Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-18 00:00:00

позивач звернувся з позовом, в якому просить визнати недійсним з моменту укладення Договір оренди земельної ділянки, площею 5,910 га, кадастровий номер 1223210500-02-041-0481, що розташована на території Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, нібито укладений 20.10.2015 року між [PERSON] та Фермерським господарством «Приват-Агро», державна реєстрація якого здійснена державним реєстратором виконавчого комітету Новомосковської міської ради. В обґрунтування позову зазначає, що згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії ЯЕ № 978316 виданим Новомосковською районною державною адміністрацією 06 червня 2008 року, [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 5,910 га, кадастровий номер земельної ділянки 1223210500-02-041-0481, що розташована на території Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області. У жовтні 2016 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач дізналася про те, що 20 жовтня 2015 року між нею та Фермерським господарством «Приват-Агро» укладений Договір оренди земельної ділянки площею 5,910 га, кадастровий номер земельної ділянки 1223210500-02-041-0481, що розташована на території Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, на строк 10 (десять) років, який в наступному, у липні 2016 року зареєстрований державним реєстратором Виконавчого комітету Новомосковської міської ради. Зазначає, що вказаний Договір позивач з відповідачем не укладала, а тому посилаючись на норми чч.1, 3 ст.203, ч.2 ст.207, ч.1 ст.215, ч.1 ст.216, ч.1 ст.236, ч.1 ст.626, ч.1 ст.638, ч.2 ст.792 ЦК України, ст.ст. 1, 4, 13-16 Закону України «Про оренду землі» вважає що Договір оренди землі є недійсним так як волевиявлення з боку позивача на його укладення не було. Так, на дату укладання договору оренди землі 20 жовтня 2015 року позивач перебувала на території [PERSON] Федерації та не перетинала кордону для укладання Договору, а тому фізично не мала можливості підписувати зазначений Договір оренди. Крім того, на момент укладання спірного Договору оренди, земельна ділянка перебувала в користуванні (оренді) іншого орендаря, що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Укладений Договір оренди суперечить внутрішній волі позивача, так як остання не мала бажання укладати його, не ознайомлювалася з суттєвими умовами договору і відповідач користується земельною ділянкою, належною позивачу без достатньої правової підстави. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав. Надав пояснення аналогічні змісту позову. Пояснив, що будучи громадянкою [PERSON] Федерації після набуття права власності на земельну ділянку позивач передала земельну ділянку в оренду ТОВ АФ «Олімпекс-Агро». У встановлений строк земельну ділянку, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, отриману у спадщину не відчужила, оскільки не мала такої можливості через відсутність встановленого законодавством порядку самостійного відчуження іноземцем земельної ділянки, на відчуження якої накладено мораторій нормами ЗК України. В 2016 році, вирішивши відчужити земельну ділянку та користуючись роз`ясненнями, наданими Верховним Судом України та Міністерством Юстиції України щодо порядку продажу іноземцями земельних ділянок, призначених для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, отриманих у спадщину звернувшись до нотаріуса дізналася про перебування земельної ділянки в оренді відповідача. Оскільки договір з відповідачем не підписувала, то не має оригіналу договору, не бачила умов договору та не бажає, щоб земельна ділянка перебувала в осіб, які безпідставно користуються належним їй майном. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову. В обґрунтування заперечень послалася на те, що представник позивача не має повноважень на ведення справи в суді. Позивачем до позовної заяви не надано належних та допустимих доказів на підтвердження викладених в позовній заяві обставин. Пояснила, що 20 жовтня 2015 року між позивачем та відповідачем укладено договір оренди земельної ділянки, належної позивачу. При цьому, під час передачі земельної ділянки в оренду позивач мала намір, про що заявляла представнику відповідача, з яким укладався договір, відчужити земельну ділянку на користь відповідача. Сторони під час укладання договору погодили всі його істотні умови. Позивач дала згоду на укладання договору, отримала грошові кошти, отримала примірник договору оренди, надала дозвіл на наступне відчуження належної їй земельної ділянки та виїхала за кордон. Зазначила, що про волю позивача на передачу в оренду спірної земельної ділянки свідчить наступне отримання позивачем орендної плати за Договором. Зазначила, що позивач свідомо та безпідставно не надає суду оригінал договору оренди, який знаходиться у неї. Примірник договору оренди, що складений під час укладання договору оренди відповідач не отримував, зберігаючи у себе лише копію договору. Державна реєстрація Договору оренди відбулася в 2016 році, оскільки сама позивач спочатку наполягала на тому, щоб договір не реєстрували, а в наступному почала відмовлятися від договору, що змусило відповідача звернутися до державного реєстратора за реєстрацією договору. Орендна плата, за досягнутими між позивачем та відповідачем домовленостями, перераховується відповідачем на депозитний рахунок позивача, відкритий у банку. На час розгляду цивільної справи вказана земельна ділянка сільськогосподарського призначення площею 5,910 га, що розташована на території Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, належить громадянці [PERSON] Федерації [PERSON] на праві приватної власності без достатніх для цього підстав, оскільки позивач є іноземцем та не відчужила право власності на земельну ділянку у встановлений строк. Також, заперечуючи проти позову відповідач подав суду зустрічний позов, у відповідності до якого просить визнати за Фермерським господарством «Приват-Агро» право на пролонгацію оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 5,910 га, що розташована на території Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області (державний акт на право власності на земельну ділянку, серія ЯЕ № 978316, виданий 06 червня 2008 року Новомосковською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області; кадастровий номер земельної ділянки 1223210500:02:041:0481), відповідно до договору оренди землі № 38 від 20 жовтня 2015 року, зареєстрований у виконавчому комітеті Новомосковської міської ради Дніпропетровської області 29 липня 2016 року, індексний номер 30697853. В обґрунтування зустрічного позову посилався на ст.13 Закону України «Про оренду землі», ч.2 ст.125 ЗК України, вказуючи, що відповідачем правомірно набуто право користування земельною ділянкою, належною позивачу. Беручи до уваги наявність юридичних фактів, що передбачені ч.6 ст.33 Закону України «Про оренду землі», орендар Фермерське господарство «Приват-Агро» продовжує користування виділеною земельною ділянкою, належно виконує свої обовязки за договором, жодного письмового повідомлення орендодавця щодо договору оренди землі до орендаря не надходило. Отже, у позивача за зустрічною позовною заявою наявне законне право на пролонгацію оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення. В судовому засіданні представник відповідача підтримала вимоги зустрічного позову з підстав, викладених в ньому. Вказала, що поданням до суду позову позивач виявила бажання розірвати договір оренди, внаслідок чого позивачем подано зустрічну позовну заяву, оскільки відповідачем не порушувалися умови договору. Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти задоволення зустрічного позову, вказуючи, що оскільки відповідач не набув права оренди, він також і не набув права на пролонгацію договору. Крім того, послався, що строк нібито укладеного договору оренди на час розгляду справи не минув, відтак і позовні вимоги про пролонгацію не можуть бути заявлені. Вивчивши матеріали справи суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач є громадянкою [PERSON] Федерації /а.с.4-5/, на підставі посвідки на постійне проживання набула право на постійне безстрокове проживання в Україні /а.с.6/. Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 978316 виданим Новомосковською районною державною адміністрацією 06 червня 2008 року, [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 2-2348 від 31 травня 2008 року набула право власності на земельну ділянку, площею 5,910 га, кадастровий номер 1223210500-02-041-0481, розташовану на території Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва /а.с.8/. Відповідно до [PERSON] з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-1203602342013 від 12 липня 2016 року, 17 квітня 2009 року зареєстровано договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер 1223210500-02-041-0481, належної [PERSON], укладений між [PERSON] та ТОВ АФ «Олімпекс-Агро» /а.с.9-11/. Також, як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 70692211 від 18 жовтня 2016 року, 26 липня 2016 року на підставі рішення Державного реєстратора Виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про державну прав та їх обтяжень, індексний номер 30697853 від 29 липня 2016 року за ФГ «Приват-Агро» зареєстровано право оренди земельної ділянки, належної позивачу. Підставою реєстрації права оренди вказано Договір оренди землі, серія та номер 38 від 20 жовтня 2015 року, укладений між [PERSON] та ФГ «Приват-Агро». Строк дії договору оренди 10 років. Розмір річної орендної плати складає 5% від нормативної грошової оцінки землі 8863,80 грн. /а.с.21-22/. Надана суду відповідачем копія договору оренди землі № 38 містить інформацію, згідно якої 20 жовтня 2015 року в м. Перещепине Новомосковського району Дніпропетровської області між [PERSON] та ФГ «Приват-Агро» укладено Договір оренди земельної ділянки № 12232105000:02:041:0481, площею 5,91 га, належної позивачу на підставі держакту ЯЕ 978316 від 06 червня 2008 року строком на 10 років, починаючи з дати права оренди державної реєстрації відповідно до діючого законодавства. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки встановлена в розмірі 177276 грн. Розмір річної орендної плати визначено в розмірі 5% від нормативної грошової оцінки на момент укладання договору 8863,80 грн. Копія договору містить відображення підпису [PERSON] /а.с.42-45/. Також, відповідачем суду надано копію Акту прийому-передачі об`єкта за договором оренди землі № 38 від 20 жовтня 2015 року, акту визначення меж земельної ділянки в натурі від 20 жовтня 2015 року, в яких вказано про передачу [PERSON] земельної ділянки за Договором оренди площею 5,91 га та визначення меж земельної ділянки, площею 5,91 га /а.с.46, 47/. Як вбачається з довідки голови ФГ «Приват-Агро» № 6 від 02 лютого 2017 року, ФГ «Приват-Агро» по договору оренди земельної ділянки № 38 від 20 жовтня 2015 року кадастровий № 1223210500:02:041:0481, зареєстрований у Державній службі юстиції 26 липня 2016 року нарахована орендна плата за 2016 рік [PERSON], ІНН 19886923808 у сумі 10636,50 грн., із них сплачено податків: ПДФО 18% -1914,57 грн., військовий збір 1,5% - 159,55 грн. і сплачено до бюджету 21 грудня 2016 року. Сума до сплати становить - 8562,38 грн. Операції задекларовані у формі 1 ДФ на IV квартал 2016 року і отримані державною податковою інспекцією (квитанція №2 реєстраційний - [NUMBER] від 29 січня 2017 року). Також, з довідки голови ФГ «Приват-Агро» № 7 від 02 лютого 2017 року вбачається, що податок на землю ФГ «Приват-Агро» по земельній ділянці кадастровий № 1223210500:02:041:0481 [PERSON] не сплачувався згідно Земельного кодексу України. Розглядаючи позовні вимоги суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Відповідно до ч. 2 ст. 792 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) відносини, щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оренду землі» (тут і надалі - в редакції, чинній на 20 жовтня 2015 року) оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відповідно до ч.1 статті 4 Закону України «Про оренду землі» орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. За чч.1, 5 ст.6 Закону України «Про оренду землі», орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно зі ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. За ч. 2 ст.15 Закону України «Про оренду землі», істотними умовами договору оренди землі є: обєкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови. Частиною 1 статті 16 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Статтею 17 Закону України «Про оренду землі» визначено, що обєкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом. Як передбачено ч. 1 та 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною 4 цієї ж статті передбачено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно з чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Тобто, недійсний договір не породжує для його сторін прав та обов'язків, на досягнення яких було спрямоване їх волевиявлення під час його документального оформлення. Згідно з ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ч. 1 ст. 236 Цивільного кодексу України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно зі ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Позивач, як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.10 ЦПК України, а відповідач повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Положення ст.11 ЦК України визначають, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Нормами ст.58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.27,46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України). Предметом доказування у даному спорі є факт укладання договору у формі, встановленій законом, досягнення сторонами при укладенні правочину обов`язкових умов, встановлених для даної форми правочинів, наявність волевиявлення сторони на укладання договору. При цьому, обов`язок з доведення перед судом факту укладання договору в належній формі, з урахуванням факту заперечення наявності такого договору позивача покладається саме на відповідача. За способом утворення докази поділяються на первинні (відомості про факти одержують із першоджерела - з оригіналу документа, від свідка-очевидця і т.п.) і похідні (відомості про факти одержують із джерела, що відтворює інший доказ, - з копії документа). За відношенням до шуканого факту докази поділяються на прямі (прямо вказують на наявність або відсутність шуканого факту) і непрямі (дозволяють зробити припускаємий висновок про шуканий факт). При цьому, за ст.64 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Так, відповідачем надано суду копії доказу, який підтверджує наявність укладання договору. При цьому, представник позивача заперечуючи проти факту укладання позивачем договору наполягав на наданні відповідачем оригіналу договору для огляду в судовому засіданні. Дане клопотання судом задоволено та зобов`язано відповідача надати суду оригінал спірного договору оренди. Представником відповідача ухвалу суду не виконано, в судовому засіданні пояснено підстави невиконання ухвали відсутність у відповідача оригіналу договору, укладеного між сторонами. Судом за клопотанням представник позивача постановлено ухвалу, якою зобов`язано АО Відділ з державної реєстрації бізнесу та речових прав на нерухоме майно Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області надати суду належним чином засвідчену копію оригіналу договору на адресу органу, яким проведено державну реєстрацію договору. Станом на момент розгляду справи докази суду не надані. Представник відповідача не наполягав на витребуванні доказів, пояснюючи, що для державної реєстрації передано копію укладеного договору. З огляду на викладене суд приходить до висновків, що відповідачем докази на спростування того факту, що ним були дотримані вказані вимоги законодавства щодо правових підстав користування земельною ділянкою, наявності волі позивача на укладання договору, в самостійному порядку ні на запит суду не надано. Таким чином, оскільки відповідачем не доведено належними доказами факт укладання договору оренди у формі, передбаченій законодавством, волевиявлення позивача на укладання договору, згоду позивача з усіма істотними умовами договору, а надана суду копія договору та копія додатків до договору сама по собі не свідчить про його реальне укладання між сторонами, суд приходить до висновку, що належним чином складений договір оренди земельної ділянки, належної позивачу, укладений між сторонами відсутній, а правових підстав для користування відповідачем земельною ділянкою, належною позивачу - суду не надано, що є підставою, з урахуванням проведення державної реєстрації договору, для визнання договору недійсним (нікчемним). При цьому суд враховує надані представником позивача докази на підтвердження відсутності позивача на території України, зокрема і в м. Перещепине Новомосковського району Дніпропетровської області (яке вказане місцем підписання договору в наданій суду копії) станом на 20 жовтня 2015 року /а.с.75-76/, у відповідності до яких позивач з 06 жовтня 2015 року повернулася на територію [PERSON] Федерації та на територію України не поверталася. Враховуючи те, що спірний Договір оренди земельної ділянки є недійсним з моменту його державної реєстрації, він не створює жодних юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно з п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 18 грудня 2009 року, № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» вирішуючи за позовами про визнання питання про наявність або відсутність тих чи інших правовідносин, суд при задоволенні позову зобов'язаний у необхідних випадках зазначити в резолютивній частині рішення і про ті правові наслідки, які тягне за собою таке визнання (наприклад, про анулювання актового запису про реєстрацію шлюбу в разі визнання його недійсним, анулювання свідоцтва про право власності в разі задоволення позову про витребування майна від добросовісного набувача тощо). За таких обставин, договір оренди земельної ділянки від 28 липня 2004 року, який не був укладений сторонами в письмовій формі, повинен бути визнаний судом недійсним, оскільки при його укладанні не додержано письмової форми, а домовленість сторін щодо оренди земельної ділянки досягнута в усній формі, що для договору оренди землі є нікчемною. Внаслідок викладеного первісний позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Оцінюючи посилання відповідача на те, що позивач дала згоду на укладання договору, отримала грошові кошти, отримала примірник договору оренди, надала дозвіл на наступне відчуження належної їй земельної ділянки та про волю позивача на передачу в оренду спірної земельної ділянки свідчить наступне отримання позивачем орендної плати за Договором, яка, за досягнутими між позивачем та відповідачем домовленостями, перераховується відповідачем на депозитний рахунок позивача, відкритий у банку суд приходить до висновку про безпідставність означених посилань, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження означених фактів, отримання позивачем орендної плати за Договором чи перерахування таких коштів на рахунок позивача. Розглядаючи посилання на відсутність повноважень представника позивача, суд не приймає їх до уваги з огляду на матеріали справи /а.с.12, 13-14, 15/. Перевіряючи посилання представника відповідача на неналежність позивача у справі з огляду на положення ч.5 ст.22 ЗК України та ч.4 ст.81 ЗК України, не відчуження позивачем у встановлений строк земельної ділянки суд виходить з наступного. Суб'єктами права приватної власності на землю згідно зі статтею 80 ЗК України визначено громадян України та юридичних осіб. Проте з урахуванням змісту частини другої статті 81 та інших норм ЗК України суб'єктами права приватної власності на землю визнаються також іноземні громадяни та особи без громадянства. Зокрема, іноземні громадяни та особи без громадянства відповідно до частини другої статті 81 ЗК України можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об'єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Відповідно до частини п'ятої статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземним громадянам, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Проте за змістом частини четвертої статті 81, статті 145 ЗК України допускається, що земельні ділянки сільськогосподарського призначення ці особи також мають право набувати, проте лише у спадщину, і протягом року зобов'язані їх відчужити, оскільки успадковані земельні ділянки сільськогосподарського призначення не можуть перебувати у приватній власності осіб без громадянства або іноземних громадян. У разі невиконання цієї вимоги настають передбачені пунктом "д" статті 143 ЗК України наслідки, а саме: право власності на земельну ділянку може бути примусово припинене за рішенням суду. Ураховуючи те, що право власності відповідно до статті 125 ЗК України виникає після одержання спадкоємцем земельної ділянки документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку, та його державної реєстрації, після чого на зазначені правовідносини повністю поширюються гарантії права власності, то обчислення річного строку "добровільного" відчуження слід починати від часу одержання іноземним громадянином чи особою без громадянства державного акта на право приватної власності на земельну ділянку. Отже, за відсутності факту "добровільного" відчуження іноземним громадянином чи особою без громадянства успадкованої земельної ділянки вона підлягає примусовому відчуженню. При цьому пункт 15 розділу X "Перехідні положення" ЗК України, яким встановлено заборону купівлі-продажу або іншим способом відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, не поширюється на ці правовідносини, оскільки положення частини четвертої статті 81 ЗК України є імперативним. Примусове відчуження здійснюється виключно на підставі відповідного судового рішення. При цьому позивачем у справах про примусове відчуження іноземцями чи особами без громадянства успадкованих земельних ділянок сільськогосподарського призначення можуть бути відповідні органи прокуратури в межах повноважень, визначених законодавством України. За таких обставин буде дотримано гарантій права власності на земельну ділянку, передбачених статтею 41 Конституції України та статтею 153 ЗК України, оскільки ніхто не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених законодавством України. Правові підстави та порядок припинення права власності на землю визначено, зокрема, статтями 143, 145 ЗК України. При цьому правові підстави для звернення з позовом у позивача виникли внаслідок положень ст.ст. 3,16 ЦК України, яким передбачено право звернення до суду у випадку порушення права та способи захисту права, в тому числі і визнання правочину недійсним. Таким чином, оскільки відповідачем не надано суду відповідного рішення, яким земельна ділянка примусово, за зверненням компетентного органу відчужена від позивача, суд вважає посилання на неналежність позивача безпідставними та такими, що не підтверджуються наданими суду доказами, які свідчать про наявність зареєстрованого за позивачем на час розгляду справи права власності на спірну земельну ділянку. Вирішуючи зустрічні позовні вимоги, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.764 ЦК України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. За ст.33 Закону України «Про оренду землі», по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. У разі смерті орендодавця до спливу строку дії договору оренди землі орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобовязаний повідомити про це спадкоємця земельної ділянки протягом місяця з дня, коли йому стало відомо про перехід права власності на земельну ділянку. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення. У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із: власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності); уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності). Керівник органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який уповноважений підписувати додаткову угоду до договору оренди землі щодо земельної ділянки державної або комунальної власності, визначається рішенням цього органу. Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов'язковому порядку. У разі смерті орендодавця перебіг строків, визначених частинами другою, пятою, шостою, восьмою цієї статті, зупиняється до моменту повідомлення орендаря про перехід права власності на земельну ділянку. З дня, коли орендарю стало відомо про перехід права власності на земельну ділянку до спадкоємця або територіальної громади, перебіг зазначених строків продовжується з урахуванням строку, що минув до їх зупинення. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді. У разі зміни межі або цільового призначення земельної ділянки поновлення договору оренди землі здійснюється у порядку одержання земельної ділянки на праві оренди. Враховуючи, що договір оренди землі, укладений між позивачем та відповідачем визнаний судом недійсним з моменту укладення, підстав для висновку про набуття відповідачем в порядку ст. 33 Закону України «Про оренду землі» або ст. 764 ЦК України права на поновлення (пролонгацію) недійсного договору, правових підстав для такої пролонгації, встановлених законодавством суд не вбачає і в задоволенні зустрічного позову вважає за необхідне відмовити. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд керується положеннями ч.1 ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved