Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-16 00:00:00

В жовтні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів та просив визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратила право користуванням жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Позивач надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного ро згляду справи не заперечує. Відповідачі у судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином через оголошення на офіційному веб-сайті суду. Третя особа у судове засідання не з`явилась про слухання справи повідомлялася судом належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності сторін в порядку заочного розгляду, оскільки у відповідності до вимог ч.1 ст. 280 ЦПК України відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а також у справі достатньо даних про права та взаємини сторін. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] належить квартира [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу від 06 січня 1994 року. Заявник змінила прізвище з "[PERSON]" на " [PERSON] ", що підтверджується копією Свідоцтва про зміну імені від 19.12.2008 року. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 березня 2012 року позовні вимоги задоволено. Визнано прилюдні торги з реалізації предмета іпотеки квартири [ADDRESS] [PERSON] , проведені 04.02.2010 року, такими, що не відбулися; визнано недійсними результати прилюдних торгів з реалізації предмета іпотеки квартири [ADDRESS] , належної [PERSON] ; визнано недійсним протокол № 159128-1 по проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна - квартири [ADDRESS] [PERSON] , затверджений 09 березня 2010 року начальником Центрального ВДВС ММУЮ, згідно з яким переможцем прилюдних торгів став [PERSON] ; визнано недійсним свідоцтво про належність [PERSON] квартири [ADDRESS] , зареєстрованого в реєстрі № 294, виданого 11 березня 2010 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Іскрицькою Г.В. та розподілено судові витрати. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 15 травня 20112 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 березня 2012 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позовних вимог відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.12.2012 року, рішення апеляційного суду Миколаївської області від 15 травня 2012 року скасовано, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 01.03.2012 року залишено в силі. Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 12.09.2013 року скасовано рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області від 12.02.12, індексний номер: 330985 державну реєстрацію прав та обтяжень. В решті позовних вимог відмовлено. Присуджено на користь [PERSON] судові витрати у розмірі 17,20 грн. з Державного бюджету України. Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 20.11.2013 р. виправлено допущено описку в постанові Миколаївського окружного адміністративного суду від 12.09.2013 р., а саме в другому пункті резолютивної частини замість: "Скасувати рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області від 12.02.12, індексний номер: 330985, про державну реєстрацію прав та обтяжень", вказати "Скасувати рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області від 12.02.13, індексний номер: 330985, про державну реєстрацію прав та обтяжень". Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 листопада 2017 р. по справі №490/2728/17 визнано [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Згідно відповіді позивачу з Департаменту з надання адміністративних послуг з метою виконання вказаного судового рішення та зняття з реєстрації місця проживання гр. [PERSON] , листом від 20.02.2018 р. вих №19.02.02.10/771/18 було відмовлено у знятті [PERSON] з реєстрації. Так, за даними реєстру територіальної громади та наданими документами було встановлено, що місце проживання гр. [PERSON] зареєстроване за адресою: [ADDRESS] від 06.03.2012 року. Разом з тим було встановлено, що за даною адресою зареєстрована його малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] Відповідно до положень ст. 29 ЦК України місцем проживання малолітньої дитини, яка не досягла 10-ти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, із ким вона проживає чи опікуна. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Жодних даних про те, що між батьком дитини та позивачкою було досягнуто згоди щодо проживання малотнього [PERSON] зі сторонньою особою - матеріали спрваи не містять Згідно до п.24 Правил вищевказаної постанови Кабінету Міністрів України зняття з реєстрації місця проживання особи, у якої за даною адресою залишається малолітня дитина, підлягає скасуванню. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до правової позиції Верховного Суду України в справі №688/63/15-ц, у справі №6-709цс16 положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин в будь-який час. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення. ( ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що є підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування вищезазначеним будинком. Таким чином, позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. Судовий збір сплачений позивачем при подачі позовної заяви до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved