Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-11 00:00:00

16.12.2019 року позивач звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до відповідача про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, в якому просить уснути йому перешкоди у спілкуванні з дитиною [PERSON] та його вихованні шляхом встановлення можливості побачень з дитиною щосереди з 16.00 до 23.00 год та щосуботи з 09.00 до 19.00 без присутност іматері , два тиждні влітку для відпочинку з правом міни часу за взаємною згодою батьків та з врахуванням інтересів дитини; стягнути з відповідачки на його користь 50 000 грн моральної шкоди, судові витрати, які складаються з судового збору, сплаченого при подачі позову, та 5000 грн витрат на професійну правову допомгу , що підтверджується довідкою-розрахунком від 07.12.2019 року адвокатат Труба К.Б. . В обгрунтування позову посилається на те, що рішенням виконкому Миколаївської міської ради від 15.01.2018 року визначено порядок та спосіб його участі у вихованні дитини [PERSON] , [INFO] , проте позивачка ухиляється від його виконання та чинить йому перешкоди у спілкуванні з сином. Він намагався захистити свої права шляхом багаторазових звернень до служби у справах дітей Центрального району м.Миколаєва, проте отримував лише відписки та рекомендації звернутися до суду. Внаслідок незаконних дій [PERSON] йому було завдано моральних страждань з приводу того, що він більше року не бачить сина та не може з ним спілкуватися , хлопець зростає без батька. При цьому вся ця ситуація штучно створена позивачкою з метою особистої помсти йому як колишньому чоловіку, що негативно впливає і на психічний стан дитини. Компенсацію моральної шкоди він оцінює у 50 000 грн. В січні 2020 року надійшов відзив на позов, в якій зазначено про необгрунтованість позовних вимог. Ззаначає, що позивач сплачує аліменти на утримання сина нерегулярно та в недостатньому розмірі.Через постійні сварки , які позивач вчиняв за місцем проживання та в громадських місцях в пристуності сина, дитина дійсно почала боятися батька, не довіряє йому та не бажає спілкуватися з ним. Встановлено рішенням опіки та піклування графіку не дотримується сам позивач, змінюючи його на власний розсуд, а коли приходить, о почиає спілкування з претензій до неї,а син стає на захист матері, що звісно негативно на нього впливає. З метою вчинення тиску на неї , залякування її та примушування до здійснення впливу на дитину позивач її переслідує та завдає шкоди її майну, про що на розгляді в Заводському районному суді м.Миколаєва перебувають цивільні справи. Оскільки позивачем жодним чином не доведено створення нею перешкод у спілкуванні з сином , відсутні і підстави для стягнення моральної шкоди. Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва Нікітіна Д.Г. від 18.12.2019 року вищезазначену позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва Нікітіна Д.Г. від 23.01.2020 року позовну заяву скеровано до Центрального районного суду м. Миколаєва для розгляду за підсудністю. 26.02.2020 року матеріали справи надійшли на адресу Центрального районного суду м. Миколаєва. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.02.2020 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Гуденко О.А. Ухвалою суддді від 02.03.2020 року справу прийнято до провадження та призначено судове засідання у справі на 04.06.2020 року на 12 год. 00 хв. Судовий розгляд справи відкладено за клопотанням відповідача на 22.09.2020 року. Протокольною ухвалою суду від 22.09.2020 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні 22.09.2020 року судом ухвалено про виклик дитини для з`ясування його особистої думки відповідно до статті 12 Конвенції про права дитини на виконання права дитини бути заслуханою з питань, що її торкаються, реалізуючи приписи статті 171 Сімейного кодексу України - та оголошено перерву в судовому засіданні до 26.10.2020 року. Ухвалою суду від 19.11.2020 року зобов`язано Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради в строк до 11 січня 2020 року скласти висновок психодіагностичного дослідження відношення [PERSON] , [INFO] , до своїх батьків [PERSON] та [PERSON] та щодо ставлення дитини до спілкування з батьком [PERSON] . Покладено на Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради обов`язок забезпечити в судове засідання явку педагога або психолога для можливості проведення зясування думки неповнолтіньої дитини в судовому засіданні. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги позову та просили про його задоволення. Позивач поснив, що відповідачка вже два роки не дає йому бачитися з сином, налаштовує дитину проти нього , забороняє йому спілкуватися. Він намагався усунути ці перешкоди і за допомогою Служби у справах дітей Центрального району, так і особисто звертаючись до [PERSON] , проте це викликало тільки зайві сварки . Ззаначив, що він любить свого сина, бажає його виховувати і приймати участьу його житті. Заперечував, що коли небудь завдавав шкоди дитині , налаштовував його проти матері та її родини. Адвокатка Труба К.Б. підтримала виоги позову та звернула увагу суду на те, що право батька на участьу вихованні свого сина є безумовним, підлягає захисту , а в судовому засіданні підтвердилося, що мати налаштовує дитину проти батька, чинить перешкоди останньому у спілкуванні з сином, чим завдає йому моральних страждань. В судовому засіданні відповідачка заперечувала проти задоволення позовув повному обсязі. Зазначила, що син сам не бажає спілкуватися з батьком, вона в цьому йому ніколи не перешкоджала і не налаштовувала його проти батька. [PERSON] , сам вчиняв дії, які ображали дитину, при побаченнях у перший рік після розлучення завдавав дитині шкоди, неналежним чином доглядаючи за ним під час катання на байдарці, при відавідуванні сауни, забирав його до свого батька, не палили у приміщенні, або відвідував разом з сином тренажерний зал, де було важке повітря. На очах у дитини він вчиняв образливі вчинки по відношенню до неї та її батька, стояв з плакатами та обписав двері її квартири, що дуже засмучувало та ображало сина. Внаслідок саме дій позивача син самостійно вирішив припинити спілкування з батьком, а вона як мати завжди підтримує свого сина та не може примушувати його до дій, яких він не бажає. Представник органу опіки та піклування Батовська Ю.В. просила прийняти рішення суду в найвищих інтересах дитини.Звернула увагу на те, що при наявності такого стійкого небажання дитини спілкуватися з батьком та його образи на батька, можливо слід надати їм більш рідкий графік побачень, щоб дитина могла адаптуватися та поступово звикати знову нормально спілкуватися з батьком. Під час судового розгляду відповідно до статті 12 Конвенції про права дитини на виконання права дитини бути заслуханою з питань, що її торкаються, реалізуючи приписи статті 171 Сімейного кодексу України (далі СК) судом була заслухана думка дитини. Зокрема, малолітній [PERSON] пояснив, що він проживає разомз мамою, з якою у нього дуже добрі стосунки та яка здійснює за ним піклування, прислуховується до його потреб та бажань. Коли він останні рази два роки потому спілкувався з батькрм, батько не приділяв йому належної уваги, замість спілкування з ним дава йому гратися на телефоні, обіцяв повести у парк, а сам їздив з ним у спортзал чи в гості до дідуся, але це йому було не цікаво. Батько вживав при ньому пиво, а коли вони каталися удвох з батьком на байдарках , він забруднився у воді. Сказав, що відчуває образу на батька, що він його обманював, що він вже "давав неодноразово батькові шанс виправитися, проте той ним не скористався". На теперішній час він більше не бажає давати батькові шанс на налагодження спілкування, він намагається забути про такого батька, не вважає, що у нього є батько, і категорично не бажає з ним говорити по телефону, гуляти та бачитися з ним, приймати від нього подарунки. Час проводити бажає разом лише з мамою. При цьому на питання суду, в чому саме його так сильно образив батько, відповідав , що лише брехнею, яка полягала у тому, що його не повели у парк, а відвезли до дідуся; спілкувався батько телефоном з іншими особами під час спільних з ним прогулянок. Також зазначив, що знає, що батько завдав шкоди майну матері, образив своїми діями дідуся по лінії матері, за що він також на нього ображається. Також зазначив, що займається у секції з футболу, куди його відвозить мати, раніше займався у секції краате, проте відмовився відвідувати заняття через те, що там також займається батько. Він не бажає, щоб батько цікавився його спортивними успіхами та приходив до нього у школу, що цим він "позорить" його, а ле в чому саме полягає цей " позор" відповісти не зміг. Вислухавши пояснення сторін, з`ясувавши думку дитини [PERSON] , розглянувши матеріали справи та первіривши викладені обставини наявними доказами, суд приходить до наступного. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Сторонами не оспорюється , що дитина на теперішній час проживає разом з матір`ю за адресою [ADDRESS] . Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10.10.2017 року шлюб між сторонами розірвано. При цьому судом встановлено, що сторони не підтримують подружні стосунки з весни 2017 року. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10.10.2017 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] аліменти у розмірі 1/5 частини заробітку(доходу) , але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімумум для дитини відповідного віку щомісячно починаючи з 13 липня 2017 року і до досягнення дитиною повнолітття. Рішенням № 2 від 15 січня 2018 року виконкому ММР "Про участь [PERSON] у вихованні дитини [PERSON] , [INFO] " за зверненням [PERSON] встановлено, що батьки не можуть знайти компромісу в питаннях виховання та утримання дитини. Визначено участь [PERSON] у вихованні дитини [PERSON] , надавши йому можливість побачень з дитиною щосереди з 16.00 до 20.30 та щосуботи з 9.00 до 19.00 без пристуності матері, з правом зміни часу та взаємною згодою батьків та врахування інтересів дитини. В матеріалах справи наявні численні звернення від позивача до Служби у справах дітей адміністрації Центрального району щодо вжиття заходів реагування щодо невиконання рішення № 2 від 15.01.2018 року, а саме мати дитини [PERSON] не дозволяє бачитися з дитиною , негативно налаштовує дитину проти нього - протягом весни-осені 2019 року. Згідно відповіді від 01.10.2019 року Миколаївського міського центру соціальних служб для сім`ї , дітей та молоді - з 14 серпня по 19 вересня 2019 року психологом центру з сім`єю [PERSON] було проведено ряд консультацій, спрямованих на визначення та стабілізацію психоемоційного стану дитини. Встанволено, що у звязку з конфліктною ситуацією, яка склалася між батьками, диттина має високий рівень тривожності, відчуває образу по відношенню до батька. Дитина має надійну прив`язаність до матері, відчуває її підтримку та любов. Статтями 12,81 ЦПК Українивизначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. При вирішенні таких спорів судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору, суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - і якщо це не порушуватиме права та інтереси дитини - підлягають врахуванню інтереси батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, § 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний приймати участь в її вихованні та має право та особисте спілкування з нею. Крім того, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права чинити перешкоди тому із батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та приймати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Якщо той із батьків, із ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, в спілкуванні з дитиною та в її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування (частини перша, друга статті 159 СК України). Відповідно до частин першої та другої статті 15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні й мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною, та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Згідно частини четвертої та п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Звертаючись до суду із позовом, [PERSON] зазначав, що незважаючи на прийняте 15.01.2018 року рішення № 2, яким визначено участь батька у вихованні дитини та встановлено графік спілкування із сином, відповідачка продовжує вчиняти перешкоди у такому спілкуванні та вихованні, ігноруючи телефонні дзвінки, провокуючи подальші конфлікти у присутності дитини. Вирішуючи питання участі батька у вихованні сина, суд враховує, що позивач в період після розірвання шлюбу із відповідачкою фактично позбавлений можливості спілкуватися з сином, що призводить до того, що формування відношення дитини до батька відбувається лише за впливом матері, яка має дуже неприязні стосунки з позивачем, що вона не приховувала і в судовому засіданні. Проте і той факт, що спілкування з сином не відбувається виключно через дії відповідачки також не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні, адже сам [PERSON] також підтвердив своє небажання спілкуватися з батьком. Відповідно до частин першої, другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Разом з тим згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини. Суд при встановленні способу спілкування має дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини. У зв`язку із зазначеним, суд вважає, що способи участі батька у вихованні сина та спілкування з ним, які визначені в позові не в повній мірі відповідають як інтересам дитини, так і інтересам батьків. Налагодження стосунків між батьком та сином відповідає інтересам дитини, яка протягом останніх років позбавлена можливості спілкування з батьком. Таке спілкування за необхідності можливе за присутності психолога, участь якого забезпечується в залежності від обставин, які складуться при виконанні рішення суду. Участь психолога при спілкуванні з дитиною може забезпечити як позивач, так і відповідач. При цьому, забезпечення можливості спілкування між батьком і сином шляхом телефонного зв`язку може стати першим важливим кроком для налагодження відносин між ними. При цьому посилання відповідачки у судових дебатах на необіхдіність відмови у позові в тому числі і враховуючи думку дитини щодо його спілкування із батьком є непереконливими з огляду на постійне проживання дитини із матір`ю, обмеження спілкування з батьком та тривалий конфлікт між батьками, а також з урахуванням частини третьої статті 171 СК України, відповідно до якої суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Посилання відповідачки на відсутність доказів, які б підтверджували існування перешкод з її боку щодо участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, також не можуть бути прийняті сдом до уваги, оскільки наявність спору з цього приводу свідчить про зворотнє. [PERSON] активно і стабільно проявляє бажання щодо участі у вихованні та спілкуванні із сином, тому будь-яких обставин, які б унеможливлювали право батька на спілкування судом не встановлено. Право батька на спілкування з дитиною є його незаперечним правом, а спілкування дитини з батьком відповідає її інтересам. Умисні дії позивача з метою зменшення тягаря утримання дитини, на чому наполягає заявник, може бути підставою для звернення із відповідним позовом до суду щодо розміру аліментів на утримання дитини, проте не є підставою для відмови у вкзаному позові. Так, з пояснень сторін, представника третьої особи та самого [PERSON] вбачається, що дитина є заручником обставин, які хлопчик не здатен вирішити, а для повноцінного психічного розвитку особистості дитини, необхідна участь обох батьків; але враховуючи категоричну відмову [PERSON] - дати дитини певний час для стабілізації почуттів та встановлення рольової позиції батька у своєму житті. Отже, з метою поступової адаптації дитини до відновлених стосунків з батьком суд вважає за необхідне визначити поступовий графік побачень позивача з сином, а саме перші два місяці два рази на місяць по 6 годин, наступні два місяці - два рази на місцяь по 9 годин, і лише після налагодження стосунків та відновлення довіри дитини до батька - щосуботи з 10.00 до 19.00 годин. Суд вважає, що визначення саме такого способу участі у спілкуванні та вихованні дитини є таким, що відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, її віковим потребам, та за сумлінного відношення батька до виконання свого обов`язку, буде достатнім для забезпечення його участі у процесі виховання сина. Суд також вважає обґрунтованою та такою, що відповідає інтересам дитини, вимогу про забезпечення спільного відпочинку батька із сином протягом 14 днів під час літніх канікул, але за умови бажання сого [PERSON] та за умови відновлення його довіри до батька. Таке не суперечитиме його інтересам та інтересам дитини, не перешкоджатиме нормальному розвитку дитини і буде відповідати обсягу обов`язків та прав батька щодо дитини. Окрім цього, з урахування вікових змін дитини, її розвитку та потреб, сторони не позбавлені у майбутньому права звернутися до суду із позовом про зміну встановленого судом способу участі у вихованні дитини. При цьому відсутність конкретизації місць таких зустрічей надає батькам, між якими відсутня належна комунікація, можливість погодити нейтральну, комфортну для всіх, територію для зустрічей, в тому числі у громадських місцях культурно-розважального характеру, зокрема, парк, кінотеатр, торгово-розважальний центр та інші громадські місця, що призначені для повноцінного відпочинку дитини та відповідають віку, стану здоров`я дитини чи її інтересам. При цьому суд вважає за необхідне обумовити, що спільні зустрічі [PERSON] із сином у дні та години можливо змінювати за погодженням із [PERSON] , та з урахуванням бажання дитини, що максимально враховує інтереси дитини та неприязні стосунки сторін у справі. Доводи відповідачки про те, що спілкування з батьком завдає психологічний дискомфорт дитині, відхиляються, оскільки матеріали справи свідчать, що емоційний стан дитини обумовлений не присутністю батька в її житті, а напруженими конфліктними стосунками між батьками, які використовують дитину для образ один одного, зневажають право сина на спокійне щасливе дитинство та гармонійний розвиток особистості. Особисті конфлікти між батьками не повинні порушувати інтереси дитини. З огляду на вищевказане, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позовної заяви про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, оскільки батьки не дійшли згоди щодо способів участі батька у вихованні дитини та в спілкуванні з нею, яка проживає разом із матір`ю, а остання перешкоджає батькові в спілкуванні з сином та його вихованні, та необхідність часткового задволення позовних вимог в цій частині. Щодо позовних вимог про стягнення моральної кшоди. Вирішуючи питання щодо наявності спричинення позивачу моральної шкоди та визначення розміру шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, суд повинен враховувати роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до яких - під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пунктом 5 вказаної постанови передбачено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Посилання позивача на загальні норми ЦК України щодо права на відшкодування моральної шкоди не мають визначального значення з урахуванням пріоритетності саме положень СК України щодо врегулювання спірних правовідносин. Крім цього, матеріали справи не містять жодних доказів того, що позивачеві завдана моральна шкода саме неправомірними діями відповідача. Адже, як вже зазначалося судом, не підтвердлжено достеменними доказами, що саме мати не відпускала дитину на побачення з батьком, сам [PERSON] також пояснив суду, що мати не забороняє йому спілкуватися та бачитися з батьком, що він сам не виявляє такого бажання та відмовляється виходити до батька. Достеменними доказами заборона матері на спілкування [PERSON] з батьком Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, відсутність достеменних та беззаперечних доказів наявності заборони [PERSON] синові на спілкування з батьком [PERSON] суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди у сумі 50 000 грн - слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 137, 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача слід стягнути судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог - у розмірі 768 грн 40 коп. судового збору за одну задволену позовну вимогу та 2000 грн витрат на правову допомогу ( з урахуванням часткового задволення однієї з двох заявлених позовних вимог). При цьому суд звертає увагу на те, що у справі "Руїс Торіха проти Іспанії", Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994). Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення (аналогічної позиції дотримується Консультативна рада європейських суддів щодо якості судових рішень у своєму Висновку № 11 [2008]). Таким чином, суди не повинні ігнорувати доводи чи докази, на які посилаються сторони у справі, але не зобов`язані надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторони.

Outcome: partial