Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-07 00:00:00

09.09.2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 10 вересня 2010 року (актовий запис №18) виконкомом Бірківської сільської ради Зміївського району Харківської області та про стягнення з [PERSON] на її користь аліментів на утримання неповнолітніх дітей: синів [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи від дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дітьми повноліття. Також, просила стягнути з відповідача на її користь витрати по сплаті судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп. В обґрунтування позову зазначила, що 10.09.2010 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, який зареєстрований виконкомом Бірківської сільської ради Зміївського району Харківської області; мають неповнолітніх синів: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося, на даний час шлюбні відносини припинено і більше року вони проживають окремо, спільне господарство не ведеться. Відповідач перебуває у фактичних шлюбних відносинах з іншою жінкою. З моменту припинення шлюбних відносин, діти проживають з нею, батько матеріально їх майже не забезпечує, участі у вихованні не приймає. Вона не працює, оскільки молодшому сину не виповнилось трьох років. [PERSON] офіційно працевлаштований, інших утриманців не має. Належним чином повідомлені сторони повторно в судове засідання не з'явилися. Позивачка [PERSON] подала заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутністю, підтримала позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, не заперечувала проти ухвалення по справі заочного рішення. Відповідач [PERSON] причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи та про судовий розгляд за його відсутністю не подавав. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явилися, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Згідно свідоцтву про шлюб та копій свідоцтв про народження, сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 10.09.2010 року, від шлюбу мають двох синів: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а. с. 8, 9, 10). З довідки, виданої Бірківською сільською радою Зміївського району Харківської області, від 09.09.2016 року вбачається, що [PERSON] разом з дітьми [PERSON], 2011 року народження, та [PERSON], 2013 року народження, зареєстровані та мешкають за адресою: [ADDRESS] (а. с. 11). Згідно із ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Відповідно до Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі змінами, внесеними Протоколом № 11 (стаття 5), кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. У відповідністю зі ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що позивачка [PERSON] наполягала на розірванні шлюбу, при цьому, відповідач будь-яких заперечень проти позову не надав, подальше збереження шлюбу є неможливим та суперечить їх інтересам, в частині вимоги про розірвання шлюбу позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. №789-XІІ) дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Невиплата аліментів на утримання неповнолітніх дітей, на які вони мають право відповідно до законодавства становить порушення їх майнових прав відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини, яка передбачає таке: "Кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права". У справі "Кечко проти України" Європейський суд з прав людини висловив наступну думку: "Поняття "власності", яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу № 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права", і, таким, як "власність" в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу №1. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дітей, частин 7, 8 ст. 7 СК України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. У відповідністю зі ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. Відповідно до ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Позивачка у позовній заяві вказала, що відповідач ухиляється від матеріального забезпечення дітей, хоча має таку можливість, офіційно працевлаштований, працює у ВАТ Племінний завод "Червоний велетень". Будь-яких заперечень проти зазначених доводів позовної заяви від відповідача не надходило, що дало підстави керуватися при визначенні підстав для стягування аліментів лише доводами позивачки. За таких обставин, позов [PERSON] про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей у розмірі 1/3 частки його доходу є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача належить стягнути 551 грн. 20 коп. на користь [PERSON] на відшкодування понесених витрат по сплаті судового збору за вимогу про розірвання шлюбу, та 551 грн. 20 коп. в дохід Державного бюджету України судового збору за вимоги позову щодо стягування аліментів. На підставі викладеного,

Outcome: approved