Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

Позивач Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради звернувся до суду з позовом, в якому просить зобов`язати відповідачку звільнити самовільно зайняті нежитлові приміщення підвалу під індексами ІІІ та ІV загальною площею 38,9 кв.м., що знаходяться за адресою [ADDRESS] , які перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради. Свої позовні вимоги мотивує тим, що спірні нежитлові приміщення перебували в оренді відповідно до договору оренди від 22.02.2008 року № Г-6031-8. В процесі здійснення своїх повноважень Управлінню комунальної власності стало відомо, що вищевказане приміщення комунальної власності незаконно утримується та використовується власником квартири [ADDRESS] , а саме [PERSON] . 28.12.2019 року ЛКП "Цитадель-Центр" листом № 891-вих повідомило, що нежитлові приміщення підвалу під індексами ІІІ та ІV загальною площею 38,9 кв.м., що знаходяться за адресою [ADDRESS] , самовільно захоплені мешканцями квартири [NUMBER] того ж будинку. Незаконне займання відповідачкою зазначеного нежитлового приміщення, яке знаходиться у власності територіальної громади міста Львова, порушує вимоги статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та перешкоджає ефективному використанню та розпорядженню вищезазначеним об`єктом комунальної власності в інтересах територіальної громади міста Львова, тобто Львівська міська рада в особі уповноваженого нею виконавчого органу - Управління комунальної власності позбавлена передбаченого ст. ст. 13, 41, 141 Конституції України, ст. 319 Цивільного кодексу України права самостійно на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй на праві власності майном, тому просить позов задоволити. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 15 січня 2021 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу час для усунення недоліків, а саме долучити документ про сплату судового збору. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 26 квітня 2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач відзив на позовну заяву, у визначений судом п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали про відкриття провадження, не подала, заяви про поновлення строку для подання такого до суду також не подано. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов з мотивів викладених у ньому. Відповідач у судові засідання 21.05.2021 року, 18.06.2021 року та 19.07.2021 року не з`явилася. Належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Конверти із вмістом судової повістки повернулися до суду із зазначенням причин "адресат відсутній за вказаною адресою". Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Тому, відповідач, в силу п. 4 ч. 8 ст. 128, ч. 9 ст. 130 ЦПК України, вважається належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Клопотань про відкладення чи про розгляд справи до суду не надходило. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін, оцінивши подані докази, дослідивши наявні матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб Статтею 319 ЦК України врегульовані питання здійснення права власності. Так, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у здійсненні цього права. Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.2ст.327 Цивільного кодексу України управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Згідно із ч.1 ст.60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Частиною 5 ст.60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» регламентовано, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Відповідно до Положення про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради, затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 14.07.2016 №777, до повноважень Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради належить здійснення управління майном, що належить до комунальної власності міста у визначених міською радою та виконавчим комітетом межах; виконання повноважень орендодавця, продавця, органу приватизації майна комунальної власності міста, надання обліку орендних платежів та контролю за її надходження. Відповідно до Положення про управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 02.12.2016 року №1125, одним із основних завдань управління є виконання функції органу управління майном комунальної власності територіальної громади м. Львова. Судом встановлено, що згідно із Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, нежитлові приміщення підвалу під індексами ІІІ та ІV загальною площею 38,9 кв.м., що знаходяться за адресою [ADDRESS] перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради. Згідно листа ЛКП "Цитадель-центр" від 28.12.2019 року за №891-вих що нежитлові приміщення підвалу під індексами ІІІ та ІV загальною площею 38,9 кв.м., що знаходяться за адресою [ADDRESS] , самовільно захоплені мешканцями квартири [NUMBER] вищевказаного будинку. Право власності належить до основоположних прав, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. В даному випадку предметом спору є вимога про звільнення зайнятого відповідачкою належного позивачу на праві власності нежитлового приміщення, яка є різновидом вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння. Суд зазначає, що самовільне зайняття відповідачкою само нежитлового приміщення поза волею власника розцінюється як порушення права власника на володіння, користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, враховуючи те, що відповідачка без належних на те підстав зайняла нежитлові приміщення підвалу під індексами ІІІ та ІV загальною площею 38,9 кв.м., що знаходяться за адресою [ADDRESS] , вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч.2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. У зв`язку з наведеним, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача документально підтверджені судові витрати у вигляді сплати судового збору у сумі 2270 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved