Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання трудового договору недійсним в частині строку його дії, визнання трудового договору укладеним на невизначений строк, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що її було незаконно звільнено відповідачем з посади регіонального менеджера з підбору персоналу. В позовній заяві позивач зазначає проте, що між ним та відповідачем було укладено строковий трудовий договір від 16 листопада 2015 року згідно з яким позивача було прийнято на посаду регіонального менеджера з підбору персоналу з випробувальним терміном 3 місяці. З червня 2016 року по листопад позивач знаходилась на лікарняному у зв'язку вагітністю та пологах. [INFO] у позивача народилась донька. 31 жовтня 2016 року позивач звернулась до відповідача із заявою про надання їй відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 02 листопада по [INFO]. Проте в 15 листопада 2016 року позивача було звільнено з посади регіонального менеджера з підбору персоналу на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку трудового договору. Позивач вважає своє звільнення з посади регіонального менеджера з підбору персоналу незаконним та просить суд визнати недійсними положення трудового договору в частині визначення строку його дії, визнати трудовий договір таким, що укладений на невизначений строк, поновити на посаді регіонального менеджера з підбору персоналу ТОВ "Авто Просто" з 15 листопада 2016 року та стягнути з відповідача на її користь 30000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви та просив їх задовольнити за вищевикладеними обставинами . Представник позивача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та зазначив, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, позивача було прийнято на роботу та звільнено у повній відповідності до вимог чинного законодавства, яким регулюються трудові відносини, трудовий договір не порушує прав позивача, відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди позивачу. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог в судовому засіданні зазначала про відсутність підстав для задоволення позову. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що 16.11.2015 року позивачем було подано до ТОВ "Авто Просто" заяву про прийняття на роботу. Того ж дня між позивачем та відповідачем в особі керівника відділу управління персоналом Павлової В.Ю. був укладений строковий трудовий договір (а.с.8), відповідно до якого позивача було прийнято на роботу за посадою регіонального менеджера з підбору персоналу. Повноваження Павлової В.Ю. на укладення трудового договору від імені відповідача підтверджується довіреністю від 01.04.2011 року, виданою головою правління ТОВ "Авто Просто". Відповідно до п. 6.1 трудового договору строк його дії з 16.11.2015 року по 15.11.2016 року, тобто один рік. З вказаним строком дії трудового договору позивач погодилась, про що свідчить її підпис. Трудовий договір підписаний позивачем без будь-яких зауважень. 16.11.2015 року відповідачем був виданий наказ № 205-п від 16.11.2015 року (а.с.39) про прийняття на роботу [PERSON] на посаду регіонального менеджера з підбору персоналу. Вказаний трудовий договір був укладений на виконання наказу № 75/1-ос від 02.11.2015 року (а.с. 56) про внесення змін до штатного розпису, яким відповідачем внесено в діючий штатний розпис ТОВ "Авто Просто" нову посаду, а саме посаду регіонального менеджера з підбору персоналу строком на 1 (один) рік та затверджено нову редакцію шатного розпису комерційного відділу. 04 липня 2016 року позивачем було подано заяву відповідачу про надання соціальної відпустки тривалістю 126 календарних днів з 29 червня 2016 року по 01 листопада 2016 року включно та надано відповідний листок непрацездатності серії АДА № 534134 від 29.06.2015 року, що підтверджує обставини, викладені позивачем у заяві. [INFO] у позивача народилась донька, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 18.08.2016 року, виданим Дніпровським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві. 31 жовтня 2016 року позивачем було подано відповідачу заяву про надання соціальної відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Листом № 516 від 28.10.2016 року відповідач повідомив позивача про те, що 15 листопада 2016 року закінчується строк трудового договору та відповідач не має наміру переукладати трудовий договір від 16 листопада 2015 року на новий строк. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Скориставшись своїм правом сторони в п. 6.1 трудового договору передбачили строк його дії, який сплив 15.11.2016 року. Наказом № 180-у від 15.11.2016 року (а.с. 51) [PERSON] було звільнено з посади регіонального менеджера з підбору персоналу на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку трудового договору, про що відповідача було повідомлено листом № 543 від 15 листопада 2016 року, та запропоновано отримати трудову книжку особисто, або повідомити адресу за якою відповідач бажає отримати трудову книжку поштовим зв'язком. Вказаний лист позивач отримала через поштове відділення 18 листопада 2016 року. Виходячи з пояснень представника відповідача у ТОВ "Авто Просто" закінчилась виробнича необхідність у підборі персоналу для комерційного відділу, оскільки комерційний відділ є повністю підібраним, а також відсутні будь-які цивільні або інші зобов'язання утворення посади, яка не є необхідною для нормального робочого виробничого процесу. Відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП України Звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Листом № 555 від 18.11.2016 року (а.с. 54) позивач запропонував відповідачу працевлаштувати її на посаду спеціаліста з продажу ТОВ "Авто Просто", що підтверджується копією листа, який міститься в матеріалах справи (а.с. 54) та копією опису до цінного листа (а.с. 55). Проте, позивач не погодилась із запропонованою їй посадою та не надала згоди на працевлаштування за запропонованою відповідачем посадою. Таким чином, матеріалами справи підтверджено та судом встановлено відсутність порушення умовами трудового договору положень законодавства, яким врегульовано трудові відносини та встановлено відсутність порушення відповідачем прав відповідача. Позивача було прийнято на роботу та звільнено з роботи з дотриманням норм Кодексу законів про працю України. На підставі викладеного, суд вважає , що вимоги позивача про визнання трудового договору недійсним в частині визначення його строку та визнання трудового договору таким, що укладений на невизначений строк не підлягають задоволенню. Одночасно не підлягають задоволенню вимоги позову про відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного. Відповідно до ст.. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про відшкодування моральної ( немайнової шкоди ) від 31.03.1995 року № 4 із наступною змінами" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. Таким чином відповідно до вимог ст.. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок порушення її прав . За правилами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на викладене, оскільки права позивача не порушено відповідачем, а позивачем у справі не виконано вимоги чинного цивільно-процесуального законодавства щодо надання суду доказів на підтвердження обставин, на які вона послалася, як на підставу своїх вимог, щодо відшкодування моральної шкоди. Таким чином, у суду відсутні підстави для висновку щодо обґрунтованості заявлених [PERSON] позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та наявність підстав для їх задоволення. Отже, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до ТОВ "Авто Просто" про відшкодування моральної шкоди не знайшли свого підтвердження та не підлягають задоволенню. Стосовно заяви позивача про пропущення відповідачем строків спеціальної (скороченої) позовної давності суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 233 КЗпП України Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Положення трудового договору, які позивач просить суд визнати недійсними було включено в трудовий договір в день його підписання - 16 листопада 2015 року. Примірник трудового договору був наданий [PERSON] і відповідач довідалася або могла довідатись про порушення свої прав починаючи з 16 листопада 2015 року, та мала право протягом трьох місяців звернутись до суду з позовом. Проте позивач звернулась до суду з вимогою визнати положення трудового договору недійсними лише у грудні 2016 року тобто з пропуском строку позовної даності. Про причини пропуску вказаного строку [PERSON] пояснень надано не було, та позивач не вказувала на поважність причин пропуску такого строку. Крім того, [PERSON] не просила суд поновити пропущений строк. Разом з тим, оскільки позов [PERSON] не доведено, що є самостійними підставами для відмови у його задоволенні, суд не приймає до уваги посилання позивача про пропущення відповідачем строків позовної давності. У відповідності до вимог ст.. 141 ЦПК України з позивача на користь держави необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору враховуючи вимоги немайнового характеру у розмірі 551,20 грн. та майнового характеру в розмірі 551,20 грн.

Outcome: approved