Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-03 00:00:00

Позивач [PERSON] акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду із позовною заявою до [PERSON] про звернення стягнення на майно. У своєму позові позивач посилався не те, що між позивачем [PERSON] акціонерним товариство комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 1/070NZND від 31 серпня 2007 року, згідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 100 000 доларів США. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,0% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 30.08.2017 року. Відповідач не сплачує своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості, у звязку з цим станом на 16 травня 2013 року утворилась заборгованість в розмірі 180261,69 доларів США, що складає 86 378,97 доларів США заборгованість за кредитом; 61199,90 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 24 069,13 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобовязань; 31,29 доларів США штраф (фіксована частина); 8 582,40 штраф (процентна складова). В забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором [PERSON] акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» і відповідач 31 серпня 2007 року уклали договір іпотеки № 0NZN/1, згідно до якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме будинок, загальною площею 120,60 кв.м., житловою площею 43,80 кв.м., який розташований на земельній ділянці розміром 603 кв.м. за адресою: Дніпропетровська область, м. Камянське (Дніпродзержинськ), вул.Пеліна, буд.№ 27. Так, позивач [PERSON] акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» просить суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 1/070NZND від 31 серпня 2007 року в розмірі 180261,69 доларів США, що складає 86 378,97 доларів США заборгованість за кредитом; 61199,90 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 24 069,13 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобовязань; 31,29 доларів США штраф (фіксована частина); 8 582,40 штраф (процентна складова), що складає 1 440 290,90 грн. звернути стягнення на будинок, загальною площею 120,60 кв.м., житловою площею 43,80 кв.м., та земельну ділянку розміром 603 кв.м., які розташовані за адресою: Дніпропетровська область, м. Камянське (Дніпродзержинськ), вул.Пеліна, буд.№ 27, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки [PERSON] акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі продажу будь - яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухомого майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухомого майно, отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організація незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та проживають у житловому будинку із зняттям з реєстраційного обліку та судові витрати. У судове засідання представник позивача [PERSON] надав заяву, у якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] до суду не зявився, хоча був повідомлений належним чином, причини не явки до суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляду справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши докази по справі, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] акціонерним товариство комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 1/070NZND від 301 серпня 2007 року, згідно до нього відповідач отримав кредит у розмірі 100 000 доларів США. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,0% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 30.08.2017 року. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших атів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Так, ст. 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язань внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язань; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Непогашення відповідачем кредиту та несплата відсотків за користування кредитом є діями, які істотно порушують умови договору та вимоги ст. 525 ЦК України, яка передбачає недопустимість односторонньої відмови від виконання зобов'язань. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановленим договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідачів штрафів суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами спірного договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення, а також сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за правопорушення, зокрема - несвоєчасне повернення кредиту, процентів за користування кредитом та комісій. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня в цьому разі є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, а тому підстави для стягнення штрафів відсутні. За таких обставин загальна сума заборгованості за кредитним договором № 1/070NZND від 31 серпня 2007 року станом на 16 травня 2013 рік є 171 648 доларів США, що становить 86 378,97 доларів США заборгованість за кредитом; 61199,90 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 24 069,13 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобовязань, що складає 1 371 467,52 грн. В забезпечення виконань зобовязань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] 31 серпня 2007 року був укладений договір іпотеки № 0NZN/1, згідно до якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме будинок, загальною площею 120,60 кв.м., житловою площею 43,80 кв.м., який розташований на земельній ділянці розміром 603 кв.м. за адресою: Дніпропетровська область, м. Камянське (Дніпродзержинськ), вул.Пеліна, буд.№ 27. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотеко держатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Згідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Відповідно до процедури продажу, визначеної ст. 38 Закону України «Про іпотеку», дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Так, п. 24 договору іпотеки від 31.08.2007 року передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках передбачених п.п.18,6, 18.8.1, 18.8.2, 18.8.3, 18.9 договору іпотеки, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в договорі, в разі продажу Предмета іпотеки на публічних торгах Іпотекодержатель відповідно до Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» здійснює реалізацію предмета іпотеки у порядку передбаченому Постановою Кабінету Міністрів № 1448 від 22 грудня 1997 року, якщо інше не передбачено законодавством, на день реалізації предмету іпотеки. При зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку сторони погодились, що початкова ціна предмету іпотеки встановлюється в розмірі 100% від вартості, яка визначена в п.12 договору. Іпотекодержатель має право реалізувати предмет іпотеки за ціною вище ніж зазначена в п.12 договору. Виходячи з вище наведеного позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволенню. В частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» щодо виселення відповідача та всіх мешканців, суд вважає відмовити з огляду на наступне. За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку", у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Окрім цього, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України "Про іпотеку". Відповідно до ч.3 статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України "Про іпотеку". Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 39 цього Закону України, в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Ч. 1 ст.40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Згідно до ч.2 ст.109 ЖК України, громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане ними за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норми статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки та яке було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла надається інше постійне житло. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постановах від 18 березня 2015 року в справі № 6-39цс15, 24 червня 2015 року в справі № 6-447цс15, від 1 липня 2015 року в справі № 6-875цс15, а також 16 грудня 2015 року 6-1469цс15, які в силу ст.360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, є обов'язковою для застосування судами, що також відповідно до ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Таким чином, як встановлено в судовому засіданні, в іпотеку передано будинок, який є власністю [PERSON] на підставі рішення суду від 10 липня 2007 року, тобто те, що будинок придбано не за рахунок отриманих кредитних коштів, тому відсутні підстави для задоволення вимоги позивача про виселення відповідача та інших осіб без надання їм іншого постійного житла. При зверненні до суду позивачем сплачено суму судового збору в розмірі 3 670, 40 грн. та відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати, а тому, сплачені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial