Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача Фанчиківської сільської ради Виноградівського району про визнання права власності на спадковий будинок за заповітом. Вимоги позову мотивовано тим, що [INFO] померла мати позивачки [PERSON], яка за життя склала заповіт від 13.09.1993 року, посвідчений секретарем виконкому Фанчиківської сільської ради, яким визначила позивачку спадкоємцем свого майна. Заповіт не змінено та не скасовано. Після смерті спадкодавця залишилось спадкове майно: житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS]. Позивачка вказує, що в зв'язку з необхідністю прийняття спадщини, що залишилася після смерті матері, вона звернулась до державної нотаріальної контори, однак нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку із тим, що не оформлено правовстановлюючі документи на спадковий будинок та роз'яснено про необхідність звернутись з даним питанням до Виноградівського районного суду. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та просить суд такі задоволити. Представник відповідача Фанчиківської сільської ради Виноградівського району про день, час та місце розгляду справи будучи повідомленим належним чином своєчасно, в судове засідання не з'явився, однак подав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутність. Дослідивши матеріали справи та клопотання сторін, визнаючи в порядкуст.169 ЦПК України необов'язковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і, враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних у ній матеріалів та доказів і приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивачка у своїй позовній заяві. В судовому засіданні належними доказами встановлено, що [INFO] померла мати позивачки [PERSON], яка на випадок своєї смерті залишила заповіт від 13.09.1993 року, посвідчений секретарем сільської ради с.Фанчиково Виноградівського району за реєстровим номером № 236. Згідно заповіту [PERSON] все своє майно на випадок смерті заповіла своїй дочці [PERSON] - позивачці по справі. Заповіт заповідачем не змінено і не скасовано, про що зроблено відповідну відмітку на тексті заповіту. З 10.03.1988 року позивачка перебувала в шлюбі з гр-ном [PERSON], який було розірвано 18.01.1994 року. 22.01.1994 року позивачка уклала шлюб з гр-ном [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON]. Після смерті матері позивачки відкрилася спадщина на належне їй майно - житловий будинок [ADDRESS]. Крім позивачки інших спадкоємців за законом немає. У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. N 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснено, що відносини спадкування регулюються за правилами ЦК 2003 р., якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 р. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК 1963 р., у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Таким чином, спадкування після смерті матері позивачки відбувалось за правилами, встановленими ЦК 1963 р. Після смерті матері позивачка прийняла спадщину у відповідності до ст.549 ЦК Української РСР, так як вступила в управління та володіння спадковим майном, оскільки проживає в спадковому будинку з 23.07.1991 року, що стверджується відміткою в паспорті позивачки серії [NUMBER] від 11.01.1997 року. Відповідно до п.37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою ( ст.382 ч.2, ст.392 ЦК України). Згідно із правилами, встановленими п.4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженими Наказом Мін'юсту від 22.02.2012 року N 296/5, для видачі свідоцтва про право на спадщину, у складі якої є нерухоме майно, необхідно подати правовстановлюючий документ та Витяг із Державного реєстру речових прав. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Для отримання свідоцтва про право на спадщину позивачка звернулася до Винорадівської державної нотаріальної контори, однак листом завідуючої Винонрадівською державною нотаріальною конторою від 27.10.2017 року № 482/01-16, позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючого документу на спадковий будинок та рекомендовано звернутися до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно. Разом з тим правовстановлюючих документів на будинок спадкодавцем за життя виготовлено не було. Таким чином позивачка не має можливості оформити спадщину через нотаріальну контору із-за відсутності правовстановлюючого документа на спадковий будинок. Відповідно до ч.1 ст.6 ЦК Української РСР та ст.16 ЦК України 2003 року визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Відповідно до ч.1 ст.529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до ст.548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст.549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно довідки КП «Виноградівське РБТІ» за № 787 від 27.10.2017 року та Технічного паспорта на житловий будинок від 26.10.2017 року, житловий будинок з надвірними будівлями в [ADDRESS] будівництвом завершений. Загальна корисна площа житлового будинку становить 103,6 кв.м., в тому числі житлова площа 86,6 кв. м. Згідно довідки Фанчиківської сільської ради від 25.10.2017р. №853 житловий будинок з надвірними будівлями в [ADDRESS] рахується за [PERSON], яка померла [INFO]. Рік будівництва будинку - 1980 рік. Відповідно до ст.10-13 глави ІІІ Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31. 01.1966 року, затвердженої заступником міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, погодженої заступником голови Верховного суду Української РСР 15.01.1966 року (втратила чинність 19.01.1996 року), при відсутності правовстановлюючих документів право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради та висновком інвентар бюро. Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах судами повинні оцінюватись у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти. (Лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України, від 01.09.2011, № 40-12-2409 "Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року"). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекція України, від 30.07.2012, № 40-19-5376 "Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів"). Відповідно до "Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно", рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (в редакції від 01.01.2013 року), рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно. За таких встановлених у судовому засіданні обставин, суд, розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих позивачкою доказів, які оцінені судом в їх сукупності, вважає що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: approved