Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-05 00:00:00

У квітні 2016 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача з вимогою про стягнення 6770,00 грн. в результаті порушення цивільного права на відшкодування ядерної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я на ЛНА на ЧАЕС по компенсації за шкоду, завдану здоров'ю по щорічній допомозі на оздоровлення за 2015 рік відповідно до ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Ухвалою судді від 28 квітня 2016 року, залишеною без змін ухвалами апеляційного суду Київської області від 8 червня 2016 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 січня 2017 року, відмовлено у відкритті провадження у справі з тієї підстави, що справу не належить розглядати в порядку цивільного судочинства. Постановою Верховного Суду України від 12 липня 2017 року задоволено заяву [PERSON] про перегляд зазначених ухвал. Ухвалу Славутицького міського суду Київської області від 28 квітня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Київської області від 8 червня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 січня 2017 року скасовано, справу передано до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі. Ухвалою від 19 серпня 2017 року відкрито провадження у цивільній справі і призначено судовий розгляд в судовому засіданні з викликом сторін. У судове засідання сторони та/або їх представники не з'явились за наявності клопотання позивача про розгляд справи за його відсутності і задоволення позову та клопотання відповідача про розгляд справи за відсутності його представника та відмову у задоволенні позові. У зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання технічними засобами згідно правил ст. 197 ЦПК України не здійснювалось. Позовну заяву позивач обґрунтував тим, що його здоров'ю завдана ядерна шкода при виконанні службових обов'язків на роботах по ліквідації наслідків ядерної аварії на ЧАЕС з 26.04.1986 р. по 1999 р., яка призвела до втрати працездатності та інвалідності II групи (довічно), висновок МСЕК від 14.01.1999 р. - проф. захворювання пов'язане з роботами на ЛНА на ЧАЕС. Йому державою надано законодавчо-визначені права на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням його здоров'я на ЛНА на ЧАЕС згідно його статусу громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, посвідчення категорія 1 від 24.02.1999 р. безстрокове і діє на всій території України. Відшкодування ядерної шкоди згідно його статусу повинно здійснюватися за правилами цивільно-правової відповідальності за ядерну шкоду із застосуванням ст. 1189 ЦК України, Віденської конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду від 25 травня 1963 року, Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку», Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зокрема його право стосується законодавчо-визначеної грошової компенсації по щорічній допомозі на оздоровлення за шкоду, заподіяну ушкодженням здоров'я на роботах по ЛНА на ЧАЕС, яку, зокрема УСЗН в м. Славутичі, зобов'язано державою періодично, кожен рік виплачувати йому за ушкодження здоров'я як інваліду II групи у розмірі п'ять мінімальних заробітних плат, як зобов'язала держава відповідно до ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в тому числі за 2015 рік. Згідно наданої УСЗН довідки від 17.03.2016 р. № 07/01-15/04 підтверджується, що УСЗН не відшкодувало йому шкоду, завдану здоров'ю на ЛНА на ЧАЕС по щорічній допомозі на оздоровлення за 2015 рік у розмірі 5 МЗП, як зобов'язала держава і не виконало зобов'язання держави. Водночас згідно Конституції України КМУ не уповноважений державою ні зменшувати, ні звужувати, ні скасовувати його законодавчо-визначені права щодо розмірів відшкодування шкоди - 5 мінімальних заробітних плат. Це право є непорушним згідно ст. 21 Конституції України і ніякими актами, прийнятими пізніше 1 липня 1992 року, в т.ч. БК України, Законами про державний бюджет України на відповідний рік, ПК України, постановами КМУ, Пленумів ВАС України, рішеннями КС України (№ 20-рп-11 та іншими) ніякий орган влади України не має повноважень і не може ні скасовувати, ні звужувати зміст і обсяг його права на відшкодування ядерної шкоди у вказаному розмірі. Станом на квітень 2016 року цей розмір складає 6890,00 грн. мінус 120,00 грн., які виплатило УЗСН по постанові КМУ № 562, = 6770,00 грн., що і становить збитки в результаті порушення його цивільного права на відшкодування ядерної шкоди. Відповідачем подано заперечення, обґрунтовані тим, що УСЗН є підзвітним і підконтрольним Славутицькій міській раді, Департаменту соціального захисту населення Київської ОДА і підпорядковане виконавчому комітету Славутицької міської ради. УСЗН у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, указами Президента України, постановами Кабінету Міністрів України, Верховної ради України, прийнятими відповідно до Конституції України та законів України, актами Кабінету Міністрів України, наказами Мінсоцполітики, Департаменту соціального захисту населення Київської ОДА, розпорядженнями керівників цих органів, а також положенням про управління. Одним з основних завдань управління є забезпечення в межах своїх повноважень дотримання законодавства про працю, зайнятість, загальнообов'язкове державне соціальне страхування, пенсійне забезпечення, соціальний захист населення. Позивач [PERSON] як інвалід 2 групи з причини захворювання, пов'язаного з роботами по ЛНА на ЧАЕС, який відноситься до 1 категорії громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідно до ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» має право на отримання щорічної допомоги на оздоровлення за 2015 рік, яка йому виплачена у березні 2015 року у розмірі 120 гривень відповідно до чинного законодавства. Відповідно до Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» норми і положення статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у 2015 році застосовуються в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування. Постановою КМУ № 562 від 12.07.2005 р. «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» було установлено розмір щорічної допомоги на оздоровлення інвалідам II групи - 120,00 грн.. Таким чином [PERSON] було виплачено допомогу на оздоровлення відповідно до чинного законодавства, що підтверджено судовими рішеннями в адміністративній справі № 377/946/15-а за позовом [PERSON] до УСЗН, що набрали законної сили. Згідно ст. 72 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційної безпеки» суб'єктом відповідальності за ядерну шкоду є оператор ядерної установки (експлуатуюча організація), яким є призначена державою юридична особа, що здійснює діяльність, пов'язану з проектуванням, будівництвом, експлуатацією та зняттям з експлуатації ядерної установки і несе відповідальність за ядерну шкоду. Водночас законодавством не передбачено, що УСЗН може бути суб'єктом відповідальності за ядерну шкоду. Оцінивши доводи і заперечення сторін, дослідивши наявні у справі докази, оглянувши матеріали адміністративної справи № 377/946/15-а за позовом [PERSON] до УСЗН виконавчого комітету Славутицької міської ради про визнання дій протиправними, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову виходячи з наступного. 21 серпня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом з вимогами про визнання протиправними дій управління соціального захисту населення виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області щодо виплати щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі 120 грн. та зобов'язання відшкодувати шкоду - компенсацію за шкоду, заподіяну здоров'ю згідно статусу постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, нарахувати і виплатити щорічну допомогу на оздоровлення за 2015 рік відповідно до ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у базовій редакції у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат, встановлених законом (справа № 377/946/15-а). Постановою Славутицького міського суду Київської області від 10 вересня 2015 року у зазначеній справі, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 5 листопада 2015 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14 квітня 2016 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено. За правилами ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У зазначеній справі суди встановили правомірність дій відповідача щодо виплати позивачеві щорічної допомоги на оздоровлення за 2015 рік у розмірі 120 грн. та відсутність підстав для покладення на відповідача обов'язку щодо відшкодування шкоди - виплати компенсації за шкоду, заподіяну здоров'ю згідно статусу постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат, встановлених ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Відтак названі обставини, встановлені рішенням у адміністративній справі між тими ж сторонами, що набрало законної сили, не підлягають доказуванню у цій справі. Стосовно доводів позивача про наявність цивільно-правових підстав для відшкодування відповідачем завданої йому ушкодженням здоров'я шкоди у виді невиплаченої щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі 6770 грн. суд виходить з наступного. Відповідно до статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (частина 1). Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права (частина 2). Відповідно до частини 1 статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди (пункт 3 частини 2 цієї статті). Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини 2 цієї статті). Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (частина 1). За правилами частини 2 цієї статті збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а такою витрати, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до частини 3 цієї статті збитки відшкодовуються в повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. За правилами частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до статті 1189 Цивільного кодексу України особливості відшкодування ядерної шкоди встановлюються законом. 13 грудня 2001 року Верховною Ради України було прийнято Закон України «Про цивільну відповідальність за ядерну шкоду та її фінансове забезпечення» № 2893-III, яким врегульовано відносини щодо цивільної відповідальності за ядерну шкоду, заподіяну ядерним інцидентом, та фінансового забезпечення такої відповідальності. До відносин, не врегульованих цим Законом, застосовуються норми цивільного, ядерного, цивільно-процесуального та іншого законодавства України (стаття 2 Закону). Відповідно до статті 3 цього Закону відповідальність оператора за ядерну шкоду та підстави її виникнення визначаються відповідно до Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку». Статтею 11 Закону України «Про цивільну відповідальність за ядерну шкоду та її фінансове забезпечення» від 08.02.1995 р. № 39/95-ВР передбачено, що Держава забезпечує фінансове покриття цивільної відповідальності за ядерну шкоду оператора ядерної установки Чорнобильської АЕС у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно частини першої статті 72 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» відповідальність оператора за ядерну шкоду згідно із цим Законом є абсолютною - тобто настає незалежно від встановлення його вини, крім випадків, передбачених частиною другою статті 73. Жодна особа, крім оператора, не несе відповідальності за ядерну шкоду, за винятком випадків, передбачених цим Законом (частина друга). Відповідно до частини сьомої статті 73 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» до відносин, які виникають у зв'язку із заподіянням шкоди в частині, що не регулюється цим Законом, застосовуються норми цивільного законодавства України. Згідно частини восьмої цієї статті відповідальність за шкоду, спричинену Чорнобильською катастрофою, встановлюється законом. Стосовно Віденської Конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду від 21 травня 1963 року, яку Україна ратифікувала Законом № 334/96-ВР від 12 липня 1996 року, суд зазначає, що цей міжнародний договір не містить інших правил, ніж ті, що встановлені внутрішніми актами цивільного законодавства, які регулюють спірні відносини, тому підстав для застосування його положень немає. Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» Держава бере на себе відповідальність за завдану шкоду громадянам та зобов'язуєтья відшкодувати її за: 1) пошкодження здоров'я або втрату працездатності громадянами та їх дітьми, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; 2) втрату годувальника, якщо його смерть пов'язана з Чорнобильською катастрофою; 3) матеріальні втрати, що їх зазнали громадяни та їх сім'ї у зв'язку з Чорнобильською катастрофою, відповідно до цього Закону та інших актів законодавства України. Згідно ч. 4 ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 року № 796-ХП у базовій редакції, чинність якої було відновлено в зв'язку з тим, що положення розділу П "Внесення змін до деяких законодавчих актів України" Закону України "Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 27.12.2007 року № 107-VІ були визнані неконституційними рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року у справі № 10-рп/2008, яка діє на час виникнення спірних відносин, щорічна допомога на оздоровлення виплачується, зокрема, в таких розмірах: ●інвалідам I і II групи - п'ять мінімальних заробітних плат. За правилом ч. 7 цієї статті розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати. Таким чином вихідним критерієм нарахування спірної виплати за цим законом є мінімальна заробітна плата, розмір якої визначається на момент виплати законом України про Державний бюджет України на відповідний рік. Згідно ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язати діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади (частина перша). Згідно п. 3, 9 статті 116 Конституції України Кабінет Міністрів України забезпечує, зокрема, проведення фінансової, цінової, інвестиційної, податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування; спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади. Відповідно до частини першої статті 118 Конституції України виконавчу владу в областях і районах, містах Києві та Севастополі здійснюють місцеві державні адміністрації. Згідно статті 119 Конституції України місцеві державні адміністрації на відповідній території забезпечують, зокрема: виконання Конституції та законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів виконавчої влади; взаємодію з органами місцевого самоврядування. Відповідно до п. 1 Положення про Міністерство соціальної політики України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року № 423, Мінсоцполітики є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України і який забезпечує формування та реалізує державну політику в сфері праці і соціальної політики, зокрема соціального захисту населення. Згідно п.п. 51 п. 4 Положення Мінсоцполітики відповідно до покладених на нього завдань організовує роботу з виплати передбаченої законодавством компенсації та допомоги громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 вересня 2005 року № 936 затверджено Порядок використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов'язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Відповідно до п. 1 Порядку він визначає механізм використання, обліку, звітності і контролю за використанням коштів державного бюджету для виконання програм, пов'язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, головним розпорядником яких є Мінсоцполітики. Згідно п. 2 Порядку розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня за програмами є структурні підрозділи з питань соціального захисту населення обласних і Київської міської держадміністрацій, структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (крім м. Києва) рад, Фонд соціального захисту інвалідів. Відповідно до Положення про управління соціального захисту населення Славутицької міської ради управління соціального захисту населення Славутицької міської ради є підзвітним і підконтрольним Славутицькій міській раді, Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації та підпорядкованим виконавчому комітету Славутицької міської ради та міському голові (п. 1.1.). Управління в своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, указами Президента України і постановами Кабінету Міністрів України, Верховної ради України, наказами Мінсоцполітики, розпорядженнями голови Київської обласної державної адміністрації, рішеннями Славутицької міської ради та її виконавчого комітету, розпорядженнями міського голови, наказами Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації, а також Положенням про управління (п.1.2.). Одним з основних завдань управління є забезпечення у межах своїх повноважень додержання, зокрема, законодавства про соціальний захист населення. Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» установлено у 2014 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 1218 гривень. Водночас пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» установлено, зокрема, такі розміри виплат: інвалідам I і II групи - 120 гривень. У рішенні Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 дано тлумачення, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України під час вирішення справ про соціальний захист підлягають застосуванню тоді, коли вони видані у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» установлено, що норми і положення ряду законів України, зокрема ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевих бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування. Таким чином нормою цього закону, яка діяла на час виникнення спору, встановлено спеціальні правила застосування у 2015 році ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», відповідно до якої при здійсненні передбачених нею виплат застосовуються їх розміри, встановлені Кабінетом Міністрів України, тобто по-іншому врегульовано спірні відносини шляхом встановлення механізму реалізації вказаної норми закону. Як було зазначено вище, у адміністративній справі № 377/946/15-а між тими ж сторонами і про той же предмет суди встановили правомірність дій відповідача щодо виплати позивачеві щорічної допомоги на оздоровлення за 2015 рік у розмірі 120 грн. та відсутність підстав для покладення на відповідача обов'язку щодо відшкодування шкоди - виплати компенсації за шкоду, заподіяну здоров'ю згідно статусу постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат, встановлених базовою редакцією ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Враховуючи зазначене, відповідач при здійсненні своїх управлінських функцій у відносинах з позивачем діяв на підставі, в межах повноважень і в спосіб, що передбачені Конституцією і законами України і не порушив своїми діями цивільного права позивача на відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров'я внаслідок Чорнобильської катастрофи. Виходячи з цього, позов є необгрунтованим і задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed