Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

12 листопада 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення залишку заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 19.02.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № СL-D01/007/2008, відповідно до якого банк надав [PERSON] кредит в сумі 16\~643, 17 доларів США. Крім того, 19.02.2008 року в забезпечення виконання зобовязання [PERSON] по вищевказаному кредитному договору був укладений договір поруки № SR-D01/013/2008 між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON], відповідно до якого останній прийняв на себе зобовязання відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його зобовязання перед кредитором за кредитним договором, в повному обсязі таких зобовязань. 30.06.2009 року була змінена назва банку з Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк» на Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк». Між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 10.12.2010 року було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю та договір про відступлення права вимоги, відповідно до яких Банк відступив, а позивач прийняв на себе всі права та обовязки за кредитним договором. В порушення зазначених вище умов кредитного договору [PERSON] не погашено належні до сплати суми кредиту, в звязку з чим станом на 27.10.2015 року заборгованість по тілу кредиту складає 2\~225,38 доларів США, а станом на 29.10.2015 року сума пені за прострочення виконання зобовязань становить 8\~122,64 доларів США, в звязку з чим позивач був вимушений звернутися до суду з даним позовом. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні з підстав викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, не попередивши суд про причини своєї неявки, хоча про день і час розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник відповідача [PERSON]- відповідач [PERSON] в останнє судове засідання не зявився, але 03.02.2016 роки ним були надані заперечення проти позову, в яких останній просить відмовити в задоволенні позовних вимог до [PERSON], в звязку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя, застосувавши ч. 4 статті 559 ЦК України. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню за наступних обставин. Статтею 11 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільно процесуального кодексу України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Так, в судовому засіданні встановлено, що 19.02.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № СL-D01/007/2008, відповідно до якого банк надав [PERSON] кредит в сумі 16\~643, 17 доларів США. Відповідач в свою чергу, зобовязався прийняти, належним чином використати та повернути банку вказані кошти до 19 лютого 2014 року, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом, в порядку та на умовах, що визначені кредитним договором, зокрема п. 1.4 кредитного договору. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязуються надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 546 ЦК України передбачена можливість забезпечення виконання зобовязання неустойкою. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання, а згідно п. 3 цієї статті, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового стягнення за кожен день прострочення виконання. Крім того, 19.02.2008 року в забезпечення виконання зобовязання [PERSON] по вищевказаному кредитному договору був укладений договір поруки № SR-D01/013/2008 між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON]. Відповідно до п. 3.1. вищезазначеного договору поруки у випадку невиконання боржником боргових зобовязань перед кредитором за кредитним договором, кредитор має право звернутись до [PERSON] з вимогою про виконання боргових зобовязань в повному обсязі чи в частині. Відповідно до п. 1.1 ст. 1 договору поруки [PERSON] прийняв на себе зобов'язання відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його зобов'язань перед кредитором за кредитним договором, в повному обсязі таких зобов'язань. Також, п. 1.2 ст. 1 договору поруки передбачено, що поручитель та боржник відповідають як солідарні боржники, що означає, що кредитор може звернутись з вимогою про виконання боргових зобов'язань як до боржника так і до поручителя, чи до обох одночасно. Крім того, ч. 1 ст. 553 ЦК України встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Більш того, ч. 1 ст. 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Пунктом 2 ч. 1 ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема зміна умов зобовязання. 30.06.2009 року була змінена назва банку з Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк» на Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк». Між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 10.12.2010 року було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю та договір про відступлення права вимоги, відповідно до яких Банк відступив, а позивач прийняв на себе всі права та обовязки за кредитним договором. В порушення зазначених вище умов кредитного договору [PERSON] не погашено належні до сплати суми кредиту, в звязку з чим станом на 27.10.2015 року заборгованість по тілу кредиту складає 2\~225,38 доларів США, а станом на 29.10.2015 року сума пені за прострочення виконання зобовязань становить 8\~122,64 доларів США. Враховуючи вище викладене, позовні вимоги до [PERSON] є законними обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Що стосується позовних вимог до [PERSON] вони не підлягають задоволенню за наступних обставин. Регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності ч. 4 ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя. Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті ч. 4 ст. 559 ЦК України\~застосовуються поняття «предявлення вимоги» та «предявлення позову», як умови чинності поруки. Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення "предявлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку (статті 61, 64\~Господарського процесуального кодексу України, ст. 122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України\~слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, аналізуючи ч. 4 ст. 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобовязання. Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Аналогічні висновки містяться у правовій позиції Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року, у справі №6-53цс14. Як вбачаться з розрахунку, наданого позивачем, [PERSON] перестав виконувати взятий на себе обовязок зі сплати періодичних платежів з 26 вересня 2013 року, а строк виконання основного зобовязання закінчився 19 лютого 2014 року, у той час як Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» звернулось до суду із вимогою до поручителя лише 12 листопада 2015 року, тобто поза межами шестимісячного строку, встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України. З урахуванням викладеного, позовні вимоги, предявлені Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON] є безпідставними, а тому не підлягають задоволенню. Пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судові рішення у цивільних справах» визначено, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України, частина третя статті 533 ЦК України; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"). Відповідно до п.12 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»\~у разі, якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті. Як вбачається з правової позиції судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в справі № 6-190цс15 від 16.09.2015 року, статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України). Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. У звязку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима. Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті. Враховуючи вище викладене, а також те, що кредит [PERSON] був наданий в доларах США, а ЗАТ «ОТП Банк» мало ліцензію на здійснення операцій з валютними цінностями, заборгованість за кредитним договором підлягає стягненню в доларах США. У той же час, законом не передбачено стягнення штрафних санкцій за порушення умов виконання кредитного договору в іноземній валюті, тому такі санкції підлягають стягненню у державній грошовій одиниці. За таких обставин з [PERSON] підлягає стягненню пеня в сумі 1\~359, 77 доларів США, що в еквіваленті згідно офіційного курсу НБУ станом на винесення рішення 02.03.2016 року становить (1\~359, 77 доларів США х 27,085229 гривень (за 1,0 долар США) =)36 829 грн. 68 коп. Відповідно до ч. 1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з [PERSON] також слід стягнути на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору по 1\~299 грн. 72 коп.. На підставі викладеного,

Outcome: partial