Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-09 00:00:00

У червні 2019 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Уповноважена особа ФГВФО на здійснення ліквідації ПАТ "Банк"Михайлівський" Волкова Олександра Юрійовича, третя особа: ФГВФО про захист прав споживачів та визнання документа недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем відкрито поточний рахунок № [NUMBER] , відповідно до договору банківського рахунку №980-007-000000936 від 29.05.2015 р. між позивачем та ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «Банк Михайлівський (ПАТ «Банк Михайлівський»). З довідки про стан рахунку вбачається, що 21.04.2016 р. кошти та відсотки були повернуті, перераховані на рахунок, що є доказом факту надходження коштів на поточний рахунок. На наступний день 22.04.2016 р. було здійснено видачу готівки з поточного рахунку в сумі 160 000 грн, згідно заяви на видачу готівки № 55122822 від 22 квітня 2016 р. З відповіді, наданої Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «БАНК «МИХАЙЛІВСЬКИЙ» Гриценко В.В. від 15.03.2017 р. вказано, що 22.04.2016 р. касову операцію по видачі готівки у сумі 160 000 грн. проводили фахівець відділення [PERSON] та касир [PERSON] . Одержувачем в заяві на видачу готівки вказано прізвище та ініціали позивача. Тому вважають, що вклад він вже одержав і тому, як наслідок, не можуть виконати його вимогу про виплату коштів в сумі 160 000 грн. Вважає, що кошти він не отримував, підпис не його, тому звернувся до суду з указаним позовом. 12.06.2020 року позивачем подано заяву про зміну предмету позову, в якій просив: - визнати, що підпис виконано від імені [PERSON] у банківському касовому документі у графі «підпис отримувача» в оригіналі заяви на видачу готівки № 5512822 віл 22.04,2016 р. ПАТ «Банк Михайлівський» іншою особою ( не позивачем); визнати банківський касовий документ № 5512822 віл 22.04,2016 р. ПАТ «Банк Михайлівський» не належним доказом у одержанні коштів позивачем від відповідача у сумі 160 000 грн.; визнати [PERSON] ( номер платника податків [NUMBER] ) кредитором ПАТ «Банк Михайлівський» щодо залишків на поточному рахунку № [NUMBER] , який відкрито па підставі договору банківського рахунку №980-007-000000936 від 29.05.2015 р. кредиторської заборгованості на загальну суму 160 000 грн станом на 22.04.2016 року. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 02.07.2019 року відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 20.09.2019 року Фондом гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію фізичних осіб ПАТ «Банк Михайлівський» подано письмові пояснення. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 27.09.2019 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено. Витребувано від Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у ПАТ «Михайлівський» банківський касовий документ - оригінал заяви на видачу готівки № 5512822 від 22.04.2016р. Витребувано судом документи та інформацію надіслати на адресу Шевченківського районного суду м. Києва протягом п`яти календарних днів з дня отримання ухвали. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 18.11.2019 року клопотання представника позивача про призначення судово-почеркознавчої експертизи задоволено. Призначено у цивільній справі за позовом [PERSON] до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» про захист прав споживачів та визнання недійсним документа, судово-почеркознавчу експертизу проведення якої доручити Київському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України (м. Київ, вул.Володимирська, 15). На вирішення експертизи поставлено питання: Чи виконано підпис у банківському касовому документі - у графі «підпис отримувача» в оригіналі заяви на видачу готівки № 5512822 від 22.04.2016р. [PERSON] чи іншою особою. Попереджено експертів про кримінальну відповідальність згідно зі ст.ст. 384, 385 КК України. Витрати пов`язані з проведенням судово-почеркознавчої експертизи покладено на [PERSON] . Надано в розпорядження експертів матеріали цивільної справи № 761/25812/19. Зобов`язано [PERSON] надати до матеріалів справи на час проведення судово-почеркознавчої експертизи зразки підпису, виконані ним у документах, наближених до 2016 року. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 24.01.2020 року поновлено провадження у справі за позовом [PERSON] до Уповноважена особа ФГВФО на здійснення ліквідації ПАТ "БАК"Михайлівський" Волков О.Ю., третя особа: ФГВФО про захист прав споживачів та визнання документа недійсним та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. 20.05.2020 року ПАТ "Банк "Михайлівський" подано письмові пояснення. 28.10.2020 року надійшла заява про залучення до участі у справі правонаступників: [PERSON] та [PERSON] як правонаступників позивача. Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. При цьому 15.04.2020 року його представником подано заву про розгляд справи за відсутності позивача. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки в судове засідання суд не сповістили. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність у справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач щодо заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, ухвалив про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. 29.05.2015 року позивачем відкрито поточний рахунок № [NUMBER] , відповідно до договору банківського рахунку №980-007-000000936 від 29.05.2015 р. між позивачем та ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «Банк Михайлівський (а.с.10). Відповідно до предмету договору позивач передає, а банк приймає на депозитний рахунок на умовах цього договору грошові кошти на користь позивача. 22.04.2016 року до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «Банк Михайлівський» подано заяву про видачу готівки №5512822 з поточного рахунку у розмірі 160 000 грн. 22.04.2016 року з поточного рахунку № [NUMBER] знято 160 000 грн, що підтверджується довідкою про стан рахунку, виданою ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «Банк Михайлівський 16.02.2017 року (а.с.12). 01.03.2017 року та 13.03.2017 року позивач звертався до уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію фізичних осіб ПАТ «Банк Михайлівський» Волкова О.Ю. із заявами про службове розслідування кримінально-злочинного діяння, скоєно співробітниками банку, зазначивши, що він не звертався 22.04.2016 року до банку з метою отримання коштів. 08.06.2017 року позивачу направлено фондом гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію фізичних осіб ПАТ «Банк Михайлівський» відповідь на звернення, в якому зазначено, що Фонд не відповідає за дії або бездіяльність органів управління і органів контролю ПАТ «Банк «Михайлівський», а також його працівників до запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду. Згідно висновку експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру України від 11.01.2020 року №17-3/2039 «підпис від імені [PERSON] у графі «Підпис отримувача» заяви на видачу готівки № 5512822 від 22.04.2016 виконаний ймовірно не [PERSON] , а іншою особою». Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. В постанові від 07.06.2018 року у справі № 766/8553/16 Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, посилаючись також на норму п 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління НБУ від 03.12.2003 року № 516, Інструкцію про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління НБУ від 12.11.2003 року № 492, вказав, що аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі її здійснення в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ. Статтями 15, 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Експерт у висновку від 11.01.2020 року №17-3/2039 указав лише на імовірність того, що «підпис від імені [PERSON] у графі «Підпис отримувача» виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Тому у суду відсутні підстави задовольнити позов в частині визнання підпису таким, що виконано від імені [PERSON] у банківському касовому документі у графі «підпис отримувача» в оригіналі заяви на видачу готівки № 5512822 віл 22.04,2016 р. ПАТ «Банк Михайлівський» іншою особою ( не позивачем). Щодо позовної вимоги «визнати банківський касовий документ № 5512822 від 22.04.2016 р. ПАТ «Банк Михайлівський» не належним доказом у одержанні коштів позивачем від відповідача у сумі 160 000 грн» слід зазначити наступне. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. У справі Європейський суд з прав людини «Белеш та інші проти Чеської Республіки» вказав, що право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав та обов`язків. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Згідно з ч. 1-4 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Метою будь-якого правочину є досягнення певних юридичних наслідків, що мають істотне значення для сторін правочину. Отже, правочин - це вольові, правомірні дії, безпосередньо спрямовані на досягнення правового результату, а саме на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Суд вважає, що банківський касовий документ № 5512822 від 22.04.2016 р. ПАТ «Банк Михайлівський» у цих правовідносинах не свідчить про погоджену дію шляхом волевиявлення обох сторін цього правочину на набуття певних цивільних прав та обов`язків. Оскарження указаного правочину (у розумінні ст. 202 ЦК України) в цьому випадку є належним способом захисту цивільних прав та обов`язків в розумінні ст. 16 ЦК України. За ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. Висновком експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи встановлено, що підпис вчинено імовірно не позивачем, а іншою особою. Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Частиною 2 статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що виконання зобов`язань Фонду перед вкладниками здійснюється Фондом з дотриманням вимог щодо найменших витрат Фонду та збитків для вкладників у спосіб, визначений цим Законом, у тому числі шляхом передачі активів і зобов`язань банку приймаючому банку, продажу банку, створення перехідного банку протягом дії тимчасової адміністрації або виплати відшкодування вкладникам у строк, встановлений цим Законом. Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Відповідно до ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює такі повноваження: 1) здійснює повноваження органів управління банку; 2) приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку; 3) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів; 4) вживає у встановленому законодавством порядку заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб, оновлює інформацію, що міститься у Кредитному реєстрі Національного банку України; 5) звільняє працівників банку відповідно до законодавства України про працю; 6) заявляє відмову від виконання договорів та в установленому законодавством порядку розриває їх; 7) передає у встановленому порядку на зберігання документи банку, що підлягають обов`язковому зберіганню; 8) здійснює повноваження, що визначені частиною другою статті 37 цього Закону; 9) здійснює відчуження активів та/або зобов`язань банку, якщо це було передбачено планом врегулювання, або в інших випадках, передбачених цим Законом; 10) повертає ініціатору переказу кошти, що надійшли на кореспондентський рахунок банку для зарахування на поточні рахунки клієнтів банку або для виплати переказів протягом процедури ліквідації до дня відкриття банком накопичувального рахунка в Національному банку України (крім коштів, призначенням платежу за якими є погашення зобов`язань перед банком). Порядок складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються, затверджено Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21.08.2017 року № 3711 (далі за текстом - Положення). Відповідно до п. 1 Розділу ІІІ Положення визначення суми вимог кожного кредитора відбувається у такому порядку: 1) відповідальний структурний підрозділ Фонду або уповноважена особа Фонду (у разі делегування їй відповідних повноважень) складає реєстр вимог кредиторів на підставі поданих кредиторами заяв, первинних документів, що є в розпорядженні банку, та відповідно до даних балансу банку, до якого включає: вимоги кредиторів у національній валюті в розмірі, який існував на дату прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; вимоги кредиторів, заявлені в іноземній валюті, включаються до реєстру вимог кредиторів у національній валюті в сумі, визначеній за офіційним курсом, встановленим Національним банком України на дату початку процедури ліквідації; 2) у разі якщо в наданій письмовій заяві кредитором не визначено обсяг (суму) кредиторських вимог до банку, такий обсяг (сума) визначається відповідальним структурним підрозділом Фонду або уповноваженою особою Фонду (у разі делегування їй відповідних повноважень) на підставі первинних документів та залишків на рахунках такого кредитора на дату початку процедури ліквідації банку. При цьому для визначення вимог такого кредитора не враховуються його вимоги у межах гарантованої Фондом суми відшкодування коштів за вкладами; 3) з метою підтвердження обсягу (суми) кредиторських вимог кредитором також можуть надаватись копії правочинів (у тому числі договорів) або копії первинних документів (підписані сторонами акти виконаних робіт, платіжні доручення, касові документи тощо), які є підставою підтвердження кредиторських вимог такого кредитора фактичними даними; 4) у разі якщо заявлені кредитором кредиторські вимоги не підтверджені фактичними даними, що є в розпорядженні банку, банк може додатково запросити у заявника кредиторських вимог копії первинних документів, що можуть бути підставою підтвердження кредиторських вимог такого кредитора. У разі відмови заявника кредиторських вимог від надання копій первинних документів, які можуть бути підставою підтвердження кредиторських вимог, такі вимоги відхиляються, про що письмово повідомляється заявник кредиторських вимог. Частина 1 статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлює черговість задоволення вимог до банку. Кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у такій черговості: 1) зобов`язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров`ю громадян; 2) грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов`язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; 3) вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом, у тому числі покриття витрат Фонду, передбачених пунктом 7 частини другої статті 20 цього Закону, витрат, пов`язаних із консолідованим продажем активів Фондом; 4) вимоги вкладників - фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов`язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом; 5) вимоги Національного банку України, що виникли в результаті зниження вартості застави, наданої для забезпечення кредитів рефінансування, а також для забезпечення повернення банкнот і монет, переданих Національним банком України на зберігання та для проведення операцій з ними; 6) вимоги фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов`язаними особами банку, платежі яких або платежі на ім`я яких заблоковано; 7) вимоги інших вкладників, які не є пов`язаними особами банку, юридичних осіб - клієнтів банку, які не є пов`язаними особами банку; 8) інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом; 9) вимоги кредиторів банку (фізичних осіб, у тому числі фізичних осіб - підприємців, а також юридичних осіб), які є пов`язаними особами банку; 10) вимоги за субординованим боргом. Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст.82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, враховуючи, що волевиявлення позивача під час подання заяви про видачу коштів не відповідало його внутрішній волі, суд доходить висновку про задоволення позову в указаній частині, а відтак як наслідок і в частині визнання [PERSON] (номер платника податків [NUMBER] ) кредитором ПАТ «Банк Михайлівський» щодо залишків на поточному рахунку № [NUMBER] , який відкрито па підставі договору банківського рахунку №980-007-000000936 від 29.05.2015 р. кредиторської заборгованості на загальну суму 160 000 грн. станом на 22.04.2016 року. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору у відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 536,80 грн. пропорційно до 2/3 від задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial