Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

У вересні 2014 року [PERSON] звернулась з позовом до ректора НДУ ім.М.Гоголя [PERSON] з позовом про захист честі і гідності, посилаючись на те, що відповідач, при виконанні посадових обов'язків, не надав на її вимогу інформацію, яка стосується її особи і є недостовірною, та поширив дану недостовірну інформацію на державному рівні. Рішенням суду в задоволенні позову було відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що поза увагою суду залишився незаперечний доказ поширення [PERSON] в листі від 26.12.2012 року, адресованому МОНМС України, негативної і недостовірної інформації про [PERSON] щодо редагування відкритого листа [PERSON] та факт публічного звинувачення [PERSON] на засіданні кафедри філософії і соціології університету ректором [PERSON] у маніпулюванні [PERSON] при написанні відкритого листа, що не є оціночним судженням. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено, що 23.10.2012 року старший викладач кафедри філософії та соціології Ніжинського державного університету ім.М.Гоголя [PERSON] написав відкритого листа на ім'я Президента України, Прем'єр-Міністра України, Міністра освіти і науки, молоді та спорту України, голові Чернігівської ОДА у зв'язку зі своїм незаконним звільненням. 04.12.2012 року на засіданні кафедри філософії та соціології Ніжинського державного університету ім.М.Гоголя ректор університету [PERSON] ознайомив присутніх зі змістом листа. 26.12.2012 року ректор університету [PERSON] на запит Департаменту вищої освіти направив лист, в якому були дані пояснення стосовно відкритого листа [PERSON] Додатком до вказаного листа, ректор університету [PERSON] також направив записку [PERSON] на ім'я ректору університету [PERSON] від 06.12.2012 року, в якому [PERSON] зазначав, що у відкритому листі було допущено ряд необ'єктивних висловлювань на адресу ректора і що для редагування відкритого листа він звертався до [PERSON], яка зробила редакцію, додавши деяку невідому йому інформацію. [PERSON] стверджує, що на засіданні кафедри філософії та соціології 04.12.2012 року ректор НДУ [PERSON] публічно звинуватив її у маніпулюванні старшим викладачем [PERSON] при написанні ним відкритого листа, а у своєму кабінеті примусив [PERSON] написати „кляузу" на неї, яку потім використав в офіційному листі № 53-01-882 від 26.12.2012 року до МОНМС України. Крім того, [PERSON] вказує на те, що [PERSON] на її запит надав лише витяг з протоколу засідання кафедри та лист від 26.12.2012 року, а решту запитаної нею інформації він так і не надав, але [PERSON] 29.12.2012 року у своєму листі до неї підтвердив те, що [PERSON] „вимагав" шляхом „шантажу" написати „кляузу" на неї. [PERSON] вважає, що такі незаконні дії [PERSON] спрямовані на приниження її честі і гідності, про що слід повідомити МОН України. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що поширена [PERSON] інформація не носить негативного характеру і не підлягає спростуванню, а дії ректора НДУ [PERSON] не свідчать про порушення гідності та честі позивача, його висловлювання мають оціночні судження. Апеляційний суд погоджується з висновком суду про відмову в задоволенні позову, але вважає за необхідне змінити мотиви відмови в задоволенні позову. Як убачається з позовної заяви [PERSON] і встановлено судом, [PERSON] зверталась з позовом до [PERSON] саме як до ректора НДУ. На обґрунтування свого звернення, вона посилалась на те, що [PERSON], при виконанні ним посадових обов'язків, допустив висловлювання на засіданні кафедри 04.12.2012 року, які спрямовані на приниження її честі і гідності, не своєчасно надав відповіді на її запити, примусив у своєму кабінеті [PERSON] написати на неї „кляузу" та поширив інформацію про її особу в офіційних відповідях у державні установи. Протоколом засідання кафедри філософії та соціології НДУ від 04.12.2012 року підтверджено, що [PERSON] був присутній на засіданні як ректор і виконував свої посадові обов'язки, знайомив присутніх з відкритим листом [PERSON] та з'ясовував питання, пов'язані з цим листом. Всі запити [PERSON] були адресовані [PERSON] саме як ректору НДУ і [PERSON], саме як ректор НДУ, надавав їй відповіді. Лист від 26.12.2012 року, додатком до якого став лист [PERSON] від 06.12.2012 року, був відповіддю на лист директора департаменту вищої освіти МОНМС України від 21.11.2012 року щодо відкритого листа [PERSON], підписувався [PERSON] саме як ректором НДУ і було виконанням його посадових обов'язків. Таким чином, оскаржувані дії [PERSON] стосуються виконання його посадових обов'язків, а тому [PERSON], як фізична особа, не є належним відповідачем по даній справі. Відповідачем у випадку поширення або ненаданні інформації, яку зробила або повинна була зробити посадова особа при виконанні своїх посадових обов'язків, є юридична особа, в якій вона працює, а, оскільки розгляд справи може вплинути на права та обов'язки цієї особи, то вона може бути залучена до участі у справі в порядку ст.36 ЦПК України, на що звернув увагу Верховний Суд України в постанові Пленуму № 1 від 27.02.2009 року „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи". Вказані обставини залишились поза увагою суду першої інстанції, а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів відмови в задоволенні позову.

Outcome: partial