Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

ТзОВ «Медсервіс-Галичина» звернувся до суду з позовом в якому просить визнати недійним договір дарування 1/2 приміщення їдальні позначене на плані літерою «А-2», загальною площею 1350,1 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 13.01.2014р. ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області у справі № 909/1547/13 порушено провадження у справі про банкрутство ТзОВ «Медсервіс-Галичина». Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 22 травня 2014р. у згаданій справі припинено повноваження керівника ТзОВ «Медсервіс-Галичина» - Дзюбана О.Р. та вирішено покласти виконання його обов`язків на розпорядника майна [PERSON] . Постановою Господарського суду Івано-Франківської області від 22.07.2014р. у справі № 909/1547/13 вирішено визнати ТзОВ «Медсервіс-Галичина» банкрутом та відкрити ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено - арбітражного керуючого Мельника Ю.А., яким було одержано доступ до банківських документів, і з`ясовано, що в період з 21.09.2011р. по 04.04.2012р. підприємством було перераховано ФОП [PERSON] кошти на загальну суму 879625,00 грн без підтверджуючих документів. Рішенням Господарського суду Львівської області від 03.12.2014 року у справі № 914/3348/14 вирішено стягнути з [PERSON] на користь ТзОВ «Медсервіс-Галичина» 879625,00 грн. безпідставно отриманих коштів та 17592,50 грн. судового збору. Постановою Апеляційного господарського суду від 25.02.2015р. рішення Господарського суду Львівської області залишено без змін. Залізничним відділом ДВС Львівського міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №47107602 на виконання Наказу Господарського суду Львівської області у цій справі. З матеріалів виконавчого провадження позивачу стало відомо про відсутність будь-якого майна у відповідача. Там же міститься Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №32266919 від 15.01.2015 року, виданий приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мішаковою С.Ф., яким підтверджується, що власником 1/2 приміщення їдальні за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування - є [PERSON] , мати [PERSON] на підставі договору дарування. Позивач вважає, що після винесення рішення судом першої інстанції, відповідач безоплатно відчужив належне майно своїй матері, з метою уникнення звернення стягнення на майно та унеможливлення виконання рішення Господарського суду від 03.12.2014 року у справі № 914/3348/14. Крім того, позивач стверджує що на момент укладення оспорюваного договору, об`єкт перебував у непридатному стані, і предмет який вказаний у документах про право власності, на момент передачі майна не існував. Про що свідчить висновок судово-будівельно-технічної експертизи по цивільній справі №464/2926/14-ц Львівського НДІ судових експертиз №1711 від 30.11.2015р. Також позивач стверджує, що роботи з реконструкції приміщення розпочались у 2012 році. Просить визнати недійсним договір дарування 1/2 приміщення їдальні позначене на план літерою «А-2», загальною площею 1350,1кв.м, за адресою: [ADDRESS] . 19.02.2016 року представником позивача було подано доповнення до позовної заяви, в якому, вказується, що договір дарування був укладений після реконструкції об`єкта, яка призвела до істотних змін площі та технічних характеристик. В договорі дарування, укладеному між відповідачами, вказано як предмет договору - їдальню, проте, на думку позивача вона такою не являється. Посилається на Постанову Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами ст.376 ЦК України», де вказано що право власності на об`єкти самочинного будівництва не набувається та Постанову Кабміну від 13.04.2011р. №466 «Про деякі питання виконання підготовчих та будівельних робіт». Також посилається на постанову судової палати у цивільних і господарських справах Верховного суду України у справі №6-130цс від 04.12.2013р., де вказано що здійснення самочинного будівництва, відповідно до ч.2 ст.376 ЦК України, не породжує права власності на таке майно, відтак виключає це майно з цивільного обороту. Крім того вказує, що 27.06.2014р. ТзОВ «Медсервіс-Галичина» було направлено вимогу на адресу [PERSON] про сплату коштів в розмірі 891 465,00 грн., однак, боржник не виконав свого зобов`язання. Відтак, згідно з ст.366 ЦК України, кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Вважає, що [PERSON] було відомо про таку можливість, тому ним було вчинено дії з відчуження майна. Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 25.01.2016 (суддя Чорна С.З.) відкрито провадження у справі та справу призначено до судового розгляду. Ухвалою Сихівського районнго суду м. Львова (суддя Чорна С.З.) від 26.01.2016 накладено арешт на спірне майно, а саме -1/2 приміщення їдальні, позначене на плані літерою "А-2", загальною площею 1350,1 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , що належить відповідачу [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування, 1/2 частки у праві власності на приміщення, серія та номер: 72, виданий 15.01.2015 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мішаковою С.Ф. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 01.06.2016 в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Медсервіс-Галичина" до [PERSON] , [PERSON] , третя особа- приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Мішакова С.Ф. про визнання недійним договору дарування відмовлено. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області від 07.07.2016 апеляційну скаргу позивача відхилено, рішення Сихівського районного суду м. Львова від 01.06.2016 залишено без змін. Постановою Верховного суду від 27.06.2018 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Медсервіс-Галичина" в особі арбітражного керуючого, ліквідатора Мельника Ю.А. задоволено частково, рішення Сихівського районого суду м. Львова від 01.06.2016 та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 07.07.2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. 07.08.2018 справа надійшла на розгляд судді Мички Б.Р. Ухвалою Сихівського районого суду м. Львова від 25.01.2019 залучено до участі у справі в якості позивача замість ТзОВ "Медсервіс-Галичина" - Шевкіс Л.В. як правонаступника. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, дав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та доповненні до позовної заяви, просить позов задовольнити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечив задоволенню позовних вимог. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] вказав, що відповідач позов визнає, не заперечує задоволенню позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, відповідача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 15.01.2015р. приватним нотаріусом ЛМНО Мішаковою Світланою Федорівною було посвідчено договір дарування 1/2 приміщення їдальні, загальною площею 1350,1 кв.м за адресою: [ADDRESS] , між [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Господарського суду Львівської області від 03.12.2014р. у справі № 914/3348/14 вирішено стягнути з [PERSON] на користь ТзОВ «Медсервіс-Галичина» 879625,00 грн. безпідставно отриманих коштів та 17592,50 грн. судового збору. Постановою Апеляційного господарського суду від 25.02.2015р. вказане рішення Господарського суду Львівської області залишено без змін. Залізничним відділом ДВС Львівського міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №47107602 на виконання Наказу Господарського суду Львівської області у цій справі. З матеріалів виконавчого провадження позивачу стало відомо про відсутність будь-якого майна у відповідача. Там же міститься Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №32266919 від 15.01.2015 року, виданий приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мішаковою С.Ф., яким підтверджується, що власником 1/2 приміщення їдальні за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування - є [PERSON] , мати [PERSON] на підставі договору дарування. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України). Під час розгляду справи слід враховати правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, діє очевидно\~недобросовісно та\~зловживає правами\~стосовно кредитора,\~оскільки уклав\~договір дарування,\~який порушує\~майнові інтереси\~кредитора і\~направлений на\~недопущення звернення\~стягнення на\~майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. Водночас, за висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Поручитель, який став солідарним боржником у зв`язку з невиконанням позичальником свого обов`язку у кредитному зобов`язанні, що виникло первинно його волі та згідно з його бажанням, не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами. Суд враховує, що на момент здійснення безоплатного відчуження спірного майна кредитне зобов`язання вважалося простроченим, його належне виконання не відбулося, а отже виникло право вимоги до поручителя основного боржника у зв`язку з його неплатоспроможністю. В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Як вбачається із матеріалів справи договір дарування 1/2 приміщення їдальні позначене на плані літерою "А-2", загальною площею 1350,1 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 15.01.2015, водночас рішенням Господарського суду Львівської області від 03.12.2014 вирішено стягнути з відповідача [PERSON] на користь ТзОВ "Медсервіс-Галичина" (правонаступник [PERSON] ) 879625,00 грн. безпідставно отриманих коштів та 17592, 50 грн. судового збору, з чого вбачається направлення відповідача [PERSON] на уникнення звернення стягнення на майно боржника за рішенням суду, у зв`язку з наведеним позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати.

Outcome: approved