Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-12 00:00:00

Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] , про стягнення заборгованості у розмірі 5478 гривень 79 копійок за договором про надання банківських послуг від 20 квітня 2010 року та судових витрат. В судове засідання сторони не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Представник позивача у поданому клопотанні просив розглянути справу без його участі. За таких обставин, а також в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідачі правом на подачу відзиву на позов не скористалися, і будь-які докази суду не надали; були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, але не з`явилися без повідомлення причин; представник позивача не заперечував проти розгляду справи та вирішення справи у заочному порядку. Тому суд, на підставі частини 1 статті 280 ЦПК України, здійснював розгляд справи за відсутності відповідачів, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати. Позиції учасників справи. Позиція позивача полягала в тому, що між банком та [PERSON] був укладений договір про надання банківських послуг, зобов`язання за яким банком були виконані шляхом відкриття йому рахунку, видачі платіжної картки, та кредитування рахунку до встановленого кредитного ліміту. А [PERSON] свої зобов`язання по поверненню кредиту і сплаті процентів за його користування та інших платежів у строки встановлені договором, не виконав. І у зв`язку із тим, що він помер, у банка виникло право вимоги до відповідачів, як його спадкоємців щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування ним. Відповідачі правом на подачу відзиву на позов не скористалися, і будь-які докази суду не надали. Оцінка суду щодо фактів. На основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини: [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) 20 квітня 2010 року, звернувся до акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (код ЄДРПОУ: 14360570) шляхом підписання та подання заяви, якою по суті, просив відкрити йому кредитний рахунок, та встановити кредитний ліміт, який з часом було збільшено (а.с.7,32,47,49-50,62). Підписавши заяву від 20 квітня 2010 року, [PERSON] також підтвердив, що ця заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, який він зобов`язується виконувати (а.с.7,8-31,32,182-207). За договором про надання банківських послуг, акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" взяв на себе зобов`язання відкрити [PERSON] кредитний рахунок, видати йому платіжну картку (а за бажанням видати додаткові картки), та здійснювати платежі з рахунка, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитувати рахунок) з урахуванням встановленого кредитного ліміту (який банк може змінювати в односторонньому порядку за певною процедурою) та у розмірі здійснених ним або його довіреною особою операцій за допомогою карток, а [PERSON] взяв на себе зобов`язання повернути кредит, сплатити проценти за його користування у строки та порядку, передбаченому цим договором (а.с.7,8-31,182-207). Акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" відкрив [PERSON] кредитний рахунок, випустив платіжну картку, та кредитував його рахунок, який у повному обсязі та у вказаний строк не повернув отриманий кредит, та не сплатив процентів за користування кредитними коштами із розрахунку 30% річних (а.с.4-6,63,64-67,174-176,178). [INFO] [PERSON] помер (а.с.35). І у зв`язку із його смертю банком до Рубіжанської державної нотаріальної контори в січні 2016 року була направлена претензія кредитора в порядку статті 1281 Цивільного кодексу України (а.с.38). На підставі вказаної претензії, завідувач Рубіжанської державної нотаріальної контори завів спадкову справу після смерті [PERSON] . Також судом встановлено, що разом з [PERSON] за адресою його проживання на момент смерті: [ADDRESS] , зареєстроване місце проживання мали: його дружина - [PERSON] та син - [PERSON] (а.с. 3,34,72,73,107-114). П`ятнадцятого грудня 2018 року банк направив до спадкоємців лист-претензію з вимогою про повернення спадкоємцями заборгованості по кредиту, яка залишилась без задоволення (а.с.40,41,42,-44,59-60). І вважаючи, що [PERSON] та [PERSON] є такими, що фактично прийняли спадщину [PERSON] , після його смерті, [INFO] акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до них, як до спадкоємців боржника, про стягнення з них його боргу у розмірі 5478 гривень 79 копійок (з яких: 5363 гривні 71 копійка - це борг по кредиту; 115 гривень 08 копійок - борг по процентах за користування кредитом) за договором про надання банківських послуг від 20 квітня 2010 року, який утворився станом на дату смерті спадкодавця, тобто станом на [INFO] (а.с.1-3,59-60). Оцінка правовідносин учасників спору. Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачами виник спір у сфері цивільних правовідносин з приводу спадкування, в яких позивач вважає себе особою, яка має право грошової вимоги до спадкодавця (його кредитором), а відповідачі як спадкоємці за законом, що фактично прийняли спадщину, порушують це право, оскільки будучи зобов`язаними задовольнити грошову вимогу до спадкодавця, що складається із боргу по кредиту та процентів за користування ним, фактично цього здійснили. Оцінка суду щодо права. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Положення пункту 1 та 22 частини 1 статті 92 Конституції України гарантують, що права людини і громадянина, його основні обов`язки, а також засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України. Зокрема, положення частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) визначають, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, в силу положень частини другої статті 509, пункту першого частини другої статті 11 та частини першої статті 629 ЦК України зобов`язання можуть виникати з договорів, які стають обов`язковими для виконання сторонами, що їх уклали. Виходячи з положень частини першої статей 1054, 1055 ЦК України та пунктів 22,23 частини першої статті 1, частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-ХІІ від 12 травня 1991 року, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем (банком або іншою фінансової установою) та споживачем (фізичною особою) у письмовій формі, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими процентами у розмірі та порядку, що передбачений договором. При цьому, з огляду на положення статті 207 ЦК України, такий договір може бути укладений шляхом обміну сторонами одним або декількома документами, в яких зафіксовано його зміст, та які підписані обома сторонами: споживачем, як однією стороною договору, та уповноваженим на це представником кредитодавця із скріпленням печаткою кредитодавця, як другою стороною договору. А користуючись положеннями статті 628 вказаного кодексу, сторони мають право укласти договір, в якому будуть міститись елементи різних договорів (змішаний договір), тоді до відносин сторін у такому договорі, застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Зокрема, 20 квітня 2010 року [PERSON] та акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" уклали змішаний договір про надання банківських послуг, за яким (в частині умов договору, що стосуються кредитування рахунка) банк взяв на себе зобов`язання відкрити [PERSON] кредитний рахунок, видати йому платіжну картку (а за його бажанням додаткові картки), та здійснювати платежі з рахунка, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитувати рахунок) з урахуванням встановленого кредитного ліміту (який банк може змінювати в односторонньому порядку за певною процедурою) та у розмірі здійснених ним або його довіреною особою операцій за допомогою карток (а.с.7,32,47,49-50,62). І банк, взяті на себе зобов`язання виконував (а.с.4-6,64-67,174-176). Виходячи з положень частин першої статей 526, 529 та 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу; кредитор має право приймати від боржника виконання його обов`язку частинами, якщо це встановлено договором; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зокрема, за договором про надання банківських послуг, [PERSON] взяв на себе зобов`язання повернути кредит, сплатити проценти за його використання у строки та порядку, передбаченому цим договором, із розрахунку 30% річних (а.с.7,8-31,4-6). Відповідно до положень частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання (виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання). Виходячи з документів наданих позивачем, зокрема: розрахунку заборгованості за договором (а.с.4-6) та випискою по рахунку (а.с.64-67,174-176), [PERSON] взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав. У зв`язку з чим, дійсно, у нього як позичальника станом на [INFO] (день його смерті) утворилась заборгованість із повернення кредиту у розмірі 5363 гривні 71 копійка та процентів за користування ним у розмірі 115 гривень 08 копійок, що у загальній сумі складає 5478 гривень 79 копійок, яку позивач мав право вимагати повернути. Разом з цим суд враховує, що в силу положень частини 1 статті 608 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Але суд одразу констатує, що в силу своєї правової природи, зобов`язання повернути грошовий борг не може вважатись таким, що нерозривно пов`язане з особою боржника, оскільки може бути виконане іншими особами, зокрема і спадкоємцями, хоча на умовах і в порядку, передбаченому правилами спадкування. Тому суд погоджується із тим, що станом на [INFO], день смерті [PERSON] , позивач мав право вимоги до нього у вказаному розмірі, і це право вимоги, як і обов`язок таку вимогу задовольнити не припинилось внаслідок смерті [PERSON] . Згідно з частиною 1 статті 1216 Цивільного кодексу України спадкування - це перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). При цьому до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадшини і не припинились внаслідок його смерті (частина 1 статті 1218 ЦК України). А відповідно до частини 2 статті 1223 Цивільного кодексу України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені статтями 1261 - 1265 цього кодексу. До яких, до першої черги спадкоємців за законом, належать діти спадкодавця, той з подружжя, хто його пережив та батьки (частина 1 статті 1261 ЦК України). А саме спадкування за законом відбувається почергово (частина 1 статті 1258 ЦК України). Додатково суд враховує, що за положеннями статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Але спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу (шість місяців з моменту смерті спадкодавця), він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що на момент смерті [PERSON] (день відкриття його спадщини), тобто станом на [INFO] разом із ним, за адресою його проживання, зареєстроване місце проживання мали також його дружина [PERSON] та син [PERSON] (а.с.151). З огляду на зміст документів спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , спадкоємці померлого, у встановлений законом строк, із заявами про прийняття чи відмову від прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталися, а спадкоємцем заповіти не складались (а.с. 106-114). Таким чином відповідачі є такими, що прийняли спадщину [PERSON] , оскільки мали зареєстроване місце проживання за однією адресою із померлим на момент його смерті, заповітів він не складав, а вони будучи спадкоємцями першої черги в силу закону, із заявами про відмову від прийняття спадщини не звернулись. І до складу спадшини яку вони прийняли увійшло зобов`язання померлого [PERSON] , зокрема його ообов`язок повернути кредит у розмірі 5363 гривні 71 копійка та проценти за користування ним у розмірі 115 гривень 08 копійок, що у загальній сумі складає 5478 гривень 79 копійок. Положеннями частини 1 статті 1282 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Також суд враховує положення частини 1 статті 1268 Цивільного кодексу України якими передбачено, що частки у спадщині кожного із спадкоємцців за законом є рівними. І, що за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, спадкоємці можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них (частина 2 статті 1268 ЦК України). Але у розпорядженні суду не має доказів того, що відповідачі, як спадкоємці, уклали між собою таку угоду. Тому суд виходить із того, що спадщина [PERSON] , в частині його боргу перед позивачем належить обом відповідачам у рівних частинах, тобто по 1/2 частці кожному. А це означає, що кожен з відповідачів отримав у спадок обов`язок уплатити на користь позивача борг за спадкодавця у розмірі по 2739 гривень 40 копійок кожен, з яких: 2681 гривня 86 копійок - це борг по кредиту, а 57 гривень 54 копійки - це борг по процентам за користування кредитом. Висновок суду по суті позову. Таким чином, погоджуючись із загальною заявленою позивачем сумою боргу до відповідачів у розмірі 5478 гривень 79 копійок суд присуджує її на користь банку, але до стягнення вона підлягає з кожного з відповідачів окремо по 1/2 частці з кожного, тобто по 2739 гривень 40 копійок з кожного (з яких: 2681 гривня 86 копійок - це борг по кредиту, а 57 гривень 54 копійки - це борг по процентам за користування кредитом). При цьому, оскільки жоден з відповідачів не приймали участь у справі безпосередньо, на підставі пункту 3 і 4 частини 5 статті 12 ЦПК України суд вважає за необхідне роз`яснити кожному з них, що вимога банку підлягає задоволенню повністю, але в межах вартості майна, одержаного кожним з них у спадщину. У стягненні усієї суми боргу з них обох суд відмовляє позивачу, оскільки у такому разі це означало би покласти на відповідачів нічим не передбачений солідарний обов`язок перед позивачем, як кредитором, який на підставі частини 1 статті 543 Цивільного кодексу України надав би право позивачу вимагати виконання обов`язку щодо уплати боргу спадкодавця частково або в повному обсязі як від усіх відповідачів разом, так і від будь-кого з них окремо. Що прямо суперечить суті спадкування обов`язку спадкодавця його спадкоємцями за законом, що передбачений частиною 1 статті 1268 та частиною 1 статті 1282 Цивільного кодексу України. Який, як вже вказувалось судом вище, полягає у виконанні обов`язку спадкодавця, як боржника, його спадкоємцями виключно в межах вартості успадкованого майна, одержаного у спадщину і виключно у розмірі, який відповідає успадкованій частці у такому майні. Висновок суду щодо судових витрат. Позивач заявив що ним понесені судові витрати у вигляді судового збору. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на це та те, що судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1921 гривня, які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.51), і позов підлягає задоволенню частково (але на всю заявлену банком суму грошової вимоги, яка стягується з кожного з відповідачів порівну), судовий збір підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача в розмірі 960 гривень 50 копійок, з кожного. Отже,

Outcome: partial