Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

У грудні 2019 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Позовні вимоги прокурор обґрунтовував тим, що місцевою прокуратурою встановлено порушення вимог земельного законодавства під час надання земельної ділянки, розташованої в межах Горенської сільської ради. Так, при перевірці встановлено, що на підставі рішення 26 сесії 25 скликання Горенської сільської ради №3/50 від 12.11.2009 року [PERSON] отримала державний акт (серія ЯЖ №935930) на право власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1691 га, з кадастровим номером 3222482001:01:007:0624, що розташована у [ADDRESS] . Позивач зазначає, рішення 26 сесії 25 скликання Горенської сільської ради №3/50 від 12.11.2009 року прийнято з порушенням вимог земельного та лісового законодавства, внаслідок чого повинно бути визнано недійсним. Відповідно до Проекту організації та розвитку лісового господарства ДП "Київський лісове господарство" 2015 року, Проекту оранізації та розвитку лісового господарства Виробничої частин ДЛГО «Київліс», Державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» 2004 року, Плану лісових насаджень Приміського лісництва ДП «Київський лісгосп» лісовпорядкування 2014 року, планово-картографічними матеріалами спірна земельна ділянка з кадастровим номером 3222482001:01:007:0624 відноситься до земель лісогосподарського призначення. Відповідно до інформації Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО "Укрдержліспроект" від 29.12.2018 року земельна ділянка із кадастровим номером 3222482001:01:007:0624 часткового накладається на виділ 22 кварталу 68 Приміського лісництва ДП «Київське лісове господарство», а за даними лісовпорядкування 2014 року Приміського лісництва ДП "Київський лісове господарство" вказана земельна ділянка розташована у виділі 22 кварталу 68, по матеріалах лісовпорядкування 2003 року квартал 44 виділ 29. Отже, згідно ст. 5 ЛК України спірна земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення та перебуває у користуванні ДП "Київське лісове господарство", що підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, які відповідно до ч. 5 Прикінцевих положень ЛК України підтверджують право постійного користування земельними лісовими ділянками останнього. При цьому, на момент прийняття рішення Горенської сільської ради від 12.11.2009 року право постійного користування на спірну земельну ділянку лісового фонду ДП "Київське лісове господарство" не припинялось, вказана земельна ділянка лісового фонду не вилучалась, її цільове призначення не змінювалось. В даному випадку рішення про передачу у власність спірної земельної ділянки прийнято не уповноваженим на це органом - Горенської сільською радою, тоді як повноваження по розпорядженню спірною земельною ділянкою державної власності належали до компетенції Києво-Святошинської районної державної адміністрації. Відповідно до вимог ст. 7, 8 ЛК України та ч. 2 ст. 84 ЗК України всі ліси в України є власністю держави. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону. За загальним правилом, визначеним ч. 4 ст. 84 ЗК України, до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом. Отже, Горенська сільська рада при прийнятті рішення щодо відведення у власність [PERSON] земельної ділянки, яка відноситься до земель лісогосподарського призначення, вийшла за межі визначених законом повноважень, оскільки вирішення питання вилучення земель лісового фонду державної власності не належало до компетенції сільської ради. Крім того, надання спірної земельної ділянки у приватну власність для сільськогосподарських потреб відбулось з порушенням порядку зміни її цільового призначення, тобто в порушення ст. ст. 20, 122 ЗК України без погодження органу лісового господарства та без урахування висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства. Таким чином, оспорюване рішення прийнято Горенською сільською радою в порушення вимог ст. ст. 6, 14, 19 Конституції України, ст. ст. 3, 12, 20, 22, 56, 57, 84, 122, 141, 142, 149 ЗК України, ст. ст. 7, 8, 31, 33, 57 ЛК України, ст. ст. 4, 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", розпорядження Кабінету Міністрів України від 10.04.2008 року № 610, оскільки ліси не можуть передаватись у приватну власність, в тому числі для ведення особистого селянського господарства. Тому, воно підлягає визнанню незаконним та скасуванню відповідно до вимог ст. ст. 16, 21, 393 ЦК України та с. ст. 152, 155 ЗК України. Крім того, зважаючи на те, що у відповідача право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано у встановленому законом порядку, відновити становище, яке існувало до порушення, можливо лише відповідно до ст. ст. 16, 330, 388 ЦК України шляхом визнання незаконним та скасування оскаржуваного рішення та витребування спірної земельної ділянки з чужого незаконного володіння на користь держави в особі ДП«Київське лісове господарство». Позивач просив визнати поважними причини пропуску прокурором строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом та поновити його, захистивши право. Визнати незаконним та скасувати рішення 26 сесії 25 скликання Горенської сільської ради №3/50 від 12.11.2009 року про передачу у власність земельної ділянки [PERSON] для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в, [ADDRESS] . Визнати недійсним державний акт серії ЯЖ№ 935930 на право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1691 га за кадастровим номером 3222482001:01:007:0624 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Витребувати на користь держави в особі ДП«Київське лісове господарство`з незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку площею 0,1691 га з кадастровим номером 3222482001:01:007:0624., що розташована в адміністративних межахГореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Стягнути з відповідачів на користь прокуратури Київської області судовий збір. 22.09.2020 року до суду надійшла заява представника Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про застосування строків позовної давності та відзив на позовну заяву представника Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Запереючи проти позову, зазначив, що рішення 26 сесії 25 скликання Горенської сільської ради №3/50 від 12.11.2009 року «Про затвердження проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд 5-ти громадян в с.Горенчі» прийняте Гореницькою сільською радою у відповідності до вимог діючого на момент виникнення правовідносин земельного законодавства. Земельна ділянка 0,2931 га, кадастровий номер 3222482001:01:007:0624 (в 2003 році відносилась до кварталу 44 виділу 29), була вилучена у постійного землекористувача ДП «Київське лісове господарство» за його письмовою згодою, що підтверджується листом за підписом керівника підприємства-директора ДП «Київський лісгосп» Атаманчука В.І. від 03.10.2007 року №02-1448. Як вбачається зі змісту даного листа, ДП «Київське лісове господарство» Київського обласного управління лісового господарства», як постійний землекористувач зазначеної ділянки, враховуючи розташування данної земельної ділянки в межах населеного пункту Гореничі і не перспективність для подальшого ведення господарства на ній погодило вилучення земельної ділянки квартал 44 площею 0,84 га, включаючи площу земельної ділянки з кадастровим номером 3222482001:01:007:0624. Також зазначив, що на час звернення позивача до суду сплив строк позовної давності, а тому Гореницькою сільською радою подано заяву про застосування строків позовної давності. 19.10.2020 року надійшли пояснення Керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури, де зазначається, що про порушення законодавства відносно спірної земельної ділянки прокурору стало відомо лише у 2018 році під час здійснення представницької діяльності за результатами опрацювання інформації різних органів державної влади, місцевого самоврядування, установ та організацій, отриманої під час здійснення представницької діяльності. Після опрацювання інформації наданої ДП «Київське лісове господарство» та ВО «Укрдержліспроект відділу Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області» та Публічної кадастрової карти, співставлення правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку та землевпорядної документації щодо відведення спірної ділянку було встановлено, що спірна територія відноситься до земель лісогосподарського призначення ДП «Київське лісове господарство». Великий обсяг вказаних документів потребував значного часу для вивчення та аналізу, що було об`єктивними перешкодами для пред`явлення позову у законні строки .Просив відмовити у задоволені заяви про застосування строків позовної давності, а позовну заяву задовольнити. Ухвалою Києво-Святошинського суду Київської області від 19.02.2021 року було задоволено клопотання представника відповідача ДП «Київській лісгосп»- адвоката Семко В.Ю., замінено відповідача Гореницьку сільську раду Києво-Свтошинського району Київської області, виключивши її з числа осіб, що беруть участь у справі, на правонаступника- Білогородську сільську раду Бучанського району Київської області. В судове засідання 20.12.2021 прокурор з`явився. Позов підтримав та просив суд задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] , [PERSON] , проти позову заперечував. Подав письмові пояснення, в яких зазначив, що Києво-Святошинська місцева прокуратура належним чином не обґрунтувала наявність обставин для представництва інтересів Київського обласного та по м. Києву Управління лісового та мисливського господарства та Державного підприємництва «Київське лісове господарство», що є обов`язком відповідно до ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру». Вказав на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду. Також зазначив, що позивачем було подано неналежні докази, які не містять інформації щодо предмета доказування, а частина їх взагалі не читабельна. Крім того, позивачем не подано до суду результати земельно-технічної експертизи, проведення якої є обов`язковою в подібних категоріях справ. Просив відмовити в задоволені позовних вимог. Представник відповідача Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області Вакуленко О.М. проти позову заперечував. Просив відмовити в задоволені позовних вимог. Інші учасники в судове засідання не з`явилися. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду невідомі. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено,що рішенням 26 сесії 25 скликання Горенської сільської ради №3/50 від 12.11.2009 року [PERSON] отримала державний акт (серія ЯЖ №935930) на право власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1691 га, з кадастровим номером 3222482001:01:007:0624, що розташована у [ADDRESS] . 01 квітня 2010 року управлінням земельних ресурсів в Києво-Святошинському районі [PERSON] було видано державний акт на право власності на землю серії ЯЖ №935930, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею,договорів оренди землі за № 011094700768. Відповідно до інформації Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО "Укрдержліспроект" від 29.12.2018 року земельна ділянка із кадастровим номером 3222482001:01:007:0624 часткого накладається на виділ 22 кварталу 68 Приміського лісництва ДП «Київське лісове господарство», а за даними лісовпорядкування 2014 року Приміського лісництва ДП "Київський лісове господарство" вказана земельна ділянка розташована у виділі 22 кварталу 68, по матеріалах лісовпорядкування 2003 року квартал 44 виділ 29. Відповідно до Проекту організації та розвитку лісового господарства ДП "Київський лісове господарство" 2015 року, Проекту оранізації та розвитку лісового господарства Виробничої частин ДЛГО «Київліс», Державного лісогосподарського обєднання «Київліс» 2004 року, Плану лісових насаджень Приміського лісництва ДП «Київський лісгосп» лісовпорядкування 2014 року, планово-картографічними матеріалами спірна земельна ділянка з кадастровим номером 3222482001:01:007:0624 відноситься до земель лісогосподарського призначення. Як убачається з позовної заяви, заступник прокурора Київської області обґрунтовує своє звернення в суд з даним позовом тим, що вилучати земельні ділянки державної власності лісогосподарського призначення для несільськогосподарських потреб на даний час має право орган державної влади, у зв`язку з чим прокуратура Київської області звертається до суду з цим позовом в інтересах держави в особі Київського обласного та по м. Києву управліня лісового мисливського господарства та ДП "Київський лісове господарство". Однак, суд вважає, що оскаржуваним рішенням 26 сесії 25 скликання Горенської сільської ради №3/50 від 12.11.2009 року «Про затвердження проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд 5-ти громадян в с.Горенчі» та передачі [PERSON] у власність цієї земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд інтереси держави в особі Київського обласного та по м. Києву управліня лісового мисливського господарства та ДП "Київський лісове господарство" не порушені, виходячи з наступного. За правилами частин першої, другої, п`ятої та дев`ятої статті 149 ЗК України, яка діяла на час виникнення правовідносин, земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для сільськогосподарського використання; ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті. Як вбачається з матеріалів справи Державне підприємство «Київський лісове господарство», як постійний користувач земельної ділянки листом № 02-1448 від 03.2007 року надало свою згоду Горенецькій сільській владі на вилучення спірної земельної ділянки та зарахування її до земель запасу Гореницької сільської ради з послідуючим використанням для потреб не пов`язаних з веденням лісового господарства за умови відшкодування збитків землекористувачу та оформлення правовстановлюючих документів. Таким чином, позивачем не доведено, що оспорюване рішення 26 сесії 25 скликання Горенської сільської ради №3/50 від 12.11.2009 року «Про затвердження проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд 5-ти громадян в с.Горенчі» прийняте Гореницькою сільською радою в порушення чинного Земельного законодавства та перевищенням наданих їй повноважень, оскільки на момент ухвалення розпорядження в силу вимог ст.ст.17,33,118 Земельного кодексу України до повноважень Горенської сільської ради належало розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом, в тому числі приймати рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність, зокрема розпорядження земельними ділянками державної власності сільськогосподарського призначення та передачу їх у власність громадянами для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектарів, тобто у межах, визначених ст.121 Земельного кодексу України. Належних, допустимих і достатніх доказів, які б спростовували ці висновки суду, позивачем суду надано не було. Таким чином, відповідач [PERSON] набула право власності в порядку, визначеному ст.ст.116,118 Земельного кодексу України. В силу ст.41 Конституції України право власності є непорушним, і відповідачі не можуть бути позбавлені права власності інакше, як у випадках та в порядку, визначеному законом. Позивачем не доведено, що право власності на спірну земельну ділянку набуто позивачем з порушенням вимог чинного земельного або цивільного законодавства. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що заявлені Першим заступником керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави вимоги щодо визнання недійсним оспорюваного рішенння та державного акту на право власності на земельну ділянку, а також витребування спірної земельної ділянки у відповідача на користь держави в особі Державного підприємства «Київське лісове господарство», Київське обласне по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, задоволенню не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю. Відповідачами зазначалось про застосування наслідків спливу строку позовної давності, зокрема шляхом викладення своїх обґрунтувань у відзиві на позовну заяву та в заяві про застосування строків позовної давності. Проте, так як у задоволенні позову відмовлено по суті, то відсутні підстави для застосування до вимог позивача позовну давність. Крім того, згідно з частиною третьою статті 23 Закону № 1697-VII прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. У постанові від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 363/4656/16-ц, який зводиться до необхідності визначення організаційно-правової форми суб`єкта, в особі якого звертається прокурор, з метою підтвердження підстав для представництва інтересів держави в суді в особі державного підприємства. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі державного підприємства, оскільки воно не є органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень. У зазначеній справі сформульовано висновок, відповідно до якого «Заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII, має застосовуватись з урахуванням положень абзацу першого частини третьої цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень, незалежно від наявності статусу юридичної особи. У контексті засадничого положення частини другої статті 19 Конституції України відсутність у Законі № 1697-VII інших окремо визначених заборон на здійснення представництва прокурором, окрім спеціальної заборони на представництво державних компаній, не слід розуміти як таку, що розширює встановлені в абзаці першому частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII межі для здійснення представництва прокурором законних інтересів держави». Таким чином, Перший заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Державного підприємства «Київське лісове господарство», Київське обласне по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, фактично не здійснює захист інтересів держави, що суперечить чинному законодавству. Відповідно до ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. В ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Змістом ст. 79 Цивільного процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно вимог ст. 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про залишення позову без задоволення. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed