Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами до [PERSON] про порушення його особистих немайнових прав. Свої вимоги мотивує тим, що 28 червня 2016 року приблизно о 11-10 годині , позивач знаходився біля адміністративної будівлі №2 Одеської обласної ради (м.Одеса,вул.Канатна,83), де він побачив групу людей з плакатами та стилізованою труною арт-об,єктом, які проводили публічний захід мітинг, згідно до норм ст. 34, 39 Конституції України. Позивач зазначає, що група мітингуючих людей розповсюджувала інформацію, що начебто конституція померла, але збори громадян проходили безперешкодно та під охороною працівників Національної поліції. Позивач вказує на те, що серед даної групи людей була присутня відповідачка [PERSON], яка була відома позивачу як український вчений - кандидат історичних наук, викладач, доцент Одеського національного університету імені [PERSON] . Позивач зазначає, що реалізуючи своє конституційне право на вільне зібрання інформації, здійснюючи відео фіксування мітингу, позивач запитував зібравшихся людей їх думку, проти кого, в зоні проведення АТО на сході України, воюють українські військовослужбовці. Відповіді позивач не отримав. Проте, відповідачка [PERSON] почала висловлюватись на адресу позивачу наступними виразами : «Сам поезжай в АТО, бык! И вообще, научись говорить по-русски, отморозок!», «И нечего здесь стоять! Тупица!». На що, позивач відповів , що діє відповідно до Конституції України, яка надає право на вільне спілкування будь-якою мовою, насамперед державною. Однак, відповідачка заявила позивачу : « И нечемо здесь стоять! Тупица!». На цей вислів [PERSON], [PERSON] нагадав, що користується своїм конституційним правом здійснювати відео фіксування даного мітингу, в публічному місці, відкрито, без перешкод щодо проведення мітингу. На що [PERSON] заявила : «Вот и наше право в своём городе... иди со своим конституционным правом подальше! Работай иди, тварь!». Вказані позивачем обставини зафіксовані відео зйомкою, відеозапис якої представлено суду. Позивач посилається на те, що його діїяк спостерігачата здійснення відеозапису події, жодним чином не перешкоджали проведенню мітингу. Крім зазначеного вище, позивач посилається на те, що [PERSON] разом з іншими учасниками цього мітингу гучно висловлювалась : «Одесса - русский город!». Позивач посилається на те, що на його думку відповідач з іншими учасниками публічно розповсюджували неправдиву інформацію про те, що Одеса начебто є російським містом. Позивач вважає, що такі висловлювання щодо міста Одеси порушують його особисті немайнові права як громадянина України, та така публічна заява відповідачкою є розповсюдженням недостовірної інформації, тому на думку позивача захист суверенітету і територіальної цілісності України - це запорука забезпечення прав позивача і його найважливіша справа як громадянина України. Позивач посилається на норми ст.ст.269,270 ЦК України, які зазначають, що особисті немайнові права належать кожній фізичній особі, не мають економічного змісту, тісно пов,язані з фізичною особою. Позивач вказує на те, що для нього необхідною умовою для забезпечення його природнього існування як громадянина України є наявність суверенітету та територіальної цілісності . Крім того, інші вислови відповідачки відносно позивача, а саме : навчитися говорити по російською» є порушенням на погляд позивача немайнових прав, прописаних в ст..300 ЦК України. Публічні вислови відповідачки це такі як «тупой,тупица,бик,тварь» , 28 червня 2016 р. на мітингу , стосовно позивача несуть образливий характер, принижують честь і гідність позивача, через що позивач і звернувся з повними вимогами у відповідність до ст..297ч3 ЦК України. Як зазначає позивач, відповідачка публічно образливо висловлювалась стосовно його особистості, при цьому були присутні інші громадяни це самі мітингуючи, члени ГО «Правий сектор», представники поліції і засобів масової інформації, з метою заподіяння йому моральної шкоди і публічного приниження. Після даних подій, 29 червня 2016р. позивач від імені імені ГО «Правий сектор» звернувся до ректора ОНУ ім..[PERSON] , де працює викладачем [PERSON], з проханням надати оцінку діяльності та вжити відповідних заходів щодо [PERSON] в рамках службової перевірки. На своє звернення, позивач отримав 02.07.2016р. відповідь від ректора ОНУ ім..[PERSON] з повідомленням про розпочату службову перевірку вказаних фактів. Позивач зауважує, що через зазначені вище події йому потрібно додаткові зусилля направлені на спростування поширеної щодо нього інформації , внаслідок чого він не може нормально здійснювати свою громадську діяльність, і що завдає позивачу моральну шкоду. Позивач посилається на те, що діями відповідачки йому завдано моральну шкоду , яку він оцінює в 1 гривню. В своїх позовних вимогах, позивач просить суд: 1)Визнати порушенням особистих немайнових прав громадянина [PERSON] людне розповсюдження [PERSON] недостовірної інформації про те, що він начебто є тупою, нездатною, нетямущою людиною, що погано розуміє, і що Одеса російське місто, які були оголошені під час мітингу 28.06.2016 за адресою: м. Одеса, вул. Канатна, 83. 2) Зобовязати відповідача , публічно вибачитись перед позивачем за образи проти його особи, розповсюдження неправдивих відомостей, що паплюжать честь і гідність. 3) Стягнути з відповідача на користь позивача 1 грн. моральної шкоди, завданої образами проти його особи, розповсюдженням неправдивих відомостей, що паплюжать його честь і гідність. В судовому засіданні позивач [PERSON] повністю підтримав позовні вимоги, про сив їх задовольнити в повному обсязі.З письмовими запереченнями відповідачки не погодився. Позивач [PERSON], заявляючи позов, посилався на норми матеріального права, що регулюються ст. ст. 16,23,270,275,276,\~277,\~ЦК УКраїни. В судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] адвокат [PERSON] позовні вимоги не визнав повністю, просив повністю відмовити в їх задоволенні. Письмові заперечення [PERSON] , в яких вона пояснила, що не пам,ятає про висловлювання будь-яких образ на адресу позивача, її представник підтримав. З,ясував обставини справи, засухав пояснення позивача [PERSON] і прекдставника відповідачки адвоката [PERSON] , дослідив матеріали справи, оглянув в судовому засіданні відеозапис, представлений позивачем, суд робить висновок про часткове задоволення позову. Судом встановлено, що 28 червня 2016р. по вулиці Канатна,83 в м.Одесі відбувся мітинг, в якому приймала участь відповідачка [PERSON] Дане зібрання відвідав позивач [PERSON], якій робив відео фіксування даної події та ставив запитання перед учасниками мітингу. Однак, учасники мітингу не бажали спілкуватись з позивачем, про що відповіли йому. При цьому, відповідачка почала на адресу позивача висловлювати образливі епітети : «и нечего здесь стоять! Тупица» , «сам поезжай в АТО,бик! И вообще, научись говорить по русски, отморозок. И нечего здесь стоять! Тупица!», «тупой, тупица,бык,тварь», «Вот и наше право в своём городе... иди со своим конституционным правом подальше! Работай иди, тварь!». Відповідачка публічно образливо висловлювалась стосовно особистості позивача в присутності інших громадян це самі мітингуючи, члени ГО «Правий сектор», представники поліції і засобів масової інформації, чим заподіяла йому моральну шкоду і публічне приниження. Після зазначеної події, позивач 29 червня 2016р. від імені імені ГО «Правий сектор» звернувся до ректора ОНУ ім..[PERSON] , де працює викладачем [PERSON], з проханням надати оцінку діяльності та вжити відповідних заходів щодо [PERSON] в рамках службової перевірки. На своє звернення, позивач отримав 02.07.2016р. відповідь від ректора ОНУ ім..[PERSON] з повідомленням про розпочату службову перевірку вказаних фактів.(л.с.8,9) Відповідач не надала суду жодних доказів відносно того, що повідомлені нею відомості стосовно особистості позивача є достовірними, тобто поширені відповідачем відомості, які не відповідають дійсності , принижують честь та гідність позивача, тому суд в цій частині задовольняє позовні вимоги. Вислів відповідачки : «Одесса - русский город!» не може ні яким-чином принизити честь та гідність позивача, нанести йому моральну шкоду, а обґрунтування позивача в цій частині позову є припущеннями та міркування позивача. Однак, суд не може спиратися на припущення та будь-які міркування, думки тощо. Відповідачка в своїх письмових поясненнях , повністю заперечувала проти позовних вимог і обґрунтувань позову, пояснивши що вона не пам,ятає того факту , що вона зверталась до [PERSON] з висловлюванням образи на його адресу та фразу «Одесса русский город!». З огляду на відеозапис події, не визначено до якого історичного контексту належить спірна фраза : «Одесса русский город!», що відповідачка мала на увазі та яке поняття і значення надавала цьому висліву. Як вбачається з оглянутого у судовому засіданні відеозапису мітингу , який відбувся 28 червня 2016р. по вулиці Канатна,83 в м.Одесі, відповідачка висловлювала відносно позивача образливі репліки, такі як : ««и нечего здесь стоять! Тупица» , «сам поезжай в АТО,бик! И вообще, научись говорить по русски, отморозок. И нечего здесь стоять! Тупица!», «тупой, тупица,бык,тварь», «Вот и наше право в своём городе... иди со своим конституционным правом подальше! Работай иди, тварь!». З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що поширення вказаної інформації, яка безпосередньо стосується особистості позивача, порушує особисті немайнові права позивача, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам,а саме мати репутацію людини досвідченої, розумної. Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. За правилами ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь. Водночас, згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Статтею 270 ЦК України\~встановлено, що відповідно до\~Конституції України\~фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч. 1\~ст. 277 ЦК України). Згідно з вимогами ч. 3\~ст. 277 ЦК України\~негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 15\~постанови від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи"\~негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загально визнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації, п.18 - згідно з положеннями\~статті 277 ЦК України\~і\~статті 10 ЦПК України\~обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права, п.15 при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно ч.1\~ст.11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичнихосіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. \~\~\~\~\~\~\~\~ \~\~Виходячи з положень\~ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених \~статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях \~Згідно\~ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ \~\~\~\~\~\~ \~\~\~\~На підставі п.27 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз'яснення, що містяться в\~постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"\~(зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року N 5). Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою і не повинен призводити до припинення діяльності засобів масової інформації чи іншого обмеження свободи їх діяльності. Відповідно до пункту 4 частини другої\~статті 23 ЦК\~моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи, тому вимога про відшкодування моральної шкоди може бути заявлена самостійно, якщо, наприклад, редакція засобу масової інформації добровільно опублікувала спростування, яке задовольняє позивача. Ця обставина повинна враховуватися судом при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди. Виходячи з положень п.19\~Постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи"\~відповідно до\~статті 19 Конституції України\~правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша\~статті 34 Конституції України\~кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях\~16,\~277 ЦК України, тому суд відмовляє в задоволені позову в частині зобовязання відповідача , публічно вибачитись перед позивачем за образи проти його особи, розповсюдження неправдивих відомостей, що паплюжать честь і гідність . Крім того, відповідно до вимог ч. 7\~ст. 277 ЦК України\~спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона булла поширена. Згідно ч. 1\~ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 1\~ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У\~Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року\~\~\~ № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. З урахуванням встановленого, суд задовольняє позовні вимоги в частині : визнання порушенням особистих прав громадянина [PERSON] , прилюдне розповсюдження [PERSON] недостовірної інформації відносно [PERSON] , що стосується його особисто, а саме начебто [PERSON] є «тупою, нездатною, нетямущою людиною, що погано розуміє», «сам поезжай в АТО,бик! И вообще, научись говорить по русски, отморозок. И нечего здесь стоять! Тупица!», стягнення з відповідачки на користь позивача моральну шкоду в розмірі 1,00 грн., завдану образами проти особи [PERSON] , розповсюдженням неправдивих відомостей, що паплюжать честь і гідність. В задоволені іншої частині позовних вимог, суд відмовляє з підстав наведених вище за текстом. У відповідність до ст.88 ЦПК України суд стягує з відповідачки на користь позивача сплачений судовий збір в сумі 689,00 грн.

Outcome: partial