Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

в лютому 2019 року [PERSON] звернулася до суду із позовом, який був уточнений в процесі розгляду справи, до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає, що з 21.08.1987 року по 29.04.2015 року вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. За період шлюбу сторонами було придбане майно, а саме - 16.10.1998 року трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , вартістю 90400,00 грн.; 28.10.2003 року автомобіль марки «СУБАРУ», 1999 року випуску, реєстраційний номер « [NUMBER] » вартістю 106 550,00 грн.; грошові кошти з нарахованими відсотками, розміщені на депозитних рахунках у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на загальну суму 262 944,00 грн. Відповідач, після розірвання шлюбу, без її згоди та без її відома, розпорядився спільними грошовими коштами та самостійно користується спільним автомобілем. Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.07.2020 року трикімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , визнана спільною сумісною власністю та за ними з відповідачем визнано право власності по 1/2 частини. Позивач просить поновити строк звернення до суду та визнати автомобіль марки «СУБАРУ» модель ЛЕГАЦИ, 1999 року випуску, реєстраційний номер « [NUMBER] » та грошові кошти з нарахованими відсотками, розміщені на депозитних рахунках у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в сумі 262 944,00 грн. спільною сумісною власністю подружжя та здійснити розподіл майна наступним чином: визнати за відповідачем право особистої власності на автомобіль марки «СУБАРУ» модель ЛЕГАЦИ, 1999 року випуску, реєстраційний номер « [NUMBER] » та на 1/2 частку банківських вкладів спільно нажитих подружжям грошових коштів в сумі 131 472,00 грн.; визнати за [PERSON] право особистої власності на 1/2 частку банківських вкладів, спільно нажитих подружжям грошових коштів в сумі 131 472,00 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] в якості компенсації вартості 1/2 частки автомобілю, грошові кошти в сумі 53 275,00 грн., та в якості компенсації 1/2 частки банківських вкладів спільно нажитих подружжям, грошові кошти в сумі 131 472,00 грн., та судові витрати по справі. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08.04.2029 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків. Ухвалою судді від 16.05.2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження. Ухвалою суду від 02.07.2019 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про об`єднання справ в одне провадження. Ухвалою суду від 02.07.2019 року вирішено питання про витребування доказів. Ухвалою суду від 11.02.2020 року вирішено питання про витребування доказів. Ухвалою суду від 22.07.2020 року вирішено питання про витребування доказів. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Позивач та її представник 12.04.2021 року в судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Позивач та її представник вкотре подали суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою представника позивача [PERSON] , однак жодних документів, які б підтверджували дану обставину, суду не надано. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] звернулись до суду з заявою про застосування строків позовної давності, просили її задовольнити та відмовити в задоволенні позову. Справу просили слухати без їх участі. Так, згідно зі статтею 44 ЦПК учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, з`явлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер. Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом. Враховуючи що провадження по справі відкрито 16.05.2019 року, судом неодноразово оголошувалася перерва в судовому засіданні по даній справі за клопотаннями позивача [PERSON] та її представника [PERSON] . Так, позивачем та представником подано суду заяви від 04.11.2020 року, 11.03.2021 року та 12.04.2021 року, що аналогічні за змістом та по суті, підтверджуючих документів про хворобу представника позивача суду жодного разу не надано, неявки позивача та її представника є неодноразовими та свідчать про зловживання своїм процесуальним правом, а також враховуючи причини за яких сторона позивача просить відкласти розгляд справи, суд визнає дані підстав відсутності в судовому засіданні позивача та її представника не поважними, та задля дотримання справедливого балансу між правами позивача та відповідача, вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних матеріалів справи, за відсутності сторін по справі. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що в позові слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 21 серпня 1987 року сторони уклали шлюб, який був зареєстрований Жовтневим відділом РАЦСу м. Кривого Рогу, актовий запис № 859, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] . 29 квітня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] . Як вбачається з матеріалів справи за час перебування у шлюбі сторонами було придбано наступне майно: - автомобіль марки «СУБАРУ» модель ЛЕГАЦИ, 1999 року випуску, реєстраційний номер « [NUMBER] », відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серія [NUMBER] від 28.10.2003 року, одноособовим власником є відповідач [PERSON] ; - грошові кошти, які розміщені 08.11.2013 року, 16.01.2014 року, 19.08.2014 року, 19.11.2014 року, 20.01.2015 року, на депозитному рахунку у ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит", відповідно до договору про банківський строковий вклад (депозит), який відкритий на відповідача [PERSON] , сума становить 262 944,00 грн. Відповідно до звіту про оцінку майна від 18.02.2017 року середня ринкова вартість аналогічного транспортного засобу марки «СУБАРУ» модель ЛЕГАЦИ, 1999 року випуску, станом на 18.02.2017 року складає 106 550,00 грн. З врахуванням вищевказаних обставин та обсягу спільного майна подружжя, позивач звернулася до суду з позовом про поділ вказаного майна між сторонами. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому право на спільне майно, яке виникає у подружжя в період шлюбу, не припиняє своє існування після його розірвання або фактичного припинення шлюбу. Розпорядження, користування та володіння об`єктами права спільної сумісної власності здійснюється подружжям з рівними правами та обов`язками, якщо інше не встановлено домовленості між ними. Відтак, суд вважає, що є підстави для визнання автомобіля марки «СУБАРУ» модель ЛЕГАЦИ, 1999 року випуску, реєстраційний номер « [NUMBER] », власником якого є відповідач [PERSON] та грошових коштів, які розміщені на депозитному рахунку у ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит", відкритий на ім`я [PERSON] , сума становить 262 944,00 грн.спільним майном подружжя сторін та його поділу. Разом з тим, суд бере до уваги клопотання відповідача [PERSON] та його представника щодо застосування строку позовної давності та не вбачає підстав для поновлення такого строку позивачу [PERSON] , оскільки поважності причин пропуску в судовому засіданні не встановлено. Так, при розгляді даної справи судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.08.1987 року по 29.04.2015 року. Позивач [PERSON] в поданому до суду позові зазначає, що після розірвання шлюбу з відповідачем вона залишилась проживати в спільній квартирі подружжя. Спірний автомобіль залишився у користуванні відповідача, а також відповідачу залишилися спірні кошти, які перебували на депозитних рахунках, що відкриті на ім`я відповідача [PERSON] . З даного приводу суд зазначає, що по суті позивач була позбавлена можливості користуватися вищевказаним спірним автомобілем та коштами на рахунках з моменту розірвання шлюбу між сторонами. Проте, будь-яких претензій у вказаний період щодо поділу даного майна позивач не пред`являла. З позовом про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, позивач звернулась до суду тільки 21.02.2019 року. Посилання позивача на те, що після розірвання шлюбу між сторонами була усна домовленість про поділ майна, а дізналась вона про порушення свого права лише в жовтні 2018 року, після подання відповідачем позову про поділ майна, не підтверджено жодними належними доказами. Суд зазначає, що факт звернення до суду відповідача [PERSON] з позовом про поділ майна подружжя у 2018 році не може підтверджувати наявність будь-якої усної домовленості між сторонами про поділ майна, а навпаки спростовує її. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю в 3 роки (ст. 257 ЦК України). Згідно норм ч.2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. При цьому відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У відповідності до норм ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові. У постанові № 466/9338/16-ц від 26.04.2018 Верховний Суд висловив позицію щодо початку перебігу строку позовної давності у справах про поділ майна подружжя, відповідно до якої вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Судом становлено, що шлюб між сторонами розірваний 29.04.2015 року, водночас позивач звернулася до суду з позовною заявою лише 21.02.2019, тобто через 4 роки після припинення шлюбу з відповідачем. Отже, про порушення свого майнового права позивачу [PERSON] було відомо в момент припинення їх шлюбу з відповідачем, що самою позивачкою вказано в поданому позові. Таким чином суд погоджується з позицією відповідача, що початок строку позовної давності у даній справі про поділ майна подружжя слід рахувати з дня розірвання шлюбу між сторонами, а саме з 29.04.2015 року. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення й застосування конвенції (п.1 ст.32), наголошує, що застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 р. за заявами № 22083/93. 22095/93 у справі «Стаббінгс та проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20.09.2011 р. за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії») Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що позивачем [PERSON] пропущено строк звернення до суду з вимогою до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя, виходячи з тих обставин, що шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано 29.04.2015 року, про порушення свого майнового права позивачу було відомо з моменту припинення шлюбу між сторонами, з якого починається перебіг позовної давності. Отже, суд вважає, що строк позовної давності щодо звернення до суду з вимогою про поділ майна подружжя сплив 29.04.2018 року. Суд, оцінивши наявні у справі докази на підставі свого внутрішнього переконання та за критеріями належності, допустимості і достовірності, приходить до висновку, що в поновленні строків звернення до суду позивачу [PERSON] слід відмовити. Оскільки позивачем подано позов із пропущенням строку позовної давності, то такий задоволенню не підлягає, у зв`язку із пропущенням строку позовної давності. Вирішуючи питання судових витрат суд прийшов до наступного висновку. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати понесені позивачем відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed