Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-13 00:00:00

03 грудня 2015 року [PERSON] звернувся до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області з даним позовом, де просить ухвалити судове рішення, яким стягнути з відповідача на його користь суму вкладу у розмірі 130 000 грн., суму несплачених відсотків за вкладом за час дії договору в розмірі 2 468,22 грн., суму відсотків за вкладом за час після закінчення строку дії договору в розмірі 12 094,27 грн., пеню в розмірі 573 300,00 грн., суму трьох відсотків річних в розмірі 1 600,50 грн. та 10 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а всього 729 462,99 грн. Свої вимоги обґрунтував тим, що відповідач порушує укладений між сторонами договір про банківський строковий вклад і відмовляється повертати позивачеві депозитний вклад. 23 лютого 2016 року позивач уточнивши позовні вимоги, просить стягнути з відповідача на його користь суму відсотків за вкладом за час після закінчення строку дії договору в розмірі 20239,39 грн., пеню в розмірі 959 400,00 грн., суму трьох відсотків річних в розмірі 2678,39 грн. та 10 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а всього 992\~317,78 грн. 14 червня 2016 року суд своєю ухвалою прийняв відмову позивача від частини позовних вимог, згідно якої [PERSON] відмовляється від позову у частині стягнення із відповідача, ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит», суми депозитного вкладу в розмірі 130\~000,00 грн. та процентів у сумі 2 468,22 грн., оскільки зазначені суми отримані ним 05 січня 2016 року, а також від стягнення з відповідача на його користь пені в розмірі 959 400,00 грн. та суми трьох відсотків річних в розмірі 2678,39 грн. та закрив провадження в цій частині позовних вимог. Позивач, в судовому засідані свій позов з урахуванням уточнень підтримав на підставах, що викладені в ньому та просить задовольнити. Відповідач ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит», повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи в судове засідання свого представника не направив надавши письмові заперечення, в яких зазначив, що вимоги не визнає в повному обсязі. В наданих запереченнях відповідач свою позицію обгрунтовує тим, Постановою Правління Національного банку України №612 від 17 вересня 2015 року «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «[PERSON] та кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних. Постановою Правління Національного банку України від 17 грудня 2015 року №898 відповідно до ст.77 Закону України «Про банк і банківську діяльність» банківську ліцензію ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» відкликано та прийнято рішення про ліквідацію банку. На підставі рішення виконавчої дирекції [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб від 18.12.2015 року №230 розпочато процедуру ліквідації банку. У відповідності до ч.6 ст.49 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» [PERSON] не має право здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів. Задоволення вимог кредиторів здійснюється у черговості, встановленій положеннями ст.52 вищезазначеного закону В той же час, відповідно до п.3-1 ч.І ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника є підставою закінчення виконавчих проваджень, відкритих стосовно банку-боржника. Частиною 5 вищезазначеної статті закону встановлено, що постанова про закінчення виконавчого провадження у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника виноситься державним виконавцем не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. При цьому виконавчий документ надсилається до уповноваженої особи [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб. Отже, чинним законодавством встановлений спеціальний порядок задоволення вимог кредиторів після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, а задоволення таких вимог кредиторів здійснюється за участю [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб через відповідні позасудові механізми, передбачені чинним законодавством України. Таким чином, іншого порядку задоволення вимог кредитора, ніж у встановлений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» спосіб, чинним законодавством не передбачено, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. Також вважає не обгрунтованими вимоги позивача про стягнення процентів після закінчення строку розміщення вкладу, тобто після 03 травня 2015року, оскільки нарахування таких відсотків умовами договору не передбачено. Відповідно, обовязок Банку по нарахуванню та виплаті Вкладнику передбаченого Договором розміру процентів по вкладу припинився в обумовлені оскаржуваним договором строки, незалежно від факту виконання Банком зобовязання в частині повернення самого вкладу. Крім цього, договором укладеним між позивачем та відповідачем, не передбачено можливість відшкодування моральної шкоди. З огляду на викладене вважає, що відсутні підстави для задоволення позову. Повно, всебічно та обєктивно дослідивши у судовому засіданні матеріали справи суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню за таких підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні ним правовідносини. 03 жовтня 2014 року [PERSON] з ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит»\~в особі Криворізької філії ПАТ "[PERSON] та Кредит"№13 уклав договір-заяву №305835/32687/7-14 про банківський страковий вклад (депозит) «Стандарт» на 7 місяців в національній валюті, за умовами якого вніс на депозитний рахунок банку власні грошові кошти в сумі 130 000 грн. під 23,10 % річних на строк з 03 жовтня 2014 року по 03 травня 2015 року./а.с.12/ За цим договором позивач передав в банк, а банк прийняв на збереження суму коштів у розмірі 130 000 грн. Пунктом 3 договору передбачено, що вкладник має право отримувати суми процентів, нараховані на вклад, протягом строку, визначеного п.1 цього договору-заяви, щомісячно у порядку та у строки, передбачені п.п.4.2, 4.3.2 Основних умов. Пункт 6 договору наголошує, що після закінчення строку, визначених п.1 цього договору-заяви, вклад повертається Вкладникові в порядку, строки та на умовах передбачених положеннями п.5.2 Основних умов залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків у ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит», затверджених наказом голови правління банку від 08.08.2013 р. № 630-0 від 08.08.2013 р. ( з наступними змінами )./а.с.12/ Пунктом 5.2. Основних умов визначено, що у випадку закінчення строку розміщення строкового вкладу, визначеного у договорі-заяви, та умовами якого передбачена можливість продовження строку розміщення Строкового вкладу після закінчення строку розміщення Строкового вкладу, визначеного у договорі-заяви, вкладник у випадку його бажання не продовжувати подальше розміщення вкладу, отримати кошти з Строкового вкладного рахунку шляхом видачі готівкою або перерахування на його власний поточний/картковий або інший вкладний рахунок, а дію договору припинити, зобовязаний надати Банку письмову вимогу не пізніше дати закінчення строку Строкового вкладу, визначеного Договором-заявою. Вказану письмову вимогу Вкладник зобовязаний надати Банку у двох автентичних примірниках, один з яких приймається банком, а другий повертається Вкладнику з відміткою Банку про отримання письмової вимоги. У зазначеній письмовій заяві Вкладник обовязково зазначає спосіб повернення вкладу: видачі готівкою або перерахування на його власний поточний/картковий або інший вкладний рахунок (із вказанням у заяві повних реквізитів рахунку для перерахування). Якщо день повернення суми вкладу припадає на вихідний, святковий, неробочий день, то повернення суми вкладу проводиться банком на наступний перший робочий день. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором ( ч. 2\~ст. 1060 ЦК). 30 квітня 2015 року ще до закінчення остаточного строку договору-заяви позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення йому 03 травня 2015 року суму вкладу у розмірі 130\~000 грн. готівкою. Крім того у той же день позивач оформив письмову вимоги на бланку банка. Прийняття від позивача цих письмових вимог підтверджується копіями заяв з відмітками посадових обіб відповідача. /а.с.18,19/ Закінчення строку розміщення вкладу припало на вихідний день 03.05.2015 року, тому позивач звернувся на наступний робочий день 05.05.2015 року. Але, 05 травня 2015 року банком позивачу [PERSON] кошти депозитного вкладу №305835/32687/7-14 від 03.10.2014 року не були повернуті, також і не були повернуті на його звернення 12.05.2015 року. Як вбачається з матеріалів справи, з цього приводу [PERSON] 15 жовтня 2015 року знову звернувся до керівництва ПАТ «[PERSON] та кредит» з письмовою заявою, щодо повернення йому коштів. Але кошти позивачеві повернуті не були, в письмовій відповіді від 10.06.2015 року зазначили, що на сьогоднішній день з метою видачі готівкових коштів при поверненні клієнтам вкладів, Банком вживаються всі заходи із забезпеченням готівковими коштами касс відділень Банку у сумах, які б були достатніми для задоволення потреб клієнтів./а.с.20,21/ В свою чергу ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» в особі Криворізької філії АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» свої зобов'язання за Договором не виконав, суму вкладів позивачу ані по закінченню дії договорів, ані станом на момент звернення позивача до суду, відповідач не повернув суму даних вкладів, чим порушив права позивача, в звязку з чим останній змушений був звернутися до суду за захистом своїх прав. В процесі розгляду справи, 05 січня 2016 року позивачу [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб, суму вкладу у розмірі 130\~000 грн. та проценти по вкладу у розмірі 2\~468,22 грн. були повернуті. 14 червня 2016 року суд своєю ухвалою прийняв відмову позивача від частини позовних вимог, згідно якої [PERSON] відмовляється від позову у частині стягнення із відповідача ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» суми депозитного вкладу в розмірі 130\~000,00 грн. та процентів у сумі 2 468,22 грн., оскільки зазначені суми отримані ним 05 січня 2016 року, а також від стягнення з відповідача на його користь пені в розмірі 959 400,00 грн. та суми трьох відсотків річних в розмірі 2678,39 грн. та закрив провадження в цій частині позовних вимог. Позивач вважає, що відповідач повинен сплатити йому відсотки за користування його коштами у розмірі 20\~239,39 грн. Так, згідно договору-заяви №305835/32687/7-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» передбачаються відсотки у розмірі 23,10 річних, тому станом на 05 січня 2016 року сума відсотки за користування його коштами складатиме 20\~239,39 грн. (130 000 х 23,10% : 365 днів х 246/з 04.05.2015р. по 05.01.2016р./ днів). А також за невиконання зобовязань, на думку позивача, банк повинен сплатити моральну шкоду в розмірі 10\~000,00 грн. Згідно ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами між клієнтом та банком. Відповідно до\~ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до\~ст.524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ст.ст.525,\~526,\~530 ЦК України\~одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, при цьому зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Відповідно до\~ст. 610 ЦК України\~порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі , у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до п. 3.3 Положення «Про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами», затвердженого Постановою правління Національного банку України за № 516 від 03.12.2003 року, банки повертають вклади (депозити) та сплачують нараховані проценти у строки, що визначені умовами договору банківського вкладу (депозиту) між вкладником і банком. За договором банківського вкладу(депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Відповідно до\~ст.1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Відповідно до ч.1,2,4\~ст.1060 ЦК України, Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Відповідно до п.2 ч.6\~ст.1061 ЦК України, у разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти. Згідно ст.1066 ЦК України за договором банківського вкладу банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтом (володільцеві рахунку) грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сумм з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Відповідно до положень ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається. Станом на 05 травня 2015 року відповідач суму грошових коштів по вкладу «Стандарт» №305835/32687/7-14 від 03.10.2014 року позивачу не повернув. Тобто, свої зобовязання за договором банківського вкладу не виконав, що змусило позивача звернутися до суду. Згідно\~ст. 611 ЦК України\~у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. На підставі ст. 256 ЦК України зобовязання узяті на себе стороною повинні виконуватися належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 29.05.2013 року у справі № 6-39цс 13, відповідно до якої з банку на користь вкладника слід стягувати проценти по банківському вкладу за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладнику, а також 3 % річних та суму відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України. Європейський суд з прав людини у справі ZOLOTAS ПРОТИ ГРЕЦІЇ (No 2) зазначив наступне: "Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави (Nejdet Sahin і Perihan Sahin проти Туреччини, [ВП], № 13279/05, § 56, 20 жовтня 2011 року)". Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело прав". Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст. 5 цього ж протоколу, є додатковою статею Конвенції. Таке порушення виявилося в наступному: у ст. 1 Протоколу №1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цей же принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України. Проте, в порушення цих норм, позивач був позбавлений права користуватися своїм майном. В даному випадку його майном є грошові кошти, які відповідач отримав від позивача на умовах строковості та платності, та до 05 січня 2016 року не повертав. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне. В ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» 17 вересня 2015 року була запроваджена тимчасова адміністрація. Постановою Правління Національного банку України від 17 грудня 2015 року №898 відповідно до ст.77 Закону України «Про банк і банківську діяльність» банківську ліцензію ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» відкликано та прийнято рішення про ліквідацію банку. На підставі рішення виконавчої дирекції [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб від 18.12.2015 року №230 розпочато процедуру ліквідації банку. Пунктом 16\~ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»\~встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується [PERSON] стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до п.6 ст.2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються спеціальними нормами\~Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. Відповідно до п. 4\~ст. 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»\~під час тимчасової адміністрації [PERSON] має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього\~Закону, нормативно-правових актів [PERSON] та вживати дії, передбачені планом врегулювання. Відповідно до пункту 1 частини 5\~статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. Відповідно до частини 6\~статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», [PERSON] не має право здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів. Задоволення вимог кредиторів здійснюється у черговості, встановленій положеннями ст.52 зазначеного закону. В той же час, відповідно до п.3-1 ч.І ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника є підставою закінчення виконавчих проваджень, відкритих стосовно банку-боржника. Частиною 5 вищезазначеної статті закону встановлено, що постанова про закінчення виконавчого провадження у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника виноситься державним виконавцем не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. При цьому виконавчий документ надсилається до уповноваженої особи [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб. Отже, чинним законодавством встановлений спеціальний порядок задоволення вимог кредиторів після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, а задоволення таких вимог кредиторів здійснюється за участю [PERSON] гарантування вкладів фізичних осіб через відповідні позасудові механізми, передбачені чинним законодавством України. Крім того, відповідно до п.3 ч.5\~ст.36 цього Закону, під час дії тимчасової адміністрації забороняється здійснення нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку. Пунктом 1 ч.6\~ст.36 цього Закону\~встановлено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників.Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується [PERSON]. Як вбачається з матеріалів справи позивач [PERSON] звертався до відповідача з заявою про повернення йому депозитного вкладу (а.с.18), ще довизнання банка неплатоспроможнім, відкликання банківської ліцензії та прийняття рішення про ліквідацію банку. Але в порушення договору, укладеного між сторонами, відповідач вклад позивачу повернув лише 05.01.2016 року. Враховуючи викладені обставини, суд вважає доведенною обставиною, що дії відповідача щодо не повернення позивачу суми вкладу за вищевказаним договором були неправомірними, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення з відповідача відсотків за користування коштами позивача по вищезазначеному договору є законними та обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у загольному розмірі 20\~239,39 грн. (130 000 х 23,10% : 365 днів х 246/з 04.05.2015 року по 05.01.2016 року/днів). Вирішуючи позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача моральної шкоди відповідно до ст. ст.\~23\~та\~611 ЦК України, суд виходить з того, що, по-перше, умови укладених позивачами з відповідачем договорів банківських вкладів не передбачають відповідальність у вигляді відшкодування моральної шкоди за порушення зобов'язання; і, по-друге, положення\~глави 82 ЦК України, які врегульовують правила деліктної відповідальності, не можуть застосовуватись до правовідносин, що виникли з порушення договірного зобов'язання. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч. 3 цієї ж статті Закону, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому слід зазначити, що доказування не може ґрунтуватися лише на припущеннях. Таким чином, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, оскільки вони знайшли своє підтвердження у судовому засідання з досліджених доказів. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial