Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-16 00:00:00

Комунальне підприємство "Рубіжанське виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства" звернулось до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до [PERSON], [PERSON], яким після зміни предмета позову просило стягнути з них у солідарному порядку заборгованість за житлово-комунальні послуги у вигляді централізованого постачання холодної води та водовідведення у розмірі 5937 (п'ять тисяч дев'ятсот тридцять сім) гривень 66 (шістдесят шість) копійок, яка утворилась за період з 01 січня 2009 року по 21 липня 2014 року. Про місце, день та час розгляду справи по суті сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання 17 жовтня 2014 року для розгляду справи по суті позивач і відповідачі не з'явились. Представник позивача подав заяву, якою просив розглянути справу без його участі на підставі наявних у справі доказів. Відповідачі надали заяви, якими теж просили справу розглянути без їх участі. У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, а справа розглядалась без участі осіб, які беруть участь у справі. Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що відповідачам за період з 01 січня 2009 року по 30 червня 2014 року було надано житлово-комунальні послуги у вигляді централізованого постачання холодної води та водовідведення, але відповідачі не оплатили отримані послуги у повному обсязі. Будь-яких претензій щодо якості та об'єму наданих послуг від відповідачів у встановленому законодавством порядку не надходило. Відповідачі позовні вимоги не визнали. А у поданій заяві просили застосувати строк позовної давності до вимоги про стягнення заборгованості за надані ним послуги у період з 01 січня 2009 року по 31 жовтня 2010 року. На основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини та відповідно до них визначив такі правовідносини: Сьомого жовтня 2002 року, на підставі рішення Рубіжанської міської ради Луганської області від 24 липня 2002 року, було створено та зареєстровано комунальне підприємство "Рубіжанське виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства" (а.с.63-68). Вказане підприємство створено з метою найбільш повного задоволення потреб населення, підприємств та організацій у послугах з постачання води та водовідведення. При цьому видом діяльності підприємства є централізоване питне водопостачання та водовідведення міста Рубіжне та інших населених пунктів (а.с.50-56). Рішенням виконавчого комітету Рубіжанської міської ради Луганської області від 25 червня 2008 року №37/2 було затверджено тарифи на послуги централізованого водопостачання та водовідведення для першої групи споживачів (населення) комунального підприємства "Рубіжанське виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства". Відповідно до яких тариф, з податком на додану вартість, за 1 кубічний метр склав: 2 (дві) гривні 56 (п'ятдесят шість) копійок - за послугу водопостачання; 3 (три) гривні 25 (двадцять п'ять) копійок - за послугу водовідведення, що разом складає: 5 (п'ять) гривень 81 (вісімдесят одна) копійка (а.с.60). Рішенням цього ж органу від 20 липня 2010 року №362, були затверджені нові тарифи (за 1 кубічний метр): 3 (три) гривні 06 (шість) копійок - за послугу водопостачання; 5 (п'ять) гривень 70 (сімдесят) копійок - за послугу водовідведення, що разом складає: 8 (вісім) гривень 76 (сімдесят шість) копійок (а.с.61-62). Рішенням виконавчого комітету Рубіжанської міської ради Луганської області від 07 жовтня 2008 року №877 було затверджено норми споживання питної води на одного мешканця на рівні 225 літрів для житлових будинків з водопроводом, каналізацією і ваннами та з газовими водонагрівачами (а.с.57). Рішенням цього ж органу від 24 травня 2011 року №284, починаючи з 01 червня 2011 року, введено в дію такі норми споживання питної води для житлових будинків з ваннами при відсутності гарячого водопостачання: 225 літрів на одного мешканця (а.с.58). А рішенням від 20 травня 2014 року №164, починаючи з 01 червня 2014 року, введено в дію такі норми споживання питної води для житлових з ваннами при відсутності гарячого водопостачання: 225 літрів на одного мешканця (а.с.59). [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], отримали право користування квартирою [ADDRESS]) який належить до комунальної форми власності, раніше - державного житлового фонду. Та мали зареєстроване місце проживання у вказаній квартирі у період з 01 січня 2099 року по 30 червня 2014 року, при чому [PERSON], як наймач, а [PERSON], як член сім`ї наймача (а.с.81). За період з 01 січня 2009 року по 30 червня 2014 року комунальне підприємство "Рубіжанське виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства" працювало у штатному режимі, безперебійно (а.с.50-56,69). За період з червня 2011 року по травень 2012 року, відповідачі сплачували грошові кошти за надані їм послуги з централізованого водопостачання та водовідведення саме в цей період (а.с.22,72). Двадцять восьмого листопада 2013 року, комунальне підприємство "Рубіжанське виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства" звернулось до Рубіжанського міського суду Луганської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення із [PERSON] заборгованості за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за період з 01 січня 2009 року по 31 жовтня 2013 року. Ухвалою судді Рубіжанського міського суду Луганської області від 28 листопада 2013 року у прийнятті заяви про видачу судового наказу було відмовлено (а.с.3). Десятого червня 2014 року комунальне підприємство "Рубіжанське виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства" звернулось до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON], [PERSON], яким просило стягнути у солідарному порядку борг у розмірі 5937 (п'ять тисяч дев'ятсот тридцять сім) гривень 66 (шістдесят шість) копійок, який утворився за період з 01 січня 2009 року по 21 липня 2014 року у зв'язку з наданням їм послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення квартири [ADDRESS] (а.с.1,21). Відповідачі у сумісній письмовій заяві від 10.10.2014 року просили застосувати строк позовної давності до вимоги про стягнення боргу за період надання їм послуг з 01 січня 2009 по 31 жовтня 2010 року (а.с.71). Відповідно до положень частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В силу положень частини другої статті 509, частин першої - третьої статті 11 ЦК України, зобов'язання можуть виникати з договорів; дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства; безпосередньо з актів цивільного законодавства. З огляду на системне тлумачення положень статті 4 ЦК України, основу цивільного законодавства України складає Конституція України, а основним його актом є ЦК України. При цьому, іншими актами цивільного законодавства України також являються інші закони України; акти Президента України у випадках, встановлених Конституцією України; постанови Кабінету Міністрів України; нормативно-правові акти органів державної влади України, органи влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом. Як вбачається з преамбули Закону України "Про житлово-комунальні послуги", який являється актом цивільного законодавства України, цей закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки. За визначенням пункту першого частини першої статті 13 цього ж закону, послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення відносяться до комунальних послуг. А положення частин першої і другої статті 19 вказаного закону передбачають, що учасниками таких відносин являються, у тому числі споживач і виконавець, відносини між якими здійснюються виключно на договірних засадах. Поряд з цим, з огляду на положення статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", вона прямо встановлює цивільне право споживача одержувати будь-які житлово-комунальні послуги (а значить і послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення) вчасно та відповідної якості не тільки згідно із умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а й згідно законодавства, при цьому вказаному праву споживача кореспондує цивільний обов'язок виконавця, який також прямо передбачений цією статтею, забезпечувати своєчасність та відповідну якість таких послуг. Разом з цим, ця ж стаття прямо встановлює і цивільний обов'язок споживача оплачувати послуги у строки, встановлені договором або законом, якому кореспондує цивільне право виконавця вимагати у споживача здійснення цієї оплати. Таким чином, Закон України "Про житлово-комунальні послуги", як акт цивільного законодавства України, допускає виникнення зобов'язання з приводу надання та оплати послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення між споживачем та виконавцем таких послуг, а тому і виникнення цивільних прав та обов'язків, - або у зв'язку з оформленням договору на надання таких послуг, або у випадку вчинення дій, що передбачені цим актом (зокрема, у випадку фактичного надання послуг виконавцем і фактичного користування такими послугами споживачем), та безпосередньо з вказаного акту цивільного законодавства (зокрема, щодо оплати споживачем фактично отриманих послуг), тобто без оформлення договору на надання послуг. У разі виникнення такого зобов'язання, воно буде мати подвійну правову природу, оскільки буде складатись із зобов'язання щодо надання послуг та зобов'язання щодо їх оплати, тобто грошового зобов'язання. При цьому у грошовому зобов'язанні кредитором буде виступати виконавець, якому належить цивільне право вимоги оплати споживачем послуг, якими той фактично користувався, а споживач буде виступати боржником. Слід зазначити, що наведених висновків суд дійшов унаслідок застосування методу системного тлумачення вказаних норм матеріального права, а також з огляду на висновок Верховного Суду України, який надано ним у постанові від 30 жовтня 2013 року під час розгляду справи з приводу неоднакового застосування судами касаційної інстанції статей 19 і 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", зокрема в частині того, що згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відповідно до положень частини другої статті 32 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. З огляду на те, що такі комунальні послуги, як централізоване постачання холодної води та водовідведення, віднесені законодавцем до другої групи послуг, то тарифи на такі послуги затверджують органи місцевого самоврядування відповідної території (пункт другий частини перша статті 14 цього ж закону). А в силу визначення таких понять як "норми споживання", "засіб обліку" і "кількісний показник житлово-комунальної послуги", що надані в частині першій статті 1 закону України "Про житлово-комунальні послуги", за відсутності засобів обліку у споживача, за загальним правилом, обсяги отриманих споживачем послуг визначаються нормами споживання, які затверджені згідно із законодавством органами місцевого самоврядування. При цьому суд враховує, що відповідно до пункту 21 "Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення", що затверджені Постановою Кабінету Міністрів України 21 липня 2005 року за №630, у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії, плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормами споживання: за послуги з централізованого постачання холодної води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства. А пунктом 17 цієї ж постанови встановлено, що послуги з водовідведення оплачуються споживачем з розрахунку обсягу витрат холодної води згідно з нормативами споживання або показаннями засобів обліку. За період з 01 січня 2009 року по 30 червня 2014 року комунальне підприємство "Рубіжанське виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства" працювало безперебійно (а.с.50-56,69). Будь-які належні, достовірні та допустимі докази, які б підтверджували не отримання відповідачами послуги, в матеріалах справи відсутні. Як відсутні і докази наявності у відповідачів засобів обліку. Також судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Рубіжанської міської ради Луганської області від 07 жовтня 2008 року №877, було затверджено норми споживання питної води на одного мешканця на рівні 225 літрів для житлових будинків з водопроводом, каналізацією і ваннами та з газовими водонагрівачами (а.с.57). Рішенням цього ж органу від 24 травня 2011 року №284, починаючи з 01 червня 2011 року, введено в дію такі норми споживання питної води для житлових будинків з ваннами при відсутності гарячого водопостачання: 225 літрів на одного мешканця (а.с.58), які залишені без змін рішенням від 20 травня 2014 року №164, починаючи з 01 червня 2014 року (а.с.59). При цьому суд вважає доведеним, що в період з 01 січня 2009 року по 30 червня 2014 року, разом з відповідачем [PERSON], яка являється наймачем квартири [ADDRESS], мав зареєстроване місце проживання член її сім`ї: [PERSON] (а.с.81,34). За таких обставин та кола доказів, які є в матеріалах справи, слід констатувати, що позивач фактично надав, а відповідачі фактично отримали послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення у період з 01 січня 2009 року по 30 червня 2014 року відповідно до норм споживання, які були затверджені згідно із законодавством органом місцевого самоврядування, на відповідні періоди. Що у свою чергу свідчить про виникнення у відповідачів, як споживачів фактично отриманих послуг, цивільного обов'язку їх оплати, а у позивача, як виконавця цих послуг, цивільного права вимоги їх оплати. Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачами виникли цивільні (зобов'язальні) правовідносини у сфері надання житлово-комунальних послуг у вигляді послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення, в яких позивач виступив виконавцем послуг, а відповідачі - споживачами (тобто отримувачами цієї послуги), та в межах яких виник спір щодо права позивача, як кредитора у зобов'язанні, на отримання сплати відповідачами, як боржниками у зобов'язанні, грошового боргу за надані послуги. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Виходячи з положень частин першої статей 526, 529 та 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства; кредитор має право приймати від боржника виконання його обов'язку частинами, якщо це встановлено договором чи актом цивільного законодавства; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Рішенням виконавчого комітету Рубіжанської міської ради Луганської області від 25 червня 2008 року №37/2 були затверджені тарифи на послуги централізованого водопостачання та водовідведення для першої групи споживачів (населення) комунального підприємства "Рубіжанське виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства". Відповідно до яких тариф, з податком на додану вартість, за 1 кубічний метр, склав: 2 (дві) гривні 56 (п'ятдесят шість) копійок - за послугу водопостачання; 3 (три) гривні 25 (двадцять п'ять) копійок - за послугу водовідведення, що разом складає: 5 (п'ять) гривень 81 (вісімдесят одна) копійка (а.с.60). Рішенням цього ж органу від 20 липня 2010 року №362, з 01 вересня 2010 року були затверджені нові тарифи (за 1 кубічний метр): 3 (три) гривні 06 (шість) копійок - за послугу водопостачання; 5 (п'ять) гривень 70 (сімдесят) копійок - за послугу водовідведення, що разом складає: 8 (вісім) гривень 76 (сімдесят шість) копійок (а.с.61-62). Положеннями пункту 18 "Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення", що затверджені Постановою Кабінету Міністрів України 21 липня 2005 року за №630 та являються актом цивільного законодавства, передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць, а плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Тут суд враховує, що в матеріалах справи відсутні докази укладення договору між позивачем та відповідачами, а отже обов'язок щодо оплати отриманих відповідачами послуг повинен виконуватись ними кожного місяця до 20 числа того місяця, який є першим місяцем за місяцем, в якому такі послуги були йому надані. Відповідно до положень частини першої статті 68 Житлового кодексу Української РСР, наймач зобов'язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги. А згідно положень частини першої статті 64 цього ж кодексу, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із найму. Разом з цим, положеннями частини першої статті 543 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Відповідно до положень частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання (виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання). Виходячи з документів наданих позивачем, зокрема: даних розрахунку заборгованості відповідачів та письмових пояснень щодо застосування норм споживання і тарифів у відповідні періоди їх застосування (а.с.22,44-49), зобов'язання по оплаті наданих відповідачам послуг, вони належним чином не виконували, тобто порушували своє зобов'язання. У зв'язку з чим, у них, як споживачів цих послуг, перед позивачем, як виконавцем цих послуг, станом на 21 липня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 5937 (п'ять тисяч дев'ятсот тридцять сім) гривень 66 (шістдесят шість) копійок. За таких обставин суд вважає, що позивач довів наявність у нього права вимоги до відповідачів щодо сплати ними боргу у солідарному порядку, у розмірі 5937 (п'ять тисяч дев'ятсот тридцять сім) гривень 66 (шістдесят шість) копійок, за послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення надані у період з 01 січня 2009 року по 30 червня 2014 року, а також довів те, що вказане право порушено відповідачами, і тому підлягає судовому захисту. Поряд з цим для судового захисту будь-якого цивільного права, зокрема для звернення до суду з вимогою про такий захист, цивільним законодавством України встановлено строк - позовну давність (частини перша статті 256 ЦК України). З огляду на зміст вимоги позивача, яка полягає у стягненні боргу, який виник у зв'язку із невиконанням грошових зобов'язань у передбачений законодавством строк, на таку вимогу поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), перебіг якої починається зі спливом строку виконання грошового зобов'язання (частина п'ята статті 261 ЦК України). При цьому суд враховує, що згідно положень частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. Як вже було встановлено судом, послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення надаються споживачам безперебійно, а розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. При цьому плату за надані послуги споживачі повинні вносити не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. А оскільки між позивачем та відповідачами, договору про надання житлово-комунальної послуги у вигляді централізованого постачання холодної води та водовідведення укладено не було, у відповідачів кожного місяця з 01-го числа по 20-те число, що наступає за місяцем, в якому їм була надана зазначена послуга, виникає грошове зобов'язання щодо оплати отриманої ними послуги, у солідарному порядку. Таким чином, зобов'язання відповідачів щодо оплати отриманої ними послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення, має чіткий строк виконання: з 1-го числа по 20-те число місяця, що є наступним місяцем за тим, в якому вони отримали цю послугу, а позивач кожного 21-го числа у випадку невиконання вказаного грошового зобов'язання у повному обсязі або виконання не у повному обсязі - набуває окреме право вимоги несплаченої вчасно грошової суми, тобто боргу, у тому числі право на звернення до суду для захисту цього права. При цьому, перебіг позовної давності починається для кожного права вимоги окремо, тобто кожного 21-го числа кожного місяця, що є наступним місяцем за тим, в якому позивач надав послугу у випадку її несплати чи часткової несплати споживачами з 1-го по 20-те число, на суму яка не була сплачена. Тому й трирічний строк для звернення позивачем до суду для захисту свого права вимоги боргу, слід рахувати за кожним правом вимоги боргу окремо, тобто починаючи з 21-го числа кожного місця, що є наступним місяцем за тим, в якому позивач надав послугу. Судом встановлено, що позивачем, серед іншого, за період з 01 січня 2009 року по 31 жовтня 2010 року, кожного місяця відповідачам надавались послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення (а.с.69). Але відповідачі свої грошові зобов'язання з оплати наданих їм в цей період послуг, до 20 числа кожного місяця, що є наступним місяцем за тим, в якому такі послуги були надані, не виконали взагалі (а.с.22). Тому у позивача, кожного 21-го числа місяця що є наступним місяцем за тим, в якому такі послуги були надані, виникало окреме право вимоги до відповідачів щодо сплати боргу, однак як встановлено судом, за захистом цих прав позивач звернувся тільки 28 листопада 2013 року, тобто після спливу позовної давності, яка складає трирічний строк (а.с.3). При цьому в матеріалах справи відсутні належні, достовірні та допустимі докази того, що перебіг позовної давності за вказаними вимогами зупинявся чи переривався. За таких обставин, та з огляду на наявність заяви відповідачів про застосування судом позовної давності, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості, яка виникла за період надання послуг з 01 січня 2009 року по 31 жовтня 2010 року, у розмірі 1830 (одна тисяча вісімсот тридцять) гривень 13 (тринадцять) копійок, слід відмовити. Натомість позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів заборгованості, яка виникла за період надання послуг з 1 листопада 2010 року по 30 червня 2014 року, у розмірі 4107 (чотири тисячі сто сім) гривень 53 (п'ятдесят три) копійки, слід задовольнити у повному обсязі. Тут суд враховує, що перебіг позовної давності до вимог про стягнення заборгованості, яка виникла за період надання послуг з 01 травня 2011 року по 30 червня 2014 року, не сплинув. А перебіг позовної давності до вимог про стягнення заборгованості, яка виникла за період надання послуг з 01 листопада 2010 року по 30 квітня 2011 року, переривався, оскільки позивач подавав заяву про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за надані послуги в цей період до одного з боржників, зокрема [PERSON], у прийнятті якої ухвалою судді Рубіжанського міського суду Луганської області від 28 листопада 2013 року було відмовлено. А згідно положень частини третьої статті 264 ЦК України, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Дійсно, згідно частини другої статті 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред'явлення особою саме позову до одного з кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. А позивач подав заяву про видачу судового наказу, а не позов. Однак по-перше, така неузгодженість пояснюється тим, що положення Цивільного кодексу України набули чинності з 01 січня 2004 року, і на момент його розробки, а також до 01 вересня 2005 року, діяв Цивільний процесуальний кодекс України, який не передбачав іншого способу звернення до суду за захистом свого порушеного права, ніж шляхом звернення із позовом. Але починаючи з 01 вересня 2005 року, коли набув чинності новий Цивільний процесуальний кодексу України, для судового захисту окремих прав вимог (у тому числі вимог про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг) положеннями цього кодексу введено особливий порядок судового провадження (наказне провадження), завдяки якому, по суті (з огляду на положення статей 96, частини третьої статті 118, частини шостої статті 119 та пункту шостого частини третьої статті 121 цього ж кодексу), на підставі заяви особи, яка має право вимоги про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальної послуги, порушене право може бути захищено судом і без пред'явлення позову. А по-друге. Заява про видачу судового наказу, хоч і не називається позовом, але за своєю правовою суттю, як і позов, являється матеріально-правовою вимогою, що звернута до відповідача через суд з метою судового захисту порушеного права. Саме тому, суд вважає що коли позивач подав заяву про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості, він перервав перебіг позовної давності до вимог за період надання послуг з 01 листопада 2010 року по 30 квітня 2011 року. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З огляду на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а судові витрати у вигляді: судового збору у розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 (шістдесят) копійок, які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.6,7), вони підлягають стягненню на користь позивача з відповідачів, пропорційно до розміру задоволених судом вимог, зокрема у сумі 168 (сто шістдесят вісім) гривень 52 (п'ятдесят дві) копійки. При цьому, вказана сума підлягає присудженню з кожного відповідача по 84 (вісімдесят чотири) гривні 26 (двадцять шість) копійок, оскільки стягнення судових витрат у солідарному порядку не передбачено.

Outcome: partial