Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-22 00:00:00

03.11.2014 року позивач звернувся до суду з позовом в якому просив суд визнати за ним та [PERSON] право спільної сумісної власності на житловий будинок за [ADDRESS], та визначити їм частки у праві власності на будинок, які відповідають вартості їх вкладів у його будівництво. Уточнюючи свої позовні вимоги, просив суд визнати за ним право власності на 28,18% вказаного будинку, згодом 1/3 частину вказаного будинку, що еквівалентно його вкладу в будівництво будинку. Востаннє, 05.05.2015 року, позивач подавши до суду уточнену позовну заяву, просив суд визнати за ним право приватної власності на будівлю літньої кухні за [ADDRESS], яка в технічному паспорті позначена літерою "Г". В ході судового засідання проведеного в режимі відеоконференції, позивач в обґрунтування уточнених позовних вимог вказував, що він будучи членом сім'ї [PERSON] та [PERSON], які є його батьками, вкладав особисті кошти в будівництво вказаного житлового будинку, зокрема шляхом їх передачі батькам під розписки, вибирав проект будинку, здійснював нагляд за його будівництвом, а згодом по завершенню будівництва був зареєстрований в ньому та вселився в нього разом зі своєї сім'єю. Вказаний житловий будинок був зареєстрований лише на його матір, що він раніше не вважав порушенням свого права власності. Дізнавшись в 2014 році про існування договору іпотеки, зрозумів, що його право власності порушено. З вказаних підстав вважав, що він має право на частину спірного житлового будинку, яка відповідає вартості вкладених ним коштів у його будівництво, а тому просив визнати за ним право власності на частину вказаного житлового будинку, а саме літню кухню "Г". Відповідач [PERSON] позов визнала та проти його задоволення не заперечувала, при цьому підтвердила, що в період будівництва спірного будинку, до складу якого входить і літня кухня, їх син [PERSON] був членом їх з чоловіком сім'ї та вкладав особисті кошти у будівництво вказаного будинку, а після завершення його будівництва був зареєстрований у ньому та вселився в нього зі своєю сім'єю. Підтвердила, що вказаний житловий будинок зареєстрований на праві власності на її ім'я та переданий нею в іпотеку, але як її чоловік так і син мають право на певну частку вказаного будинку. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позицію [PERSON] підтримав, проти задоволення позову не заперечував, стверджував, що вимоги позивача є законними. Вважав, що перешкод для передання у власність позивача літньої кухні не має, а існування договору іпотеки відносно вказаного майна, жодним чином не обмежує вказаного права, оскільки не існує жодного закону, який вимагає залучення всіх співвласників майна до укладення договору іпотеки. Третя особа - [PERSON], інтереси якого представляє за довіреністю [PERSON] (а.с.149) до суду не з'явився, відповідно до його заяви просив справу розглянути за його відсутності, проти задоволення позову не заперечував, більш того вказував про відмову від свого права спільної сумісної власності на спірне майно на користь сина [PERSON] - позивача по справі (а.с.179). Представник третьої особи ПАТ «БМ БАНК - Ридош М.М., позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити, посилаючи на те, що заявлений позов є прихованою формою уникнення відповідальності за невиконання грошових зобов'язань перед ПАТ «БМ БАНК. Стверджував, що по суті між сторонами жодного спору не існує, але ними вживаються заходи для унеможливлення звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є в тому числі спірне майно. Пояснював, що при укладенні договору іпотеки [PERSON] вказувала на те, що інших співвласників вказаного майна крім неї та чоловіка не існує, і що права інших осіб договором іпотеки не порушуються. Вислухавши пояснення сторін, представників відповідача та третьої особи, дослідивши докази по справі та надавши їм оцінку, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Стаття 182 ЦК України закріплює обов'язок державної реєстрації прав на нерухомість, в тому числі права власності. Згідно зі ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Стаття 368 ЦК України визначає, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Частина 4 ст. 368 ЦК України визначає, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Пункт 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, визначає, що для визначення члена сім'ї в розумінні ст. 368 ЦК України, можуть використовуватися їх ознаки, наведені у ст. 3 Сімейного кодексу України та ст. 1 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції". Відповідно до ч.1, ч.4 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про засади запобігання та протидії корупції", яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, члени сім'ї - особи, які перебувають у шлюбі, а також їхні діти, в тому числі повнолітні, батьки, особи, які перебувають під опікою і піклуванням, інші особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі. Як вбачається з свідоцтва про право власності на нерухоме майно, інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, житловий будинок з господарчими будівлями і спорудами [ADDRESS], який складається з житлового будинку "А-1", загальною площею 349,3 кв.м., житловою площею 126,6 кв.м., топочної "Б", площею забудови 33,8 кв.м., сараю "В" площею забудови 42,2 кв.м., літньої кухні "Г", площею забудови 95,5 кв.м., зареєстрований на праві приватної власності за [PERSON] (а.с. 15-21, 40-42). Вартість вказаного будинку станом на 23.09.2013 року складає 1 708 700 грн. (а.с. 21-24). Як вбачається з державного акту серія [NUMBER] від 06.07.2009 року, довідки Управління Держземагенства у Криворізькому районі № 7696/7 від 02.12.2014 року, вказане домоволодіння розташовано на земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,2310 га, належній на праві власності [PERSON] (а.с. 45, 52). [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 147). З паспорта [PERSON] вбачається, що в період з 02.07.1999 року по 23.11.2011 року він був зареєстрований за [ADDRESS], як його мати [PERSON], про що вказували сторони, а з 24.11.2011 року зареєстрований за [ADDRESS] (а.с. 5-7). З розписок наданих позивачем вбачається, що він був зареєстрований за [ADDRESS], але фактично проживав за [ADDRESS] (а.с. 8, 11-14). 18.12.2009 року ним була укладено шлюб, тобто створено власну сім'ю (а.с.7). З врахуванням вище вказаного, суд приходить до висновку про недоведеність факту спільного проживання повнолітнього [PERSON] з батьками [PERSON] та [PERSON] в період будівництва будинку 2006-2011 років, а відповідно і недоведеність факту належності його до членів сім'ї його батьків, в розумінні ст. 368 ЦК України. Суд також вважає недоведеним факт участі [PERSON] у будівництві вказаного житлового будинку. Так, з товарних чеків наданих сторонами по справі, вбачається, що будівельні матеріали та інше обладнання придбавалися [PERSON] (а.с.81-92, 95-98, 141-143), [PERSON] (а.с. 99-100, 104, 106-107, 121, 125, 129, 135, 137, 140), деякі чеки видані на ім'я невідомих осіб (а.с. 93-94, 102-103, 105, 108, 110-120, 126-127, 130-134, 136, 138-139, 144-145). В матеріалах справи наявна лише одна квитанція на ім'я [PERSON] за придбання воріт на суму 1011,60 грн. (а.с. 121), однак позивачем не доведено факту відношення вказаних воріт до спірного житлового будинку. Розписки надані сторонами в підтвердження факту передачі [PERSON] грошових коштів [PERSON] для вкладення в будівництво житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 8-14), суд розцінює критично, оскільки з їх змісту вбачається отримання [PERSON] коштів, з обов'язком їх повернення, або передачі права на частину вказаного будинку, що саме по собі спростовує факт набуття майна в результаті спільної праці та за спільні кошти членів сім'ї. Крім цього, позивачем не доведено факту існування в нього таких коштів. Твердження сторін про те, що житлового будинку [ADDRESS] належить їм на праві спільної сумісної власності, з якої позивач просить виділити частку, спростовується існуванням договору іпотеки вказаного будинку (а.с. 181), при укладенні якого [PERSON], як іпотекодавець, передаючи вказане майно в іпотеку для забезпечення вимог ПАТ "БМ Банк" до [PERSON] за кредитним договором № 47/1/301013 від 30.10.2013 року, вказувала, що вказаний житловий будинок з усіма приналежностями, складовими частинами, що існують на момент укладення договору, в тому числі літня кухня "Г" (1.2.1 Договору), є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто [PERSON] та її чоловіка (п. 5.1.1 Договору), передача майна в іпотеку здійснюється за нотаріально посвідченою згодою її чоловіка [PERSON] (а.с. 185) та не існує прав, обтяжень та вимог інших осіб на предмет іпотеки, останній нікому не відчуджений, внаслідок укладення договору не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб (п. 5.1.3, 1.5 Договору). Відповідно до статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. При цьому, згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Вказане положення закону спростовує твердження представника відповідача [PERSON], про те, що при укладенні договору іпотеки не вимагається згода всіх співвласників майна. На підставі вище викладеного, враховуючи наявність у іпотекодержателя права на звернення стягнення на предмет іпотеки, про що вказував представник ПАТ "БМ Банк" та не заперечувала [PERSON], суд погоджується з твердженням представника ПАТ "БМ Банк", що пред'явлення вказаного позову є своєрідним способом уникнення відповідальності за порушення кредитних зобов'язань, а саме уникнення можливості звернення стягнення на предмет іпотеки.

Outcome: dismissed