Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-29 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 07.06.2019 [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ПрАТ «ПівнГЗК» та відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і профзахворювань України про відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з втратою професійної працездатності, в якій просив стягнути з ПрАТ «ПівнГЗК» моральну шкоду заподіяну ушкодженням здоров`я у розмірі 140 000 грн.. Вказує, що він пропрацював з 1971 року у шкідливих умовах праці на ПрАТ. З 12.08.1971 по 08.12.1997 машиністом екскаватора, потім до 2010 на поверхні, а всього 26 років у шкідливих умовах праці. У 1997 році йому було встановлено професійне захворювання з діагнозом вібраційна хвороба другої ст. с-м генералізованої ангіодистонії і вегетативно-сенсорна полінейропатія. Висновком МСЕК від 27.11.1997 йому була встановлена загальна втрата професійної працездатності в розмірі 30%, вібраційна хвороба 1 ст. та3 група інвалідності. Згодом висновком МСЕК від 13.01.1999 була встановлена загальна втрата працездатності в розмірі 30%, вібраційна хвороба 1-2 ст. с-м генералізованої ангіодистонії і вегетативно-сенсорної полінейропатії та 3 група інвалідності. Висновком МСЕК від 13.12.1999 була встановлена загальна втрата працездатності в розмірі 40%, вібраційна хвороба 2 ст. с-м генералізованої ангіодистонії і вегетативно-сенсорної полінейропатії та 3 група інвалідності. Висновком МСЕК від 02.12.2003 була встановлена загальна втрата працездатності в розмірі 60%, вібраційна хвороба 2 ст. с-м генералізованої ангіодистонії і вегетативно-сенсорної полінейропатії та 3 група інвалідності. Та згодом висновком МСЕК від 01.12.2005 була встановлена загальна втрата працездатності в розмірі 60% бестроково, вібраційна хвороба 2 ст. с-м генералізованої ангіодистонії і вегетативно-сенсорної полінейропатії та 3 група інвалідності. Умови праці [PERSON] на підприємстві відповідача характеризувалися запиленістю повітря робочої зони, вібрація від гірничих машин підвищених параметрів. У зв`язку з захворюванням у нього було порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно виникають складнощі у зв`язку з загальною слабкістю, втомою, болями. Також зазначає, що не може повернутися до повноцінного образу життя, відчуває фізичні страждання, фізичну біль, обумовлену важкістю самопочуття та особливостями лікування, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначається на душевному та фізичному стані. Виходячи з тривалості роботи у відповідача, просить стягнути з ПрАТ 140 000 грн. моральної шкоди, оскільки ним було отримано професійне захворювання, яке спричинило втрату працездатності. Стислий виклад заперечень відповідача. 05.09.2019 представник відповідача ПрАТ «ПівнГЗК» Доценко Т.Ю. надала відзив на позовну заяву. Вказує, що позивач добровільно обрав роботу, міг звільнитися у будь-який час, також позивач був попереджений та обізнаний з шкідливими умовами праці, тому за таких умов праці відповідач надавав [PERSON] встановлені чинним законодавством і колективними договорами пільги і компенсації, зокрема, оплату праці у підвищеному розмірі, додаткові відпустки, профілактичне харчування, перераховував до Пенсійного фонду кошти для забезпечення виплати пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 тощо. Наявність шкідливих умов праці є об`єктивною на деяких робочих місцях згідно законодавства, гігієнічної класифікації праці. Також зазначає, що причинно-наслідковий зв`язок існує між професійним захворюванням і діями самого позивача, які виражаються у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах праці, а не діями роботодавця, який не має можливості будь-яким чином обмежити термін роботи працівника в шкідливих умовах праці. Крім того вказує, що позивачем не надано будь-яких доказів щодо підтвердження факту заподіяння моральних страждань. Заяви, клопотання учасників справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник позивача [PERSON] в судове засідання з`явилася, на позовних вимогах наполягала, просила позов задовольнити у повному обсязі, з підстав викладених в позові. Представник відповідача Доценко Т.Ю. в судове засідання з`явилася, просить в задоволені позовних вимог відмовити, з підстав викладених у відзиві на позов. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07.08.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи по суті на 11-00 год. 30.08.2019, за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 30.08.2019 постановлено ухвалу суду про відкладення розгляду справи на 11-00 год. 30.09.2019, за клопотанням представника відповідача Доценко Т.Ю. , у зв`язку з наданням часу для ознайомлення з відзивом відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і профзахворювань України та для підготовки відзиву на позов. Ухвалою суду від 30.09.2019 позовні вимоги [PERSON] до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і профзахворювань України про відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з втратою професійної працездатності - залишено без розгляду. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. [PERSON] в проміжок часу з 12.08.1971 по 08.12.1997 працював на ПрАТ - помічником екскаватору, машиністом екскаватора, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 8-11). Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання від 30.10.1997 [PERSON] на підприємстві відповідача пропрацював 22 роки в умовах впливу шкідливих факторів (а.с. 18). Крім того, актом від 30.10.1997 про розслідування хронічного професійного захворювання встановлено наявність у позивача професійного захворювання: вібраційна хвороба другої ст. с-м генералізованої ангіодистонії і вегетативно-сенсорна полінейропатія, що також підтверджується епікризами, виписками із медичної картки стаціонарного хворого, виписками з історії хвороб, довідками (а.с. 18, 20-34). Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 30.10.1997 року, причиною професійного захворювання позивача є робота протягом 22 років на підприємстві відповідача в умовах впливу на організм вібрації ПДУ в 1,1:1,5 рази, запропоновано начальнику Ганнівського кар`єру та головному інженеру забезпечити дотримання режиму труда та відпочинку робітників у кар`єрі (а.с. 18). Висновком МСЕК від 27.11.1997 йому була встановлена загальна втрата професійної працездатності в розмірі 30%, вібраційна хвороба 1 ст. та3 група інвалідності (а.с. 12). Висновком МСЕК від 13.01.1999 була встановлена загальна втрата працездатності в розмірі 30%, вібраційна хвороба 1-2 ст. с-м генералізованої ангіодистонії і вегетативно-сенсорної полінейропатії та 3 група інвалідності, за висновком якого він потребує санітарного лікування (а.с. 13). Висновком МСЕК від 13.12.1999 була встановлена загальна втрата працездатності в розмірі 40%, вібраційна хвороба 2 ст. с-м генералізованої ангіодистонії і вегетативно-сенсорної полінейропатії та 3 група інвалідності, за висновком якого він потребує санітарного лікування (а.с. 14). Висновком МСЕК від 02.12.2003 була встановлена загальна втрата працездатності в розмірі 60%, вібраційна хвороба 2 ст. с-м генералізованої ангіодистонії і вегетативно-сенсорної полінейропатії та 3 група інвалідності, за висновком якого він потребує санітарного лікування (а.с. 15). Згідно виснову МСЕК від 01.12.2005 була встановлена загальна втрата працездатності в розмірі 60% бестроково, вібраційна хвороба 2 ст. с-м генералізованої ангіодистонії і вегетативно-сенсорної полінейропатії та 3 група інвалідності, за висновком якого він потребує санітарного лікування, забезпечення медикаментами (а.с. 16). Судом не було відхилено жодного доказу наданого позивачем. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Суд вважає можливим, відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, розглянути справу за відсутності учасників справи, які надали заяви про розгляд справи за їх відсутності та на підставі наявних у суду матеріалів. Положеннями ч.2 ст.247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, суд вважає необхідним позов задовольнити частково. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави, що передбачено ст.3 Конституції України. Згідно до ч.3 ст.43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Оскільки право у позивача на відшкодування моральної шкоди виникло з 27.11.1997, коли йому первинно було встановлено ступінь втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання, суд вважає, що при вирішення спору по відшкодуванню моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок отриманого ним професійного захворювання та втрати у зв`язку із цим професійної працездатності, слід застосовувати норми трудового законодавства України, які регулюють спірні правовідносини та Правила відшкодування власником підприємств, установ і організацій або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових відносин, затверджених постановою КМУ від 23.06.1993 №472». На час встановлення професійного захворювання, спірні правовідносини були врегульовані ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про охорону праці" та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, затвердженими постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року (далі - Правила). Відповідно до п. 38 Правил право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах із відповідачем, внаслідок неналежних умов праці, отримав професійне захворювання з діагнозом: вібраційна хвороба другої ст. с-м генералізованої ангіодистонії і вегетативно-сенсорна полінейропатія. Довідкою МСЗ від 27.11.1997 позивачу первинно встановлено 30% втрати професійної працездатності та третю група інвалідності, та останній раз довідкою МСЕК від 01.12.2005 встановлено безстроково 60% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності, за висновком якої він потребує санітарного лікування, ВМП, ЛФК. Виходячи з положень ст.12 Закону України «Про охорону праці» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п.11 Правил ( у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі домовленості сторін (власника, профспілкового органу й потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії в трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат. Згідно з ст.440-1 ЦК УРСР (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менш ніж 5 мінімальних розмірів заробітної плати. Відповідно до ст.3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14від 24 грудня 2014 року. Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4173 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності дорівнює 20865 грн., а максимальний 834600 грн. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Як зазначено в п.4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. За п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Наведені вище докази свідчать про те, що ушкодження здоров`я, заподіяне позивачеві під час виконання ним трудових обов`язків, заподіює йому моральні й фізичні страждання, які обмежують можливість останнього вести звичний спосіб життя, тягнуть за собою не відновлення здоров`я, відчуття болю. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні «Нечипорук та Йонкало проти України» № 42310/04 від 21.04.2011, роз`яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України " Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Згідно роз`яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. При визначенні розміру моральної шкоди, суд враховує, що позивач протягом значного часу працював на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів, а саме понад 26 років, характер і тяжкість отриманих позивачем професійних захворювань, що порушує його нормальні життєві зв`язки та викликає фізичні і моральні страждання, ступінь втрати ним професійної працездатності 60 %, та отримання ним третьої групи інвалідності, тривалість розладу його здоров`я, періодичне лікування, тому виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, врахувавши роз`яснення викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 щодо відшкодування розміру моральної шкоди, а також мінімальний розмір відшкодування з урахуванням ст.8 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік», суд вважає необхідним позов задовольнити частково та стягнути на користь позивача 75 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, вважаючи суму, що просить позивач завищеною. При цьому, суд зазначає, що підпунктами 14.1.180 п. 14.1 ст. 14 та п. 18.1 ст. 18 Податкового кодексу України встановлено, що роботодавець - податковий агент зобов`язаний з доходів, що нараховуються (виплачуються) фізичній особі (платнику), нараховувати, утримувати та сплачувати до бюджету податок від імені та за рахунок коштів особи, якій виплачуються такі доходи. Згідно до пп. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платник податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю. Таким чином, відшкодування моральної шкоди, завданої в зв`язку із ушкодженням здоров`я та стійкою втратою працездатності, не є об`єктом оподаткування доходу платника податку. Доводи представника відповідача про недоведеність факту моральної шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно положення, закріпленого в п.2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи. Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». При визначенні розміру судового збору, який підлягає стягненню з відповідача, суд враховує позицію викладену у постанові Дніпровського апеляційного суду № 215/749/19 від 02.07.2019, та вважає необхідним, при задоволенні позову, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн. На підставі ст.43 Конституції України, ст. 440-1 ЦК УРСР, ст.3 Закону України "Про оплату праці",

Outcome: partial