, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Поняття "моральна шкода" є оціночним, комплексним і таким, що потребує дослідження в кожному окремому випадку. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. До того ж, шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 07.10.2020 у справі №523/4822/17. Окрім цього, у постанові Верховного Суду від 26.11.2020 у справі №826/18130/16 зазначено, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо. Самий лише факт порушення прав позивача у сфері публічно-правових відносин не може слугувати достатньою підставою для стягнення моральної шкоди. В даному випадку визнання Дніпропетровським окружним адміністративним судом у своєму рішенні від 20.07.2020 року по справі №160/5709/20 неправомірними дій відповідача стосується виключно меж застосування законодавства про пенсійне забезпечення у поєднанні із застосуванням норм міжнародного права та наданням оцінки поважності причин пропуску 5-річного строку для звернення про поновлення раніше призначеної пенсії позивачу, у той час як моральна шкода має бути обов`язково підтверджена відповідними належними та допустимими доказами щодо її спричинення. Так, у справі №160/5709/20 розглядався спір між позивачем та відповідачем щодо можливості визнання поважною причину пропуску 5-річного строку для звернення про поновлення раніше призначеної пенсії позивачу через введення режиму особливого періоду в Україні, проведення антитерористичної операції, організації об`єднаних сил, тимчасову окупацію територій, та можливості поновити, нарахувати та виплатити позивачу пенсію з 01.08.2014 року. При цьому відповідач не визнавав вищезгадані довідки про інвалідність позивача, видані йому на непідконтрольній території органами, які не були створені відповідно до законодавства України, та така позиція відповідала вимогам закону. Зокрема, відповідно до ч.2 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Частиною 3 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» унормовано, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Крім того, відмовляючи у поновленні позивачу пенсії з 2014 року, відповідач, як згадано вище, посилався на абз.2 ч.3 ст.35 ЗУ "Про загальнообов`язкове пенсійне страхування", відповідно до якого, якщо виплату пенсії особі з інвалідністю було припинено у зв`язку з відновленням здоров`я або якщо вона не отримувала пенсії внаслідок нез`явлення на повторний огляд без поважних причин, то в разі наступного визнання її особою з інвалідністю виплата раніше призначеної пенсії поновлюється з дня встановлення інвалідності знову за умови, що після припинення виплати пенсії минуло не більше п`яти років. Якщо минуло більше п`яти років, пенсія призначається знову на загальних підставах. За таких умов, обов`язок відповідача поновити, нарахувати та виплатити позивачу пенсію з 01.08.2014 року, на момент звернення позивача із відповідною заявою до відповідача та прийняття останнім рішення з цього приводу, беззаперечним не виглядав. Свою правову позицію щодо можливості поновлення позивачу пенсійних виплат з 2014 року, відповідач виклав у вищезгаданих повідомленнях-відповідях на його звернення, через що й виник спір. На такі випадки Конституцією України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина 2 статті 55). Таким конституційним правом позивач скористався, та мав можливість довести правомірність своїх вимог у суді. Саме суд, у відповідність до ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Розв`язуючи цей спір у справі №160/5709/20, Дніпропетровський окружний адміністративний суд у своєму рішенні від 20.07.2020 року до оцінки документів щодо інвалідності позивача, виданих на непідконтрольній території, застосував поняття "намібійські винятки", сформульоване у практиці Міжнародного суду: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 року "Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії" зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але "у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів". При цьому Дніпропетровський окружний адміністративний суд послався також на практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справах "Кіпр проти Туреччини" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016), де Суд приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому, ЄСПЛ констатував, що "Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" наголосив, що "першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]" (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, § 142). Крім того, Дніпропетровський окружний адміністративний суд визнав причину нез`явлення позивача тривалий час на повторні огляди до повноважних МСЕК, утворених відповідно до законодавства України поважною та можливість у даному конкретному випадку відійти від приписів абз.2 ч.3 ст.35 ЗУ "Про загальнообов`язкове пенсійне страхування". Таким чином, право позивача на поновлення та отримання пенсії з 01.08.2014 року було підтверджено у судовому порядку, встановленому Конституцією України та законами України. Розглядаючи даний спір про стягнення моральної шкоди, суд не може оминути увагою той факт, що зазначену адміністративну справу №160/5709/20 було розглянуто Дніпропетровським окружним адміністративним судом у письмовому провадженні, тобто без присутності відповідача, а рішення по цій справі надійшло до відповідача на виконання лише 26.11.2020 року, про що свідчить відповідний штриховий ідентифікатор вхідної кореспонденції. За таких умов, визнати, що тривала бездіяльність відповідача щодо невиконання цього судового рішення була навмисною, не можна, адже на виконання зазначеного судового рішення відповідачем, в межах його компетенції, вже 23.12.2020 року поновлено нарахування та нараховано до виплати позивачу пенсію по інвалідності з 01.12.2014 року, що підтверджується відповідним протоколом №912040833670. Стосовно ж строку фактичної виплати пенсійної заборгованості відповідно до рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.07.2020 року по справі №160/5709/20, суд бере до уваги наступне. Відповідно до абз.21 п.1 постанови Кабінету Міністрів України №637 від 19.11.2014 року, суми пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Однак, на час виникнення спірних правовідносин в частині виконання відповідачем рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.07.2020 року по справі №160/5709/20, - у період з 23.12.2020 року, коли відповідачем було поновлено нарахування та нараховано до виплати позивачу пенсію по інвалідності з 01.12.2014 року, до 05.03.2021 року, коли цю пенсійну заборгованість фактично позивачу було сплачено, такий «Окремий порядок», яким би було унормовано та врегульовано механізм виплати заборгованості по пенсіях (здебільшого це заборгованості по пенсійних виплатах внутрішньо переміщеним особам), не прийнято. Відсутній він і на дату розгляду даної справи. Відповідно до відомостей із Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.10.2020 року по справі №640/11258/20, абз.21 п.1 постанови Кабінету Міністрів України №637 від 19.11.2014 року визнано протиправним та нечинним. Однак, постановою суду апеляційної інстанції від 23.02.2021 року, зазначене рішення суду першої інстанції від 07.10.2020 року по справі №640/11258/20 скасовано. Ухвалою Верховного суду від 15.04.2021 року відкрито касаційне провадження в зазначеній справі №640/11258/20, розгляд справи триває. З огляду на приписи ч.1 ст.325 КАС України, відповідно до якої постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, згаданий абз.21 п.1 постанови Кабінету Міністрів України №637 від 19.11.2014 року, яким унормовано механізм здійснення пенсійних виплат, які не виплачено за період до місяця їх відновлення органами, що здійснюють їх облік та виплату («на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України») - є чинним. Відсутність такого «Окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України», унеможливлює визнання протиправною бездіяльність відповідача й у частині виконання відповідачем рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.07.2020 року по справі №160/5709/20, - у період з 23.12.2020 року, коли відповідачем було поновлено нарахування та нараховано до виплати позивачу пенсію по інвалідності з 01.12.2014 року, до 05.03.2021 року, коли цю пенсійну заборгованість фактично позивачу було сплачено, адже, як встановлено судом, відповідач таки вживав певні заходи щодо інформування центральних органів про необхідність виділення відповідного фінансування для пенсіонерів цієї категорії, серед яких зазначено й позивача, про що свідчить доповідна записка начальника юридичного управління відповідача від 24.02.2021 року (а.с.82). Таким чином, з матеріалів справи випливає, що позивач не надав суду жодних переконливих доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача та спричиненням позивачу моральної шкоди, не зазначив, якими доказами підтверджуються міркування щодо заявленого розміру шкоди. Крім того, як згадано вище, судом встановлено, що позивач звертався до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до відповідача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому компенсацію за несвоєчасну виплату пенсії за період з 01 грудня 2014 року по 30 листопада 2020 року згідно з Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та ПКМУ «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» у розмірі 32989,6 грн. Цей позов, згідно відомостей з ЄДРСР було задоволено рішенням від 17.09.2021 року по справі №160/11545/21. З огляду на викладене, суд доходить до висновку, що за обставин цього спору сам факт визнання судом в адміністративній справі №160/5709/20 порушення відповідачем прав позивача, стягнення на користь позивача додаткових коштів у вигляді компенсації втрати частини доходів за рішенням в адміністративній справі №160/11545/21, на переконання суду, є достатньою та справедливою сатисфакцією, у тому числі й за стандартами, визначеними у практиці ЄСПЛ, внаслідок чого у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди належить відмовити. За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії", рішення від 09.12.1994, п.29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed