Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи його тим, що між ПАТ КБ "Приватбанк" та відповідачем [PERSON] 10 березня 2011 року було укладено кредитний договір шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ "Приватбанк", яка разом з Умовами та правилами надання банківських послуг (далі - Умови і Правила) та Тарифами банку складають між ним та банком Договір про надання банківських послуг (далі - Договір; Умови і Правила), за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 15 000,00 (п`ятнадцять тисяч) грн. 00 коп. зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 2,5 % на місяць (30 % річних) на суму залишку заборгованості за кредитом в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії зазначених в анкеті-заяві та Умовах і Правилах в строки, що підтверджується копією анкети-заяви позичальника та копією витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна". Відповідач, у зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором згідно розрахунків станом на 31 жовтня 2015 року та 13 серпня 2018 року, має заборгованість, яка складає 55 647,33 (п`ятдесят п`ять тисяч шістсот сорок сім) грн. 33 коп., а саме: 14 843,48 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 20 914,76 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 16 763,03 - нарахованої пені, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 2626,06 грн. - штраф (процентна складова), суму якої позивач просить суд стягнути з відповідача та судові витрати по справі у виді судового збору в сумі 1762,00 грн. 29 серпня 2018 року представник позивача звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Представник позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження був повідомлений належним чином, до суду не подавав клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження був повідомлений належним чином, клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не подавав. Відповідачем 09 листопада 2018 року подановідзив на позовну заяву, в якому останній виклав письмові заперечення проти позову, зазначаючи, що позовна давність про стягнення нарахованої пені в сумі 16 763,03 (шістнадцять тисяч сімсот шістдесят три) грн. 03 коп., спливла, а відтак просить суд в частині стягнення нарахованої пені застосувати строк позовної давності. Крім того, у відзиві відповідач заперечує щодо стягнення з нього одночасно штрафів та пені за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним Договором, що на думку відповідача свідчить про недотримання позивачем положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. 26 листопада 2011 року представником позивача до суду подано відповідь на відзив, в якому в частині правомірності стягнення неустойки: окремо штрафу та окремо пені зазначено, що заперечення відповідача про незаконність нарахування одночасно пені та штрафу є помилковим, оскільки на думку представника позивача пеня і штраф є формами неустойки, а не окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. Представник позивача вважає пеню та штраф різновидомштрафних санкцій, вони не є взаємовиключними видами неустойки, а відтак, у межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. В частині заперечень відповідача про застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення пені, представник позивача у відповіді на відзив зазначив, що підстав для застосування позовної давності немає, оскільки порушення зобов`язання з боку відповідача тривають, тому позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі. Згідно ч.ч. 1, 8 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ ЦПК України. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Судом встановлено, що між ПАТ КБ "ПриватБанк" та відповідачем [PERSON] 10 березня 2011 року було укладено кредитний договір шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ "Приватбанк", яка разом з Умовами та правилами надання банківських послуг (далі - Умови і Правила) та Тарифами банку складають між ним та банком Договір про надання банківських послуг (далі - Договір), за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 15 000,00 (п`ятнадцять тисяч) грн. 00 коп. зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 2,5 % на місяць (30 % річних) на суму залишку заборгованості за кредитом в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії зазначених в анкеті-заяві та Умовах і Правилах в строки, що підтверджується копією анкети-заяви позичальника та копією витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна". В заяві позичальника, яка була підписана відповідачем, передбачені наступні гарантії, а саме: відповідач підтвердив своїм підписом, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, із запропонованими банком Умовами та правилами, Тарифами складає між нею та банком Договір про надання банківських послуг; що він ознайомився і погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які були надані йому в письмовому вигляді. Таким чином, підписавши заяву позичальника та довідку про умови кредитування, відповідач підтвердив, що між ним та ПАТ КБ "Приватбанк" було укладено кредитний договір на вказаних вище умовах. В п. 1.1.7.11 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується (продовжується) на той самий строк. При цьому, згідно п. 1.1.7.42 Умов і Правил, цей Договір діє без обмеження строку. Відповідно до п.п. 2.1.1.2.3 та 2.1.1.2.4 Договору надання банківських послуг, позичальник дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, клієнт дає право банку в будь-який момент змінювати (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Згідно з п. 2.1.1.5.5 Договору позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Так, банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 Договору. У разі виникнення прострочених зобов`язань за кредитом згідно п. 2.1.1.12.2.1 Договору позичальник сплачує банку проценти в подвійному розмірі від зазначених в Тарифах, що діють на дату нарахування. Пунктами 1.1.5.21, 1.1.5.25 та 2.1.1.12.6.1 Договорупередбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. Так, при непогашенні суми простроченого кредиту згідно п. 2.1.1.12.6.1 Договору на суму від 100 грн., позичальник сплачує банку пеню відповідно до встановлених тарифів, що діють на дату нарахування та викладені на відповідному банківському сайті. Пеня нараховується в день нарахування відсотків за кредитом. Згідно з пунктів 1.1.5.20, 2.1.1.7.6 Договору при порушенні клієнтом строків платежів по будь-якому із грошових зобов`язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів, клієнт зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми заборгованості по кредитному ліміту з врахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій. Власник картки зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту за приписами п. 2.1.1.5.7 Договору. Відповідно до пунктів 2.1.1.4.2, 2.1.1.4.6 Договору, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обов`язків за цим Договором. Судом встановлено, що відповідач не виконав умови Договору щодо своєчасної сплати коштів на погашення тіла кредиту та відсотків за користування кредитом. Наведене підтверджується розрахунками заборгованості за Договором, які були проведені позивачем станом на 31 жовтня 2015 року та 13 серпня 2018 року. Суд, дослідивши докази викладені у позовній заяві та матеріалах справи, доводи відповідача викладені у відзиві на позовну заяву, а також доводи представника позивача викладені у відповіді на відзив вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, зважаючи на наступне. За ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. А згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як вказано вище в рішенні, сторони досягли всіх істотних умов Договору шляхом підписання відповідних документів, а отже договір між ними є укладеним. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. В ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги згідно розрахунків від 31 жовтня 2015 року та 13 серпня 2018 року в частині несвоєчасної сплати відповідачем позивачу коштів щодо тіла кредиту в сумі 14 843,48 грн. та відсотків за користування кредитом в сумі 20 914,76 грн., а всього в сумі 35 758,24 (тридцять п`ять тисяч сімсот п`ятдесят вісім) грн. 24 коп. підлягають до задоволення. Однак, в частині стягнення нарахованої пені в сумі 16 763,03 (шістнадцять тисяч сімсот шістдесят три) грн. 03 коп. суд вважає за можливе відмовити позивачу у задоволенні цих вимог у зв`язку зі спливом строку позовної давності для даного виду стягнення. Суд керується висновком викладеним у правовій позиції Верховного Суду України у постанові від 06.11.2013 року за № 6-116цс13, за яким підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання, яке визначається ст.610 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 551 ЦК України розмір пені за прострочення виконання грошового зобов`язання визначений у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у відповідний період від суми прострочених виконанням зобов`язань за кожний день прострочення. За загальним правилом, що випливає із Цивільного кодексу України, період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов`язання, не обмежується. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Отже аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Зважаючи на те, що позовна давність до вимог про стягнення пені обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо; право на позов у позивача про стягнення пені за кожен день (місяць), згідно розрахунків заборгованості від 31 жовтня 2015 року та 13 серпня 2018 року за Договором № б/н від 10.03.2011 року, виникло 01 січня 2017 року при нарахуванні пені в розмірі 50,00 (п`ятдесят) грн. 00 коп., а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права - з 01 лютого 2017 року, тобто, з моменту настання строку погашення чергового платежу, та обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням позивача до суду - 29 серпня 2018 року, то суд вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду за захистом порушених прав в частині стягнення пені в сумі 16 763,03 (шістнадцять тисяч сімсот шістдесят три) грн. 03 коп., без поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19.03.2014 року за № 6-14цс14, від 24.09.2014 року за № 6-103цс14, що підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові № 444/9519/12 від 28.03.2018 року, які в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Аргументи представника позивача, що підстав для застосування позовної давності в частині позовних вимог про стягнення пені немає, оскільки порушення зобов`язання з боку відповідача тривають, суд у відповідності до п. 3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України не бере до розгляду, оскільки вважає їхявно необґрунтованими та такими, що повністю суперечать вищенаведеним правовим висновкам Верховного Суду України. В частині стягнення штрафів (фіксованої частини та процентної складової) суд вважає за можливе також відмовити позивачу у задоволенні цих вимог схиляючись до правової позиції викладеної Верховним Судом України у постановах від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15 та від 11 жовтня 2017 року № 6-1374цс17, зважаючи на наступне. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами пунктів 1.1.5.21, 1.1.5.25 та 2.1.1.12.6.1 Договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. У той самий час, згідно з пунктами 1.1.5.20, 2.1.1.7.6 Договору передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за невиконання або неналежне виконання грошових зобов`язань по кредитному договору, процентів за користування кредитом, комісії за обслуговування. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним Договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. При цьому суд у доводах представника позивача, викладених у відповіді на відзив, не знаходить обґрунтованої позиції, яка б повністю спростовувала правові висновки викладені Верховним Судом України у постановах від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15 та від 11 жовтня 2017 року № 6-1374цс17 в частині одночасного застосування штрафу і пені за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним Договором. За таких обставин суд, враховуючи вищенаведені правові висновки Верховного Суду України вважає, що одночасне стягнення з відповідача пені та штрафів, - фіксованої частини в розмірі 500 грн. та процентної складової в розмірі 2626,06 грн., є неможливим зважаючи на вимоги статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, а відтак, у задоволенні позову в частині стягнення штрафів суд позивачу відмовляє. Частинами 1-5 ст. 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому суд також враховує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29). Оскільки рішення ухвалено на користь позивача частково, то вимоги щодо відшкодування судових витрат, що складаються з судового збору у розмірі 1762,00 (одна тисяча сімсот шістдесят два) грн. 00 коп. підлягають, згідно п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, задоволенню частково в сумі 1132,23 (одна тисяча сто тридцять два) грн. 23 коп.

Outcome: partial