Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-12 00:00:00

В січні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з таким позовом в якому вказувала, що вона є власником земельної ділянки (що складається з чотирьох окремих ділянок), загальною площею 4,27 га., що розташована в межах території Щербанівської сільської ради Вознесенського району та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. В 2009 році між нею та відповідачем в письмовій формі було укладено договір оренди земельної ділянки за яким [PERSON] передала належну їй ділянку в строкове платне користування ТОВ "НТЦ "Лан"". Договір було укладено строком на 5 років та 07 жовтня 2011 року зареєстровано у відділі Держкомзему у Вознесенському районі. Відповідно до його умов орендар набув право на особисте використання об'єкта оренди для сільськогосподарських потреб та зобов'язався сплачувати орендну плату, а після припинення дії договору - повернути ділянку орендодавцю в належному стані. В договорі узгоджені й інші умови. В той же час позивачка вказувала на те, що договір не відповідає загальним вимогам, які пред'являються до правочинів, а саме в ньому не узгоджені права та обов'язки сторін. Також договір не містить усіх умов, які Закон України "Про оренду землі" відносить до істотних для даного виду договорів, а саме умов щодо визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини та умов передачі в заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Враховуючи вказані обставини [PERSON] просила визнати договір оренди землі недійсним з наступним скасуванням державної реєстрації договору, а також зобов'язати відповідача повернути їй земельну ділянку. В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі позивачки, її представник [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник відповідача Треножкін В.К. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вказуючи на те, що умови правочину між орендарем та орендодавцем були повністю узгоджені до укладення договору оренди та є достатніми для виникнення прав та обов'язків, правочин відповідає необхідним вимогам закону та інтересам позивачки, в той же час фактичною підставою подачі [PERSON] позову є її бажання передати спірну ділянку в оренду іншій особі на більш вигідних умовах. Оскільки матеріали справи містять достатньо відомостей про права та взаємовідносини сторін, а тому суд вважав можливим провести її розгляд без особистої участі позивачки. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки (що складається з чотирьох окремих ділянок), загальною площею 4,27 га., що розташована в межах території Щербанівської сільської ради Вознесенського району та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Також встановлено, що між сторонами в письмовій формі було укладено договір оренди земельної ділянки за яким [PERSON] передала належну їй ділянку в строкове платне користування ТОВ "НТЦ "Лан"". Договір було укладено строком на 5 років та 07 жовтня 2011 року зареєстровано у відділі Держкомзему у Вознесенському районі. Відповідно до його умов орендар набув право на особисте використання об'єкта оренди для сільськогосподарських потреб та зобов'язався сплачувати орендну плату, а після припинення дії договору - повернути ділянку орендодавцю в належному стані. В договорі узгоджені й інші умови. Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання спірного договору недійсним, суд виходить з наступного. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України загальними підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Такими вимогами є відповідність правочину вимогам закону та моральним засадам суспільства, наявність відповідного обсягу цивільної дієздатності у сторін договору, відповідність правочину вільному волевиявленню та внутрішній волі сторін, спрямування правочину на реальне настання наслідків, обумовлених ним та відсутність порушення прав дітей. Водночас відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, зокрема договір оренди земельної ділянки передбачає письмову форму (ст. 14 Закону України "Про оренду землі"). Договір оренди землі повинен пройти відповідну реєстрацію. Письмова форма передбачає фіксування змісту правочину в одному або декількох документах та підписання його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою (ч.ч. 1-2 ст. 207 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 792 ЦК України, ст. 15 Закону України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Судом встановлено, що договір оренди дійсно не містить всіх істотних умов, передбачених ст. 15 Закону України "Про оренду землі", а саме визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини (за наявності в договорі умови щодо повного відшкодування орендарем збитків, завданих об'єкту оренди) та умов передачі в заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Інші доводи сторони позивача не можуть бути прийняті судом до уваги, зокрема договір містить положення, що вказують на достатній та чіткий обсяг прав та обов'язків сторін. Ч. 2 ст. 15 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених частиною першою цієї статті, є підставою для визнання договору недійсним відповідно до закону. Вказаний висновок знайшов своє відображення й в численних постановах Верховного Суду України, прийнятих за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, зокрема постанові Верховного Суду України від 06 лютого 2012 року (справа №6-104ц11). Проте згідно постанови Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року (справа №6-94цс13) судами повинно бути враховано, що однією з обов'язкових умов для визнання договору оренди землі недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, зокрема відсутність в ньому всіх істотних умов, у суду з врахуванням вимог ст. 3 ЦПК України, ст. 15 ЦК України немає правових підстав для задоволення позову. В силу ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України вказані постанови є обов'язковим для всіх судів України, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Як раніше встановлено судом, укладений між сторонами договір оренди землі не містить всіх його істотних умов. Проте ці умови не є такими, що мають визначальне значення, наявність внаслідок невключення цих пунктів до договору будь-яких порушень прав позивачки не підтверджено жодними доказами та не встановлено судом. Тому посилання представника позивачки лише на відсутність в договорі необхідних умов без наявності негативних для [PERSON] наслідків не є достатньою підставою для визнання договору оренди недійсним та застосування наслідків його недійсності. Встановлені судом обставини в своїй сукупності вказують на те, що вимоги [PERSON] є безпідставними, а тому не підлягають задоволенню. В силу ст. 88 ЦПК України також не підлягають відшкодуванню й понесені останньою судові витрати.

Outcome: dismissed