Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-21 00:00:00

У лютому 2013 року [PERSON] звернулася до суду із вказаним вище позовом, в обґрунтування якого зазначила, що на підставі державного акта про право власності їй належить земельна ділянка площею 6,5777 га., яка розташована на території Самійлівської сільської ради Новоазовського району Донецької області. У 2009 році вона та дочірнє підприємство «Ілліч-Агро Донбас» публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (далі - ДП «Ілліч-Агро Донбас» ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча») уклали договір оренди, згідно з яким вона передала відповідачеві в користування вказану вище земельну ділянку. У подальшому між нею і відповідачем було укладено додаткову угоду до договору оренди землі. 05 травня 2010 року основний договір оренди та додаткова угода до нього зареєстровані в Новоазовському районному відділі державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України із земельних ресурсів». Оскільки в договорі оренди землі відсутня передбачена ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотна умова, а саме умова передачі в заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, [PERSON] просила визнати вказаний вище договір оренди землі недійсним і стягнути на її користь з відповідача понесені у справі судові витрати. Рішенням Новоазовського районного суду Донецької області від 12 березня 2013 року позов задоволено. Визнано недійсним оскаржуваний договір оренди земельної ділянки, укладений між [PERSON] та ДП «Ілліч-Агро Донбас» ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча». Вирішено питання про розподіл судових витрат. Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача Танача Ю. А., діюча за довіреністю, в апеляційному суді підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити. Позивачка в суд апеляційної інстанції не з'явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відповідно до норм ч. ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. Ухвалюючи у справі судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що укладений між сторонами договір оренди землі в порушення ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» не містить істотної умови для таких договорів, а саме умови передачі в заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, що відповідно до ч. 2 цієї статті є підставою для визнання договору недійсним. Проте погодитись із такими висновками суду не можна. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати. Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає. Судом у справі, яка переглядається, установлено, що на підставі державного акта на право власності [PERSON] належить земельна ділянка площею 6,5777 га, яка розташована на території Самійлівської сільської ради Новоазовського району Донецької області. [PERSON] і ДП "Ілліч-Агро Донбас" ПАТ "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча" уклали договір оренди (без номера та дати) та додаткову угоду (без дати), згідно з якими позивачка передала відповідачу в користування вказану земельну ділянку. 05 травня 2010 року договір оренди та додаткова угода зареєстровані в Новоазовському районному відділі державного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України із земельних ресурсів". Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, тому суд повинен встановити чи дійсно порушуються права орендодавців у зв'язку з відсутністю в договорах оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також з`ясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав. Указаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року №6-94цс13 та, у силу положень ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Слід зазначити, що наявність чи відсутність порушення прав позивачки не знайшло належної правової оцінки судом першої інстанції. Заявляючи позов про визнання недійсним договору оренди, позивачка обґрунтовувала свої вимоги лише тим, що відсутність в тексті оспорюваного договору оренди землі істотної умови для таких договорів, а саме умови передачі в заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки може бути використано відповідачем у власних потребах та є порушенням закону при вчиненні правочину. Крім того, порушення будь-яких прав та інтересів унаслідок відсутності у договорі оренди умов передачі земельних ділянок у заставу чи внесення до статутного фонду права оренди земельних ділянок, позивачка не обґрунтувала та не довела і у суді. З огляду на положення ст. ст. 18, 20 Закону України «Про оренду землі» укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації та набирає чинності після його державної реєстрації. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про оренду землі» зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку. Аналогічні положення містяться у розділі 8 оспорюваного договору оренди земельної ділянки. Як убачається з матеріалів справи, державна реєстрація договору оренди, укладеного між сторонами, проводилась у травні 2010 року. Таким чином, впродовж тривалого часу виконання договору сторони не позбавлялись можливості внести зміни до нього та необхідні уточнення, але пропозицій з цього приводу від жодної сторони не надходило. З урахуванням цього, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] слугують лише формальним приводом для припинення договірних відносин. За таких обставин, оскільки при апеляційному розгляді встановлено порушення судом норм матеріального та процесуального права, рішення місцевого суду підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: partial