Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ТОВ «Інформаційне агентство «МЕДІА-ІНФОРМ», [PERSON] про захист честі,гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди, яка в подальшому була уточнена та за останніми вимогами, визнати недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, принижує честь, гідність та ділову репутацію наступну інформацію, що містилась в програмі автора [PERSON] «Не подарок. [PERSON]», яка трансльована ТОВ «Інформаційне агентство «МЕДІА-ІНФОРМ» та розміщена на сайті https://www.youtube.com/watch?v=ozsiEYdY-2Q: «Кандидат в депутати міської ради [PERSON] людина, для котрої є одна істина війна війною, а мільйони хочеться по старому по розкладу», «[PERSON] в повній мірі приміряла на себе публічність посадовця міського розливу», «Директором рекламного агентства «Сіті» числиться [PERSON], який за сумісництвом є громадянином, який проживає разом з [PERSON] за адресою: вул. Новосельського, 69/71 в квартирі, яка за оцінкою ріелтерів коштує близько чверті мільйона доларів», «[PERSON] за три роки каденції [PERSON] так і не покинула керівні кабінети. Посунув її тільки мер нинішній [PERSON]», «Рекламні площини в місті [PERSON] досі ніхто не зміг порахувати, в тому числі завдяки заслугам пані [PERSON]», «Ставши начальником управління зовнішньої реклами [PERSON], будучи сама бізнесменом в цій сфері, та ще й з високими київськими покровителями, стала якщо не монополістом, то напевно найпотужнішім гравцем на ринку зовнішньої реклами [PERSON]», «[PERSON] придумала якийсь план і знищила конструкції конкурентів, адже вони в цей план не потрапляли, залишивши, природно, свої конструкції. Через деякий час, на тих місцях де було щось старе, але не своє зявилося своє, але не старе, а дуже навіть новеньке. Таким нехитрим чином імперія [PERSON] імперія її бізнесу по сумісництву головного чиновника в цій сфері досягла неймовірних розмірів», «У період з 2010 по 2013 роки рішеннями виконкому різним фірмам бізнес-леді виділялось місце під установку конструкцій», «За каденції [PERSON] з конкурентів продовжувалась стягуватися «мзда», «За оцінками різних і компетентних людей, приблизно половини отриманих від реклами грошових коштів осідало в кишенях самої пані чиновника бізнес-леді, а інша частина повинна була йти в мерію, київським покровителям, ще комусь», «Київські бізнесмени від [PERSON] відхрестилися. [PERSON] її з посади керівника відділу, який відав рекламою відсторонив. Були заведені кримінальні справи, частина з яких погашені, але мінімум одне з них знаходиться у кримінальному провадженні. І що робить ця людина зараз? Правильно. Хоче пролізти в депутати. Бажає», «З такими журналістами як [PERSON], пані [PERSON] не хоче зустрічатися, що розцінюється як боягузтво, відсутність аргументів та те, що «ця дама по завіренню тих, хто з нею спілкувався, працював, співпрацював або стикався, не в змозі протриматися ненормативної лексики і десяти хвилин», «Побажання жителям Київського району, щоб їм у день виборів 8 березня 2015 року «не наставили рогачко». З врахуванням викладеного, позивач просить зобовязати ТОВ «Інформаційне агентство «МЕДІА-ІНФОРМ», [PERSON] спростувати недостовірну інформацію в ефірі телеканалу «Медіа-Інформ» та на сайті https://www.youtube.com/watch?v=ozsiEYdY-2Q у спосіб, ідентичний її поширенню. Також позивач просить стягнути на її користь солідарно з ТОВ «Інформаційне агентство «МЕДІА-ІНФОРМ» та [PERSON] моральну шкоду в розмірі 25\~000 гривень. В судовому засіданні представник [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, пояснив, що розповсюджена інформація є недостовірною і негативною, викликає у телеглядачів хибну думку, що позивач вчиняв кримінальні злочини та не додержується загальновизнаних норм співжиття, формує його негативний образ як людини, посадової особи, кандидата в депутати Одеської міської ради,дискредитує позивача в очах громадськості, просив визнати вказані відомості такими, що не відповідають дійсності, порочать честь та гідність позивача та зобовязатиТОВ «Інформаційне агентство «МЕДІА-ІНФОРМ» і [PERSON] спростувати недостовірну інформацію шляхом поширення тексту спростування та стягнути моральну шкоду. Представник відповідача ТОВ «Інформаційне агентство «МЕДІА-ІНФОРМ» позовні вимоги не визнав, вважає їх незаконними та необґрунтованими, пояснив, що при розповсюдженні оскаржуваних відомостей журналістом не були порушені вимоги законодавства. Відповідач [PERSON] також позовні вимоги не визнав, вважає їх незаконними та необґрунтованими, пояснив, що декілька років приділяє увагу діяльності позивача [PERSON], при створенні авторської програми проводив розслідування, використовував численні документи та публікації в засобах масової інформації, перевіряв їх на предмет достовірності і переконливості, спілкувався з джерелами інформації. В результаті напрацювань у нього склалася власна думка про діяльність позивача [PERSON], яка і була висловлена в його авторській передачі. Суд, ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши надані докази, вислухавши пояснення сторін по справі, вважає позов таким що не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин по справі. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. По справі встановлені наступні фактичні обставини. Позивачем доведено та визнано відповідачем\~ТОВ «Інформаційне агентство «МЕДІА-ІНФОРМ» факт поширення в ефірі ТОВ «Інформаційне агентство «МЕДІА-ІНФОРМ» 01.03.2015р. з 17год.25хв. по 17год.40хв., 02.03.2015р. з 15год.05хв. по 15год.20хв., 03.03.2015р. з 12год.05хв. по 12год.20хв., 04.03.2015р. з 20год.40хв. по 20год.55хв., програми автора та ведучого [PERSON]В «Не подарок. [PERSON]» хронометражем 15 хвилин 50 секунд. Також програма розміщена в мережі Інтернет за адресою https://www.youtube.com/watch?v=ozsiEYdY-2Q. В програмі серед іншого розповсюджені наступні відомості: «Кандидат в депутати міської ради [PERSON] людина, для котрої є одна істина війна війною, а мільйони хочеться по старому по розкладу», «[PERSON] в повній мірі приміряла на себе публічність посадовця міського розливу», «Директором рекламного агентства «Сіті» числиться [PERSON], який за сумісництвом є громадянином, який проживає разом з [PERSON] за адресою: вул. Новосельського, 69/71 в квартирі, яка за оцінкою ріелтерів коштує близько чверті мільйона доларів», «[PERSON] за три роки каденції [PERSON] так і не покинула керівні кабінети. Посунув її тільки мер нинішній [PERSON]», «Рекламні площини в місті [PERSON] досі ніхто не зміг порахувати, в тому числі завдяки заслугам пані [PERSON]», «Ставши начальником управління зовнішньої реклами [PERSON], будучи сама бізнесменом в цій сфері, та ще й з високими київськими покровителями, стала якщо не монополістом, то напевно найпотужнішім гравцем на ринку зовнішньої реклами [PERSON]», «[PERSON] придумала якийсь план і знищила конструкції конкурентів, адже вони в цей план не потрапляли, залишивши, природно, свої конструкції. Через деякий час, на тих місцях де було щось старе, але не своє зявилося своє, але не старе, а дуже навіть новеньке. Таким нехитрим чином імперія [PERSON] імперія її бізнесу по сумісництву головного чиновника в цій сфері досягла неймовірних розмірів», «У період з 2010 по 2013 роки рішеннями виконкому різним фірмам бізнес-леді виділялось місце під установку конструкцій», «За каденції [PERSON] з конкурентів продовжувалась стягуватися «мзда», «За оцінками різних і компетентних людей, приблизно половини отриманих від реклами грошових коштів осідало в кишенях самої пані чиновника бізнес-леді, а інша частина повинна була йти в мерію, київським покровителям, ще комусь», «Київські бізнесмени від [PERSON] відхрестилися. [PERSON] її з посади керівника відділу, який відав рекламою відсторонив. Були заведені кримінальні справи, частина з яких погашені, але мінімум одне з них знаходиться у кримінальному провадженні. І що робить ця людина зараз? Правильно. Хоче пролізти в депутати. Бажає», «З такими журналістами як [PERSON], пані [PERSON] не хоче зустрічатися, що розцінюється як боягузтво, відсутність аргументів та те, що «ця дама по завіренню тих, хто з нею спілкувався, працював, співпрацював або стикався, не в змозі протриматися ненормативної лексики і десяти хвилин», «Побажання жителям Київського району, щоб їм у день виборів 8 березня 2015 року «не наставили рогачко». Згідно ч. 3\~ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за\~зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1\~ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікованою Україною та набула для неї сили 11.09.1997 року, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих\~статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Відповідно до\~ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сімї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до\~ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати\~і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб\~на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в\~інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Згідно\~ст. 68 Конституції України, кожен зобовязаний неухильно додержуватися\~Конституції\~та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до п. 9\~постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», якщо позов предявлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції. Стаття 297 ЦК України\~передбачає право на повагу до гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з\~позовом\~про захист її гідності та честі. Згідно положень 277\~ЦК України\~та роз'яснень, які містяться в п.19\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»\~фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідачами ТОВ «Інформаційне агентство «МЕДІА-ІНФОРМ» та [PERSON] доведено, та підтверджується матеріалами справи що позивачка [PERSON] проживає за адресою вказаною в позовній заяві м. Одеса, вул. Новосельського, 69/71, має у власності квартиру загальною площею 126 кв. м,з1996 року по 2000 рік проходила службу на посаді головного спеціаліста по захисту прав споживачів Біляївської районної державної адміністрації.\~З 2000 року по 2010 рік була директором ТОВ «Сіті». З 2010 року по 2014 рік проходила службу в органах місцевого самоврядування на різних посадах. Так, розпорядженням Одеського міського голови № 1573/К-01 від 06.12.2010 року [PERSON] звільнено з посади помічника міського голови відділу кадрової роботи та з питань служби в органах місцевого самоврядування департаменту організаційно-кадрового і документального забезпечення та контролю Одеської міської ради, за переведенням до управління з питань міського дизайну та реклами Одеської міської ради, розпорядженням Одеського міського голови № 1574/К-01 від 06.12.2010 року [PERSON] призначено виконуючою обов'язки начальника управління з питань міського дизайну та реклами Одеської міської ради, розпорядженням Одеського міського голови № 553/К-01 від 10.03.2011 року [PERSON] призначено на посаду начальника управління реклами Одеської міської ради, розпорядженням Одеського міського голови № 1487/К-01 від 22.11.2012 року [PERSON] призначена на посаду завідуючого сектора аналітики і контролю помічника міського голови відділу забезпечення діяльності міського голови, розпорядженням Одеського міського голови № 231/К-01 від 25.02.2013 року [PERSON] переведено з посади завідувачки сектору аналітики контролю-помічника міського голови відділу організаційного забезпечення діяльності міського голови на посаду директора департаменту аналітики та контролю Одеської міської ради, розпорядженням Одеського міського голови № 829/К-01 від 25.06.2013 року на [PERSON] покладено виконання обовязків голови Київської районної адміністрації Одеської міської ради, розпорядженням Одеського міського голови № 897/К-01 від 25.07.2014 року [PERSON] звільнено з посади директора департаменту аналітики та контролю Одеської міської ради, за угодою сторін,\~п. 1 ст. 36 КЗпП України, 25 липня 2014 року. Постановою Одеської міської виборчої комісії Одеської області № 54 від 05.02.2015 року Про реєстрацію кандидата у депутати Одеської міської ради в одномандатному мажоритарному виборчому окрузі № 59 [PERSON], висунутого Одеською міською організацією Української морської партії [PERSON], позивачка [PERSON] зареєстрована кандидатом в депутати. Проміжні вибори депутата Одеської міської ради проводились 8 березня 2015 року. Згідно Декларації Про свободу політичних дебатів у Засобах масової інформації схваленої Комітетом [PERSON] Європи (РЄ) 12 лютого 2004 року на 872-ій зустрічі Заступників [PERSON] закордонних справ країн-членів РЄфізичні особи, які є кандидатами, або були обрані, або звільнились з посад у політичних органах, займають політичну посаду на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівні, або здійснюють політичний вплив (далі "політичні діячі"), а також фізичні особи, які займають публічну посаду або здійснюють публічну владу на зазначених рівнях (далі "посадові особи"), володіють основоположними правами, що можуть порушуватися поширенням інформації та думок про них у засобах масової інформації, Відповідно до\~ст. 2 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету. Відповідно до п. 21\~постанови Пленуму ВСУ № 1 від 27.02.2009 року «Про судову\~практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У звязку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Таким чином суд приходить до висновку, що позивач є публічною особою. Програма «Не подарок. [PERSON]» транслювалась в ефірі ТОВ «Інформаційне агентство «МЕДІА-ІНФОРМ» 01.03.2015р. з 17год.25хв. по 17год.40хв., 02.03.2015р. з 15год.05хв. по 15год.20хв., 03.03.2015р. з 12год.05хв. по 12год.20хв., 04.03.2015р. з 20год.40хв. по 20год.55хв. Згідно ч. 3. ст. 15 Закону України «Про місцеві вибори», проміжні вибори депутата сільської, селищної ради призначаються на останню неділю шістдесятиденного строку з дня прийняття рішення про їх призначення, а виборчий процес розпочинається за 50 днів до дня проміжних місцевих виборів. Тобто трансляція програми «Не подарок. [PERSON]» була здійснена під час виборчого процесу, у якому позивачка була одним з кандидатів. Відповідно існував вагомий суспільний інтерес до попередньої діяльності кандидата в депутати Одеської міської ради [PERSON] Як зазначено в постанові Пленуму ВСУ № 1 від 27.02.2009 року «Про судову\~практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», враховуючи положення статті 9 Конституції України та, беручи до уваги, ратифікацію Законом України від 17 липня 1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року; далі Конвенція) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права, а також враховувати розяснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». Відповідно до п. 46 (d) рішення Європейського суду з прав людини у справі «Газета «Україна-центр» проти України від 15.07.2010 року, п. 39 рішення у справі «Перна проти Італії» від 6 травня 2003 року преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, її обов'язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов'язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї, громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об'єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (рішення у справі "Лінгенс проти Австрії" від 8 липня 1986 року, п. 42). Відповідачами доведено, що діяльність позивачки на посадах начальника управління з питань міського дизайну та реклами Одеської міської ради, начальника управління реклами Одеської міської ради, неодноразово висвітлювалась в засобах масової інформації, а саме мережі Інтернет: на сайті yasni.info (http://www.yasni.info/ext.php?url=http%3A%2F%2Fvlg.mpilot.ru%2Fnews%2F25488.html&name=%D0%9B%D0%B8%D0%BB%D0%B8%D1%8F+%D0%A0%D0%BE%D0%B3%D0%B0%D1%87%D0%BA%D0%BE&showads=1&lc=ru-ru&lg=ru&rg=ru&rip=ua) публікація «В [PERSON] назревает новый «рекламный» скандал», яка містить наступну інформацію: «Рынок наружной рекламы в [PERSON] оказался на пороге монополизации или по меньшей мере крупного передела.\~Об этом свидетельствует последнее решение исполнительного комитета Одесского городского совета «О выдаче разрешения на размещение наружной рекламы». Изюминка этого документа в том, что в списке субъектов, которым разрешается устанавливать всяческие сити-лайты \~и скроллеры, большинство пунктов занимает одна компания «СИТИ-РТМ». \~То есть из 148 пунктов в списке 65 занимает одна компания. Невооруженным глазом видно, что это почти половина всех разрешений на размещение наружной рекламы в городе, причем свои носители эта фирма размещает в основном в историческом центре города». «Итак, конкретного ответа на вопрос, почему одна фирма получает такое значительное количество разрешений на размещение рекламы, никто не дал, однако в среде журналистов ходят упорные слухи, что [PERSON] \~банально лоббирует интересы \~фирмы владельцами корой является она и ее муж». \~на сайті [PERSON] (http://rupor.od.ua/news/I-znaet-vsya-Odessa-mama----u-nas-vezde-nugna-re/) публікація «И знает вся Одесса-Мама у нас везде нужна реклама» від 27.10.2011 року, яка містить висловлювання: «Начальник управления рекламы Одесского горсовета [PERSON] и\~ее\~муж\~являются полными рекламными монополистами в\~[PERSON]. Из\~250\~объектов наружной рекламы, расположенных в\~[PERSON], 151\~принадлежит одной рекламной фирме; другим же\~рекламным агентствам отказывают в\~выдаче разрешений»; на сайті інформаційного агентства «Контекст-Причерноморье» (http://prichernomorie.com.ua/odessa/news/business/2012-03-21/130063.php) публікація «ООО «Диагональ» и ТРК «Пилот Медиа» подали в суд на Управление рекламы горсовета по фактам демонтажа рекламных конструкций» від 21.03.2012 року, яка містить висловлювання: «Финансовый директор ООО «Диагональ» [PERSON] заявил, что «в данный момент в городе Одесса происходит жесткий захват рынка наружной рекламы, инициированный начальником Управления рекламы Одесского городского совета [PERSON], путем аннулирования действующих разрешений, отказов в выдаче приоритетов на размещение наружной рекламы, отказов в продлении и так далее. Впоследствии, после аннулирования, все конструкции демонтируются. Это происходит преимущественно в ночное время. Буквально через несколько дней, тоже ночью, на месте этих конструкций возникают другие, принадлежащие близкому окружению [PERSON] и её партнерам по бизнесу»; на сайті Думская (http://dumskaya.net/news/bil-bord-na-1-j-st--lyustdorfskoj-dorogi-018211/) публікація «Одесская мэрия сносит рекламне конструкции неугодних фирм» від 21.03.2012 року, яка серед іншого містить висловлювання юриста Оксани Добровольської: «Начальник управления рекламы [PERSON] создала комиссию из\~сотрудников своего управления, после чего аннулировала договоры с\~«Диагональю» и\~«Пилотом», которые были действительны до\~2014-го года, \~рассказывает юрист компаний, \~Незаконной является и\~сама комиссия управление не\~может формировать подобные органы. И\~решения о\~разрыве договоров также незаконно подобные решения должен принимать исполком, но\~вопросы этих компаний на\~заседания не\~выносились», а також наступні відомості: «Между тем, источники «Думской» в\~мэрии утверждают: компании «Пилот» и\~«Диагональ» просто «заказали»: «Есть тенденция к\~монополизации рекламного рынка в\~[PERSON]. Такими вот\~методами будущие монополисты убирают конкурентов»; на сайті Взгляд из [PERSON] (http://od-news.com/2012/03/21/27490/) публікація «Костусевская чиновница [PERSON] захватывает рынок наружной рекламы [PERSON]» від 22.03.2012 року, яка містить висловлювання: «В [PERSON] происходит жесткий захват рынка наружной рекламы, инициированный начальником управления рекламы Одесского горсовета [PERSON], путем аннулирования действующих разрешений, отказа в выдаче приоритета на размещение наружной рекламы, отказа в продлении и т.д.», сказал [PERSON].«Впоследствии все конструкции демонтируются, как правило, по ночам, а через несколько дней, тоже ночью, на этих же местах вырастают конструкции, принадлежащие к близкому окружению [PERSON] и ее партнеров», добавил он.Таким образом, по его словам, в течение года «неугодное» ООО «Диагональ», имевшее в городе 18 рекламных конструкций лишилось их всех, в то же время, у ООО ТРК «Пилот-Медиа», имевшего в [PERSON] 41-ну конструкцию осталось 12.На месте уничтоженных конструкций устанавливаются конструкции фирм ООО «Стрит-Вью» (учредитель гражданский муж [PERSON]), «Сити РТМ», «Сити» (директором которой около 10 лет назад была сама [PERSON]), Рекламное агентство «Велес» т пр.»; на сайті Взгляд из [PERSON] (http://od-news.com/2012/03/22/27564/) публікація «Как падают рекламные конструкции в [PERSON]» від 22.03.2012 року, яка містить висловлювання: «За этим и многими другими случаями стоят должностные лица управления рекламы Одесского городского совета. Если проанализировать происходящее на рынке наружной рекламы города, можно четко проследить, что эти лица действуют в интересах конкретных рекламных компаний, а именно: ООО «Стрит Вью», ООО «Сити-РТМ», ООО «Сити». Эти компании, чьи вопросы по предоставлению разрешений решаются чуть ли не на каждом заседании исполнительного комитета Одесского городского совета, несмотря на тот факт, что другие рекламные компании уже имеют разрешения по рассматриваемым адресам.Получить сегодня в законном порядке разрешение или приоритет на размещение рекламных конструкций другим субъектам хозяйствования является практически невозможным. Возможно такое фактически «лоббирование» интересов указанных компаний начальником управления рекламы Одесского городского совета [PERSON] связано с тем, что до момента назначения ее на должность, она была директором одной из них, а как нам стало известно одним из основателей указанных компаний является [PERSON], который фактически проживает с ней в гражданском браке»; на сайті інформаційного агентства «Репортер» (http://reporter.com.ua/articles/vw9/) публікація «Им принадлежит [PERSON]: власть меняется, они остаются» від 12.02.2013 року, яка містить висловлювання: «В августе 2011 года одесский исполнительный комитет принял решение, которым, по сути, закрепил монополию рынка рекламы. Из 250 объектов наружной рекламы, расположенных в [PERSON], 151 принадлежит одной рекламной компании, другим рекламным агентствам отказывают в выдаче разрешений. Компания\~«СИТИ-РТМ», которой отдается предпочтение в выдаче разрешений, принадлежит бывшему начальнику управления\~рекламы\~[PERSON]\~и ее\~гражданскому\~мужу.\~«СИТИ-РТМ» входит в группу компаний\~«РТМ-УКРАИНА», учредителем которой является\~[PERSON]. Он считается человеком одного из самых обеспеченных людей Украины\~[PERSON]\~(по версии журнала\~Forbs\~на 2014 год его состояние составило 333 млн долларов). «СИТИ-РТМ»\~стало монополистом рекламного рынка [PERSON] благодаря поддержке экс-мэра города [PERSON]. Такие предпочтения бывшего градоначальника понятны в 2004 году главными функционерами партии «Союз» (политическая сила, которой руководил [PERSON];\~именно под знаменами «Союза» он вышел на политическую арену города в начале 2000 года) были именно [PERSON] и [PERSON] (они даже были членами партии). И хотя бывшая чиновница отрицает свою связь с «СИТИ-РТМ», директором компании является ее гражданский муж\~[PERSON]»; на сайті Откат(http://otkat.od.ua/%D0%B2%D0%BE%D0%B4%D0%B5%D1%81%D1%81%D0%B 5%D0%BF%D1%8B%D1%82%D0%B0%D1%8E%D1%82%D1%81%D1%8F%D0%B2%D1%8B%D0%B6%D0%B8%D1%82%D1%8C%D1%81%D1%80%D1%8B%D0%BD%D0%BA%D0%B0%D1%80%D0%B5%D0%BA%D0%BB%D0%B0/) публікація «В [PERSON] пытаются выжить с рынка рекламного монополиста» від 20.02.2014 року, яка містить висловлювання: «Компания «Сити-РТМ» зарегистрирована на [PERSON], гражданского мужа экс-начальника городского управления рекламы, а ныне председателя Киевской райадминистрации [PERSON]. Агентство образовалась путем слияния фирмы «Сити» и крупнейшей украинской рекламной компании «РТМ», которая принадлежит народным депутатам от Партии регионов [PERSON] и [PERSON]. Учредителями ООО «Стрит Вью» являются компании «Винченцо», «Интеко Юг» и «ЭМСИ Груп», которую в 2008 году купила все та же компания «РТМ». В свою очередь «ЭМСИ Груп» учредил кипрский офшор «Aptiva Trading Limited» с уставным фондом в 8 млн грн. Большинство рекламных конструкций в [PERSON] так или иначе связаны с группой компаний «РТМ», интересы которой представляет [PERSON]»; на сайті Храбро (http://hrabro.com/68687) публікація «Прокуратура неожиданно озаботилась наполнением бюджета. Собственного, разумеется» від 13.10.2014 року, яка містить наступне висловлювання «С момента лишения г-жи [PERSON] влияния на рекламный рынок и отстранения её от занимаемой должности, поступления в бюджет от рекламы увеличились почти на 3 миллиона гривен и, следует понимать, на такую же сумму упали теневые доходы от рекламы у прокурорской крыши; на сайті [PERSON] (https://v-odesse.net) публікація «Рекламную фирму [PERSON] и [PERSON] уличили в мошенничестве» від 30.10.2014 року, яка містить наступне висловлювання: «Под водительством г-жи [PERSON] управление рекламы улица за улицей методично уничтожало конструкции конкурентов, устанавливая на их месте принадлежащие г-же [PERSON] и г-ну [PERSON]. Таким образом этот тандем оформил на принадлежащие г-ну [PERSON] фирмы, долю в которых имеет и г-жа [PERSON], порядка 500 рекламных конструкций: ООО Сити-РТМ 331 шт, ООО РТМ-Украина 142 шт. Но и этого им показалось мало. В период избирательной кампании принадлежащая г-ну [PERSON] рекламная компания ООО РТМ-Украина с подачи г-жи [PERSON] стала продавать то, что им не принадлежит. Кандидату в народные депутаты Украины [PERSON] было предложено разместить предвыборную рекламу на брендмауэре, расположенном на здании ЗАГСа по улице Ришельевской. Пикантность ситуации состояла в том, что ООО РТМ-Украина не имеет никакого отношения ни к зданию ЗАГСа, ни к рекламной конструкции в виде брендмауэра, расположенной на этом здании, официально не оформленной и ООО РТМ-Украина не принадлежащей»; на сайті Храбро (http://hrabro.com/69677) публікація «Как делили рынок рекламы в [PERSON]» від 29.10.2014 року, яка містить наступне висловлювання: «Переделив таким образом рынок, г-жа [PERSON] взялась пилить денежные средства, поступающие от размещения рекламы. Поступающие от рекламы деньги миновали бюджет города, предварительно оседая на счетах созданного г-жой [PERSON] коммунального предприятия, что позволяло обналичивать бюджетные средства через мойки. Эта деятельность г-жи [PERSON] неоднократно становилась предметом\~журналистских расследований\~в СМИ. Схемами г-жи [PERSON] заинтересовалась прокуратура Одесской области. Нет, вовсе не для того, чтобы наказать г-жу [PERSON] и добиться торжества законности. А всего лишь для того, чтобы выбить у нее долю» Відповідачами доведено, та підтверджується оглянутими в судовому засіданні доказами, що [PERSON], якого в засобах масової інформації називають близькою до позивачки людиною є засновником та керівником Товариства з обмеженою відповідальністю «СІТІ-РТМ». Згідно рішень виконавчого комітету Одеської міської ради № 503 від 14.07.2011 року ТОВ «Сіті-РТМ» отримало дозвіл на розміщення зовнішньої реклами за 66 адресами, № 537 від 11.08.2011 року за 150 адресами, № 53 від 16.02.2012 року за 4 адресами, № 229 від 21.06.2012 року за 9 адресами, № 325 від 26.07.2012 року за 3 адресами, № 371 від 29.08.2012 року за 5 адресами, № 72 від 28.02.2013 року за 4 адресами, № 294 від 04.07.2013 року за 2 адресами. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу сторони у справі позивач зобов'язаний довести в судовому засіданні обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а саме те, що інформація, яка поширена відповідачами не має ознак оціночних суджень, має форму, яка принижує його честь, гідність і ділову репутацію, а відповідач як заперечення проти позову, що інформація є достовірною, чи його висловлення є оціночними судженнями, а не фактичними даними. Відповідно до ст. ст.\~10,\~60 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 179 ЦПК України\~встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Відповідно до\~ст. 57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Статтями\~58,\~59 ЦПК України\~передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1\~ст. 64 ЦПК України\~письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Згідно із частинами 3, 4\~ст. 212 ЦПК України\~суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Статтею 270 ЦК України\~встановлено, що відповідно до\~Конституції України\~фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі. Згідно положень 277\~ЦК України\~та роз'яснень, які містяться в п.19\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»\~фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Частиною 1\~ст. 200 ЦК України\~передбачено, що інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до ст. 30\~Закону України «Про інформацію»\~ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до\~ст. 277 ЦК\~не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені у засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй ч. 1\~ст. 277 ЦК України\~та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (ст. 65 Закону України «Про телебачення і радіомовлення») у програмах та передачах даної телерадіоорганізації незалежно від того, було подано заяву з вимогою спростування чи ні. Якщо суб'єктивну думку висловлено у брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. Згідно ч. 1\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Суд виходить з того, що положення статті 34 Конституції України повинні тлумачитись у відповідності з правовою позицією Європейського Суду з прав людини, вираженою в його рішеннях. У параграфах 38-42 рішення по справі «Українська прес-група» проти України» від 29.03.2005 року Європейський суд зазначає, щопреса відіграє суттєву роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема щодо репутації та прав інших осіб, тим не менш її обов'язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов'язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань загального інтересу (див. De Haes and Gijsels v. Belgium, рішення від 24 лютого 1997, Reports of Judgments and Decisions 1997-I, стор. 233-34, параграф 37). На пресу не лише покладено обов'язок поширювати таку інформацію та ідеї: суспільство також має право отримувати їх. Якби було інакше, преса була б неспроможна відігравати свою важливу роль "вартового суспільства" (див. Thorgeir Thorgeirson v. Iceland, рішення від 25 червня 1992 р., [PERSON] А, N 239, стор. 28, параграф 63). Сфера для обмеження політичних висловлювань чи дебатів щодо питань, які становлять загальний інтерес, є дуже малою (див. Surek v. Turkey (N 1) [GC], no. 26682/95, paragraph 61, ECHR 1999-IV). Крім того, межа допустимої критики щодо політика, який виступає у своїй публічній якості, є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо відкриває кожне своє слово та вчинок для ретельної уваги журналістів та всього суспільства і тому має виявляти більшу терпимість. (див. рішення у справі Lingens v. Austria, від 8 July 1986, [PERSON] А, N 103, стор. 26, параграф 42). Стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надані (див. Oberschlick v. Austria (N 1), рішення від 23 травня 1991, [PERSON] А, N 204, стор. 25, параграф 57). Журналістська свобода передбачає також використання висловлювань, деякою мірою перебільшених або навіть провокаційних (див. рішення у справі Prager and Oberschlick v. Austria (N 1), від 26 квітня 1995, [PERSON] А, N 313, стор. 19, параграф 38). При дотриманні умов параграфа 2 статті 10 Конвенції право вільно передавати інформацію поширюється не лише на "інформацію" та "ідеї", які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які ображають, шокують чи викликають стурбованість. Такі є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму, без яких немає "демократичного суспільства" (див. рішення у справі Handyside v. the United Kingdom, від 7 грудня 1976, [PERSON] А, N 24, стор. 23, параграф 49).У своїй практиці Суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції (див. наведене вище рішення у справі Lingens v. Austria, стор. 28, параграф 46). Однак навіть якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (див. згадане вище рішення DeHaes Gijsels v. Belgium, стор. 236, параграф 47). У параграфі 46 рішення по справі «Газета «Україна-центр» проти України» від 15.06.2010 року Європейського Суду з прав людини зазначає, що повідомлення новин, засноване на інтерв'ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль "сторожового пса суспільства" (див., наприклад, рішення у справі "The Observer and The Guardian v. the United Kingdom", від 26 листопада 1991 року, п. 59, Series A no. 216). У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у розповсюдженні висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин (див. рішення у справі "Педерсен і Баадсгаард проти Данії", зазначене вище, п.77; рішення у справі "Торгейр Торгейрсон проти Ісландії" (Thorgeir Thorgeirson v. Iceland"), від 25 червня 1992 року, п. 65, Series A, no. 239; і рішення у справі "Джерсільд проти Данії", зазначене вище, п. 35). Відповідно до п. 9\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~(зі змінами та доповненнями Постанова від 25 травня 2011 року № 5) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, з'ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наданих сторонами у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, суд вважає, що позивач [PERSON] як кандидат у депутати Одеської міської ради в одномандатному мажоритарному виборчому окрузі № 59, є політичним діячем та публічною особою, яка відіграє певну роль у суспільному житті м. Одеси, тому згідно з положенням абз. 6 п. 3 рішення Конституційного Суду України в справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 межа допустимої інформації щодо неї є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи й вона неминуче відкривається для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинна це усвідомлювати. Поширена 4 березня 2015 року відповідачами в програмі «Не подарок. [PERSON]» інформація, а саме: «Кандидат в депутати міської ради [PERSON] людина, для котрої є одна істина війна війною, а мільйони хочеться по старому по розкладу», «[PERSON] в повній мірі приміряла на себе публічність посадовця міського розливу», «Директором рекламного агентства «Сіті» числиться [PERSON], який за сумісництвом є громадянином, який проживає разом з [PERSON] за адресою: вул. Новосельського, 69/71 в квартирі, яка за оцінкою ріелтерів коштує близько чверті мільйона доларів», «[PERSON] за три роки каденції [PERSON] так і не покинула керівні кабінети. Посунув її тільки мер нинішній [PERSON]», «Рекламні площини в місті [PERSON] досі ніхто не зміг порахувати, в тому числі завдяки заслугам пані [PERSON]», «Ставши начальником управління зовнішньої реклами [PERSON], будучи сама бізнесменом в цій сфері, та ще й з високими київськими покровителями, стала якщо не монополістом, то напевно найпотужнішім гравцем на ринку зовнішньої реклами [PERSON]», «[PERSON] придумала якийсь план і знищила конструкції конкурентів, адже вони в цей план не потрапляли, залишивши, природно, свої конструкції. Через деякий час, на тих місцях де було щось старе, але не своє зявилося своє, але не старе, а дуже навіть новеньке. Таким нехитрим чином імперія [PERSON] імперія її бізнесу по сумісництву головного чиновника в цій сфері досягла неймовірних розмірів», «У період з 2010 по 2013 роки рішеннями виконкому різним фірмам бізнес-леді виділялось місце під установку конструкцій», «За каденції [PERSON] з конкурентів продовжувалась стягуватися «мзда», «За оцінками різних і компетентних людей, приблизно половини отриманих від реклами грошових коштів осідало в кишенях самої пані чиновника бізнес-леді, а інша частина повинна була йти в мерію, київським покровителям, ще комусь», «Київські бізнесмени від [PERSON] відхрестилися. [PERSON] її з посади керівника відділу, який відав рекламою відсторонив. Були заведені кримінальні справи, частина з яких погашені, але мінімум одне з них знаходиться у кримінальному провадженні. І що робить ця людина зараз? Правильно. Хоче пролізти в депутати. Бажає», «З такими журналістами як [PERSON], пані [PERSON] не хоче зустрічатися, що розцінюється як боягузтво, відсутність аргументів та те, що «ця дама по завіренню тих, хто з нею спілкувався, працював, співпрацював або стикався, не в змозі протриматися ненормативної лексики і десяти хвилин», «Побажання жителям Київського району, щоб їм у день виборів 8 березня 2015 року «не наставили рогачко», є висловлюваннями, які містять переконання і критичну оцінку певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності. Відповідно до ст.. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З наведеного вище, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed