Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

29.12.2016 року позивач [PERSON] звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ТОВ «Лідер Крим Строй» у особі директора [PERSON], вимоги якої в процесі розгляду справи неодноразово уточнював, та з урахуванням уточнених позовних вимог в останній редакції якої просить: - стягнути з ТОВ "Лідер Крим Строй" в особі директора [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором поставки товарів № 0502 від 05.02.2014 року в розмірі 335546, 00 грн.; - стягнути з ТОВ "Лідер Крим Строй" в особі директора [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 05 лютого 2014 року між [PERSON] та ТОВ «Лідер Крим Строй» у особі директора [PERSON] був укладений договір поставки товарів №0502. Переговори з приводу укладання договору і постачання газобетону між позивачем та відповідачем проводились у телефонному режимі. ТОВ «Лідер Крим Строй» у особі директора [PERSON] запевнив, що в нього не було жодних проблем з виконанням поставок, а також запевнив, що позивач товар отримає вчасно та в обумовлений строк. У відповідності до п. 3.1. вказаного договору у якості 100% передоплати, [PERSON] повинен був сплатити відповідачу гроші у сумі 96255 грн. згідно розрахунку фактури №4 від 06 лютого 2014 року. У свою чергу ТОВ «Лідер Крим Строй» у особі директора [PERSON] повинен був передати позивачу газобетон марки ААС Д500 600*200*300 у кількості 131,4 куб. м.; газобетон марки ААС Д500 600*200*150 у кількості 21,60 куб.м.; газобетон марки ААС Д500 600*200*100 у кількості 14,40 куб. м. [PERSON] погодився з пропозицією відповідача і перерахував 4 лютого 2014 року 96255 грн. на вказаний рахунок. Після укладення договору і виконання [PERSON] його умов, товар на адресу позивача доставлений не був з початку травня 2014 року. У телефонних розмовах відповідач розповідав, що на заводі, який виробляє каміння немає каміння, також немає транспорту щоб його доставити. Однак це не була правда, адже після спілкування з логістом заводу з'ясовувалося, що каміння на заводі є і транспорт для його перевезення також є. Лише після неодноразових телефонних розмов та погроз звернутися до правоохоронних органів відповідач на початку травня 2014 року поставив 72 куб. м. каміння. Після цього він зник і слухавку не брав. Намагаючись отримати каміння, або повернути гроші 16 червня 2014 року позивач написав на ім'я [PERSON] електронного листа з вимогою повернути [PERSON] гроші у сумі 54855 грн. за недотримане каміння. ТОВ «Лідер Крим Строй» у особі директора [PERSON] погодився повернути гроші, після чого надіслав [PERSON] 10000 грн. платіжним дорученням №304 від 18.06.2014 року, але після цього зник. Позивач почав дзвонити з інших номерів відповідачу та його бухгалтерові, після чого відповідач повернув ще одну частку грошей у сумі 10600 грн. платіжним дорученням №316 від 11.07.2014 року. Після цього відповідач зник, слухавку не бере. Загальний термін прострочення складає: 901 день на кінець 2016 року. 901 день прострочення х 1% від 34255 грн. = 308142 грн. станом на 31.12.2016 року. А також прострочення за період з 01.01.2017 року по 21.03.2017 року складає 80 днів х 1% від 34255 = 27404 грн., всього разом 335546 грн. На підставі наведеного [PERSON] просить позов задовольнити. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та проти розгляду справи в заочному порядку не заперечував. Відповідач ТОВ «Лідер Крим Строй» у особі директора [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся. Судом на адресу відповідача надсилалися судові повістки про виклик до суду з рекомендованим листом підприємства поштового зв'язку на судові засідання, призначені на 21.02.2017 року, 23.03.2017 року, 25.04.2017 року, які були повернуті з відміткою: "за закінченням терміну зберігання". Відповідно до ч.4 ст. 169 ЦПК України якщо суд не має відомостей при причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Враховуючи зазначене суд вважає можливим у даній цивільній справі ухвалити заочне рішення. Щодо позовних вимог стосовно стягнення з ТОВ "Лідер Крим Строй" в особі директора [PERSON] на користь [PERSON] боргу за договором поставки товарів № 0502 від 05.02.2014 року в розмірі 335546, 00 грн. Судом встановлено, що 05 лютого 2014 року між позивачем та ТОВ «Лідер Крим Строй» у особі директора [PERSON] укладено договір поставки товарів №0502, за яким позивач прийняв на себе зобов'язання прийняти та оплатити визначений товар, а відповідач зобов'язався передати у власність Покупцеві товар. (а.с. 5-6) Свої зобов'язання щодо сплати платежу у розмірі 96255 грн. позивач виконав 06 лютого 2014 р., що підтверджено квитанцією банку про сплату грошових коштів. (а.с. 7) З матеріалів справи вбачається, що відповідач своїх зобов'язань за договором не виконав і допустимих доказів його виконання суду не надав, а тому з нього на користь позивача підлягає стягненню борг за договором поставки товарів №0502 від 05 лютого 2014 року у розмірі 335546 грн., при цьоому суд погоджується з розрахунком, який надав позивач. Відповідно до ч.3 ст.42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно Закону України «Про захист прав споживачів» споживач це громадянин, який придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На підставі наведеного вимоги позивача в частині стягнення на його користь з відповідача боргу за договором поставки є обґрунтованими та підлягають задоволеною. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Щодо позовних вимог стосовно стягнення з ТОВ "Лідер Крим Строй" в особі директора [PERSON] на користь [PERSON] моральної шкоди в розмірі 10 000 гривень. Так позивач, обґрунтовуючи позов в цій частині зазначив, що, незаконні діяї з боку відповідача, які виразилися у свідомому нехтуванні його законними правами, стали джерелом негативних емоцій і переживань, принизили його людську гідність та порушили його нормальний життєвий уклад. Дійсно у відповідності до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ч.2 ст. 24 Закону України «Про доступ до публічної інформації» особи, на думку яких їхні права та законні інтереси порушені розпорядниками інформації, мають право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодується особою, яка її завдала за наявності її вини, крім випадків встановлених частиною 2 цієї статті. Згідно положень п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. А у відповідності до положень п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішення спору про відшкодування моральної шкоди, підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до вимог ст. ст. 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. З урахуванням того, що позивач, крім своїх пояснень, не надав жодного належного чи допустимого доказу, того що він поніс будь-які втрати немайнового характеру, внаслідок зазначених ним у позові моральних страждань, а також наявності такої шкоди взагалі, суд вважає, вимоги позивача в частині стягнення моральної шкоди, недоведеними, а тому такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: partial