Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-17 00:00:00

Позивач звернувся до Липовецького районного суду Вінницької області із вищевказаним позовом до відповідача, обґрунтовуючи підставність своїх позовних вимог наступним чином. 25 грудня 2012 року він, [PERSON], звернувся до Зозівської сільської ради Липовецького району Вінницької області з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2 га, для ведення особистого селянського господарства, розташованої у с. Зозів, Липовецького району, Вінницької області через дорогу біля елеватора ТзОВ Концерн «Сімекс - Агро» в межах земельної ділянки площею 27,5179 га, позначеної оранжевим кольором на графічних матеріалах. За наслідками розгляду його клопотання відповідачем, 10.01.2013 року на 19 сесії 6 скликання Зозівська сільська рада вирішила відмовити йому, [PERSON], у надані дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність вищевказаної земельної ділянки. Зазначене рішення вважає незаконним, оскільки воно не ґрунтується на вичерпному переліку обставин, які відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України можуть бути підставою для такої відмови, тому, на думку, позивача, вказаним рішенням порушуються його права, передбачені ст. ст. 116, 118, 121 ЗК України. У позовній заяві позивач також вказує, що 29.05.2013 року рішенням 22 сесії 6 скликання Зозівської сільської ради було надано дозвіл громадянам [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, які розташовані у с. Зозів, Липовецького району, Вінницької області через дорогу біля елеватора ТзОВ Концерн «Сімекс - Агро» в межах земельної ділянки площею 27,5179 га. Вважає, що вищевказаним рішенням також порушуються його, [PERSON], права, передбачені ст. ст. 116, 118, 121 ЗК України, оскільки з клопотанням він звернувся до Зозівської сільської ради набагато раніше, а ніж вищезазначені громадяни с. Зозів, а тому, на його думку, дозвіл повинен бути наданий саме йому, а лише потім іншим громадянам села Зозів. Ураховуючи наведене, просив суд захистити його порушені права у спосіб шляхом визнання незаконним та скасувати рішення Зозівської сільської ради від 10.01.2013 року (19 сесія 6 скликання) в частині відмови йому, [PERSON], у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; визнати незаконним та скасувати рішення Зозівської сільської ради від 29.05.2013 року (22 сесія 6 скликання) в частині надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]; визнати за ним, [PERSON], право на та отримання у власність земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земельної ділянки площею 27, 5179 га, яка розташована в межах села Зозів Липовецького району Вінницької області через дорогу навпроти елеватора ТзОВ «Концерн «Сімекс - Агро», щодо якої він, [PERSON], звертався з клопотанням від 16.12.2012 року; зобов'язати Зозівську сільську раду Липовецького району Вінницької області у місячний термін з дня набрання законної сили судовим рішенням вирішити його, [PERSON], клопотання від 16.12.2012 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність у відповідності з вимогами ст.ст. 116, 118, 121, 122 Земельного кодексу України, надавши йому відповідний дозвіл. Ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 30.09.2013 року позовну вимогу [PERSON] до Зозівської сільської ради Липовецького району про визнання за ним права на отримання у власність земельної ділянки площею 2 га в межах с. Зозів для ведення особистого селянського господарства, щодо якої він звертався з клопотанням 16.12.2012 року було залишено без розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] решту позовних вимог підтримав з підстав, що наведені у позовній заяві, просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Зозівської сільської ради Липовецького району в судове засідання не з'явився, хоча про день та час розгляду справи по суті був оповіщений в установленому законом порядку за адресою місцезнаходження юридичної особи відповідно до Спеціального витягу з ЄДРЮО. Клопотання про відкладення розгляду справи за наявності поважних причин, чи розгляду справи у його відсутності - до суду не направив. У порядку ст.35 ЦПК України, ухвалою суду до участі у даній цивільній справі, судом було залучено третіх осіб на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. В судовому засіданні треті особи [PERSON], [PERSON] та представник третьої особи [PERSON] за договором - доручення [PERSON], позовні вимоги не визнали, вказавши на їх безпідставність, просили суд в задоволені позову відмовити. Свою правову позицію третя особа [PERSON] висловила у письмовому запереченні, яке було направлено нею в адресу суду, аргументувавши його наступним чином. Позовні вимоги [PERSON], вона [PERSON], вважає незаконними, безпідставними та необґрунтованими. Крім цього, на її думку, розгляд даної справи має проводитися за правилами адміністративного судочинства. Як вбачається з матеріалів справи, до суду першої інстанції було подано позовну заяву, в якій позивач просив визнати протиправними дії сільської ради с. Зозів, Липовецького району та зобов'язати відповідача видати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Позивач звернувся до суду загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства у відповідності до 16 ЦК України, ст. 15 ЦПК України, яка регулює розгляд справ в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Натомість, як вбачається із змісту прохальної частини позовної заяви, позивач ставить вимоги до відповідача, як суб'єкта владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності у відповідності відповідно до вимог ч. 1 статті 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Положеннями пункту 1 частини 1 статті 18 КАС України закріплено, що адміністративні справи, у яких однією зі сторін є орган чи посадова особа місцевого самоврядування, посадова чи службова особа органу місцевого самоврядування, крім тих, які підсудні окружним адміністративним судам - підсудні місцевим загальним судам як адміністративним. Згідно із статтею 25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Відповідно до пункту 20 частини 4 статті 42 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільський, селищний, міський голова видає розпорядження у межах своїх повноважень. Частиною 3 ст. 18 КАС України передбачається розгляд і вирішення справ щодо оскарження дій або бездіяльності посадових чи службових осіб місцевих органів виконавчої влади місцевим загальним судом як адміністративним судом або окружним адміністративним судом за вибором позивача. Відповідно до положень ст. 105 КАС України, адміністративний позов може містити вимоги про скасування або визнання не чинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень, адміністративний позов може містити вимоги, зокрема, про зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії, виконати зупинену чи не вчинену дію. Що вказує на те, що розгляд даної справи повинен проводитися за правилами адміністративного судочинства, при таких обставинах, якщо заява не підлягає розгляду в судах в порядку цивільного судочинства, суддя має відмовити у відкриття провадження у справі п.1 ч. 2 с. 122 ЦПК України. Уразі виявлення непідвідомчості справи в ході її розгляду суд своєю ухвалою закриває у ній провадження п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України. Предметом даного спору є визнання незаконними та скасування рішень, які відсутні у додатку до заяви і матеріалах справи, але судячи із клопотальної частини позову, це рішення Зозівської сільської ради, зважаючи на відсутність даних процесуальних документів, суду слід було керуватися ст. 121 ЦПК України, залишити позовну заяву без руху і надати термін для усунення недоліків. Однією із вимог клопотальної частини заяви є визнання незаконним та скасування рішення Зозівської сільської ради від 29.05.2013 року в частині надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам с. Зозів, долучених до справи в якості третіх осіб, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що даним рішенням порушуються його права, передбачені ст. 116, 118, 121 ЗК України. Зважаючи на те, що дані норми матеріального права регулюють правовідносини в галузі земельного законодавства, але ніяким чином не встановлюють черговість розгляду клопотань органами місцевого самоврядування, тому дана вимога є безпідставною та надуманою і задоволенню не підлягає. З приводу визнання права за позивачем отримання у власність земельної ділянки площею 2 га, то така вимога є також безпідставною, оскільки питання щодо надання земельних ділянок у власність вирішується органом місцевого самоврядування лише після погодження та прийняття рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, натомість в матеріалах справи відсутнє рішення Зозівської сільської ради з цього приводу. Більше того, вимога про зобов'язання судом органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є безпідставною і виходить за межі компетенцію судів загальної юрисдикції. Отже, заявлені вимоги позивача, викладені в клопотальній частині його заяви до задоволення не підлягають, так як не ґрунтуються на діючому земельному законодавству, а тому не підлягають до задоволення. При таких обставинах, просила суд провадження у даній справі закрити. Треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явились, хоча про час та місце розгляду справи були оповіщені в установленому законом порядку, на що вказують наявні в матеріалах справи рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення. Клопотання про відкладення розгляду справи за наявності поважних причин до суду не направили, а також заяви про розгляд справи у їх відсутності суду не надали. За таких обставин неявку представника відповідача та третіх осіб суд визнає неповажними, а відтак не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, що передбачені ст.169 ЦПК України, тому здійснює розгляд справи на підставі зібраних у ній доказів. Суд, вислухавши пояснення учасників цивільного процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, повно з'ясувавши обставини справи, оцінивши усі зібрані у справі докази в їх сукупності, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. 16.12.2012 року [PERSON] направив в адресу Зозівської сільської ради Липовецького району клопотання про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2 га, для ведення особистого селянського господарства, вказавши бажане місце її розташування: с. Зозів, Липовецького району, Вінницької області, через дорогу біля елеватора ТзОВ "Сімекс - Агро" в межах земельної ділянки площею 27,5179 га, позначеної оранжевим кольором на графічних матеріалах, які були ним додані до клопотання, на що вказують додатки про які згадується у клопотанні. При цьому зазначив, що до цього часу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства він ще не отримував. За наслідками розгляду вищевказаного клопотання, згідно листа Зозівської сільської ради від 24 січня 2013 року за №4, [PERSON] було поставлено до відома про те, що його клопотання було розглянуте на сесії Зозівської сільської ради 10.01.2013 року, яка прийняла рішення про відмову у наданні йому, [PERSON], дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, у зв'язку із тим, що вказана земельна ділянка не є вільною та знаходиться у користуванні ТзОВ "Концерн "Сімекс - Агро" відповідно до договору оренди земельної ділянки від 01 березня 2004 року укладеного строком на 7 років, про розірвання якого сторонами не ставились вимоги, відтак він вважається поновленим на тих самих умовах та на такий же строк. Підтвердженням вказаного факту є Витяг з рішення 19 сесії 6 скликання Зозівської сільської ради Липовецького району Вінницької області від 10 січня 2013 року. Судом встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами регулюються нормами Земельного кодексу України, Цивільного кодексу України та спеціальними нормативно - правовими актами - Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні", Законом України "Про особисте селянське господарство", Законом України "Про оренду землі". Так, відповідно ч.1 ст. 12, ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України, п. п. 1 п. «а» ч. 1 ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до повноважень сільських, селищних, міських рад на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад і вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування. Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Відповідно до п. «в» ч.3 ст. 116 Земельного кодексу України, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Статтею 121 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2 гектара. Відповідно до ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Відповідно до ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Системний аналіз вищезазначених норм свідчить про те, що кожен громадянин України, який звернувся з відповідним клопотанням до органу місцевого самоврядування, має право отримати земельну ділянку площею 2 га для ведення особистого селянського господарства і це право кореспондує з обов'язком органу місцевого самоврядування надавати земельну ділянку громадянинові за відсутності законних підстав для відмови у її наданні. В судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів судом було з'ясовано, що рішенням 19 сесії 6 скликання Зозівської сільської ради Липовецького району Вінницької області від 10 січня 2013 року позивачеві було відмовлено у задоволені його клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства площею 2 га, яка розташована в с. Зозів, Липовецького району через дорогу біля елеватора. Відмова органу місцевого самоврядування була мотивована тим, що вказана земельна ділянка не є вільною, оскільки знаходиться у користуванні ТОВ Концерн "Сімекс - Агро" відповідно до договору оренди земельної ділянки від 01.03.2004 року укладеного строком на 7 років, який сторонами не припинено шляхом надання заперечень щодо поновлення строку договору оренди. Таким чином, якщо орендар продовжує користуватись земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа - повідомлення орендодавця про заперечення у поновлені договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих же умовах, які були передбачені договором. Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 23 травня 2013 року, яке набуло законної сили 03 червня 2013 року було встановлено, що земельна ділянка площею 27,5179 га, що розташована в с. Зозів, Липовецького району біля елеватора не перебуває в оренді ТОВ "Концерн "Сімекс - Агро" відповідно до укладеного договору оренди землі від 01.03.2004 року сторонами якого зазначено Зозівську сільську раду Липовецького району з однієї сторони та ПП Агрофірма "Сімекс - Агро" правонаступником якого є ТзОВ "Концерн "Сімекс - Агро". Крім цього, вищевказаним рішенням суду також було встановлено, що сторонами даного договору оренди землі від 01.03.2004 року не було дотримано домовленості щодо всіх істотних його умов, відтак такий договір є нікчемним, а тому не тягне прав та обов'язків для його сторін. Частиною 3 ст.61 ЦПК України, унормовано, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відтак слід дійти висновку, що наведеним вище судовим рішенням, яке набуло законної сили, було встановлено преюдиційні обставини, які є обов'язковими для суду, який розглядає справу, у якій бере участь особа, в даному випадку відповідач Зозівська сільська рада Липовецького району, щодо якої було встановлено такі обставини. З огляду на викладене та у контексті вище приведених правових норм регулювання предмета даного спору слід дійти до переконання, що відмова відповідача, яка оформлена рішенням органу місцевого самоврядування від 10.01.2013 року, на території якого розміщена земельна ділянка, на яку позивач мав намір отримати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, зазначене позивачем бажане місце розташування: с. Зозів Липовецького району біля елеватора ТзОВ "Концерн "Сімекс - Агро" - не ґрунтується на нормах ст.116, 118, 121, 122 Земельного кодексу України. Відповідно до ст.. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах законності. Статтею 19 ч.2 Конституції України, законодавцем закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У п. 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» роз'яснено, що земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК, статті 2, 5 Земельного кодексу України; далі - ЗК). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК, статтею 152 ЗК, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування. Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб'єкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК розглядаються в порядку цивільного судочинства. Це стосується, наприклад, позовів про визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування щодо видання дозволу на виготовлення (розроблення) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вирішення інших питань, що відповідно до закону необхідні для набуття і реалізації права на землю, про надання чи передачу земельної ділянки у власність або користування чи невирішення цих питань, припинення права власності чи користування землею (статті 116, 118, 123, 128, 131, 144, 146, 147, 149, 151 ЗК та інші), крім спорів, передбачених частиною першою статті 16 Закону України від 17 листопада 2009 року № 1559-VI "Про відчуження земельних ділянок, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності", про цивільну відповідальність за порушення земельного законодавства (статті 210, 211 ЗК), про повернення самовільно зайнятих земельних ділянок (стаття 212 ЗК). З огляду на наведену правову позицію, суд спростовує доводи третьої особи [PERSON], що наведені нею у письмовому запереченні, що додане до матеріалів справи з приводу того, що даний спір підсудний адміністративному суду. Крім цього, на це було звернуто й увагу апеляційного суду Вінницької області в ухвалі від 07.11.2013 року, яка наявна в матеріалах даної справи, яка постановлена за наслідками розгляду ухвали про закриття провадження у даній справі за апеляційною скаргою відповідача. В силу ч.1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Статтею 4 ЦПК України, передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; застосування інших, передбачених законом, способів. Ураховуючи наведене, суд вважає, що позивачем в судовому засіданні було доведено належними та допустимими доказами обставини наведені ним у позовній заяві стосовно порушення його прав та охоронюваних законом інтересів щодо отримання безоплатно у спосіб та порядку визначеному нормами Земельного кодексу України земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства відповідно до поданого ним клопотання 16.12.2012 року, а тому суд дійшов до переконання, що таке рішення 19 сесії 6 скликання Зозівської сільської ради Липовецького району Вінницької області від 10 січня 2013 року в частині відмови в задоволенні клопотання позивача суперечить актам цивільного законодавства, а згідно приписів ст.. 21 ЦК України, має бути визнане незаконним та як наслідок скасоване. За таких обставин, суд вважає, що позов в цій частині підлягає до повного задоволення. Що ж стосується вимог позивача щодо визнання незаконним та скасування рішення 22 сесії 6 скликання Зозівської сільської ради Липовецького району Вінницької області від 29.05.2013 року в частині надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], то слід вказати на наступне. Судом встановлено, що 29 травня 2013 року рішенням 22 сесії 6 скликання Зозівської сільської ради Липовецького району, згідно додатку №1 до цього рішення, було надано дозвіл вищевказаним тринадцяти громадянам, які визнані третіми особами, на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок орієнтованою площею по 1 га кожному, для ведення особистого селянського господарства, місце розташування: с. Зозів, Липовецького району, Вінницької області, біля елеватора ТОВ "Концерн "Сімекс - Агро". Ураховуючи те, що третім особам було виділено земельні ділянки загальною площею 13 га для ведення особистого селянського господарства, місце розташування яких зазначено: с. Зозів, Липовецького району, Вінницької області, біля елеватора ТОВ "Концерн "Сімекс - Агро", в межах земельної ділянки площею 27,5179 га, що дає підстави стверджувати, що це земельна ділянка зазначена позивачем у клопотанні від 16.12.2013 року (бажане місце на отримання ним земельної ділянки), проте весь резерв земельної ділянки ще не використаний, відтак слід дійти до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами можливість втрати його права на отримання визначеної ним земельної ділянки, відтак у цій частині позову слід відмовити. Вирішуючи позовні вимоги позивача стосовно зобов'язання Зозівську сільську раду Липовецького району Вінницької області у місячний термін з дня набрання законної сили судовим рішенням вирішити клопотання [PERSON] від 16.12.2012 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність у відповідності з вимогами ст.116, 118, 121,122 Земельного кодексу України, надавши йому відповідний дозвіл, то слід вказати на таке. Відповідно до ч.10 ст.118 ЗК України, відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. Зі змісту ч. 11 ст. 118 ЗК України слідує, що у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. У п. 7 Постанови від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" Пленум Верховного Суду України висловив позицію про те, що при розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов'язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство… Приймаючи до уваги те, що у відповідності до правил визначених п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", питання регулювання земельних відносин вирішуються сільськими, селищними та міськими радами виключно на їх пленарних засіданнях, розпорядження радами землями відповідних територіальних громад відбувається шляхом передачі земельних ділянок у власність громадян та юридичних осіб (п. "б" ст. 12 ЗКУ), надання земельних ділянок у користування (п. "в" ст. 12 ЗКУ), тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають до часткового задоволення, оскільки з огляду на норму ч. 2 ст. 19 Конституції України, суд не може перебирати на себе повноваження, віднесені законом до компетенції інших органів. Сутність викладеного дає підстави твердити, що відповідачем було порушено права позивача, які йому гарантовані нормами Основного Закону України - Конституцією України та Земельним кодексом України, тому вони підлягають захисту судом у спосіб визначений чинним законодавством, відтак, з урахуванням вищевикладеного, варто дійти висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Вирішуючи питання судових витрат, суд керується ст. 88 ЦПК України та присуджує з відповідача на користь позивача понесені ними та документально підтверджені судові витрати у виді судового збору пропорційно до задоволеної та відхиленої суми позовних вимог. На підставі викладеного, відповідно до ст.3, 13, 14, 19, 21 Конституції України, ст.ст.16, 21 ЦК України, ст.. 12, 116, 118, 121, 122, 152 та частиною 12 Перехідних положень ЗК України, ст. 2, 26, 33, 34 Закону Країни "Про місцеве самоврядування в Україні", Постановою Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ»,

Outcome: partial