Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що з відповідачем вона перебуває у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу вони мають дитину - [PERSON] , [INFO] . На даний час вона відчуває матеріальну скруту, пов`язану з забезпеченням дитини. Дитина знаходиться на її утриманні. Просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи стягувати від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Позивач, [PERSON] , та її представник, [PERSON] , в судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи без їх участі, позов просили задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача, [PERSON] , в судове засідання не з`явився, надав заяву про відкладення судового засідання в зв`язку з карантином. Відповідно до ч.5 ст.130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. Заява представника відповідача про відкладення судового засідання є підтвердженням його обізнаності про дату, час та місце судового засідання, та відповідно до положень ч.5 ст. 130 ЦПК України є повідомленням відповідача про дату, час та місце судового засідання. Відповідачем жодних клопотань про забезпечення його участі в режимі відеоконференції до суду не надавалось. В заяві про перегляд заочного рішення щодо суті спору відповідач зазначив, що не працює, не має стабільного доходу, оскільки перебуває в місцях позбавлення волі, в задоволенні позову просив відмовити. Суд враховує, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України №392 від 20.05.2020 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" у чинній редакції, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 з 12.03.2020 по 31.07.2020 (в редакції останніх змін) на всій території України встановлено карантин. Постановою Кабінету Міністрів України від 04.05.2020 №343 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та відповідно до підпункту 8 пункту 2 постанови дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів та психологів. Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 №392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів" запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією. Зокрема, дозволено: з 22.05.2020 регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні; з 25.05.2020 перевезення пасажирів метрополітенами. Наведене свідчить про усунення перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав. В той же час суд звертає увагу на те, що за положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 Цивільного процесуального кодексу України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 223 Цивільного процесуального кодексу України). Ураховуючи неодноразові відкладення судових засідань та з метою дотримання розумних строків розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача та представника відповідача. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду № 924/369/19 від 16.07.2020 року. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. Згідно з Свідоцтвом про народження, [PERSON] є батьком, а [PERSON] матір`ю [PERSON] , [INFO] . Відповідач матеріальну допомогу на утримання їхньої дитини не надає, тому позивач бажає отримувати аліменти за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1997 року, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 XII78912 та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки, або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ч.ч. 8, 9 ст. 7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно із ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них. хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 2, 3ст. 181 СК України). Відповідно до роз`яснень п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього кодексу), або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачується щомісячно. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд приймає до уваги обставини, що мають значення, а саме: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні розміру аліментів суд враховує матеріальне становище відповідача, який на даний час відбуває покарання у виді позбавлення волі у Державній установі «Торецька виправна колонія (№2)», інших дітей не має, доходів не отримує. Суд критично оцінює посилання відповідача на відсутність у нього будь-яких доходів під час перебування у колонії з огляду на наступне. У відповідності з вимогами ст.118 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені до позбавлення волі мають право працювати та залучаються до суспільно корисної оплачуваної праці у місцях і на роботах, визначених адміністрацією колонії, з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров`я і спеціальність; адміністрація зобов`язана створювати умови, що дають змогу засудженим займатися суспільно корисною оплачуваною працею; праця засуджених до позбавлення волі регулюється законодавством про працю з особливостями, визначеними цим Кодексом. Згідно з вимогами ст.120 КВК України праця осіб, засуджених до позбавлення волі, оплачується відповідно до її кількості і якості; у виправних колоніях на особовий рахунок засуджених, які залучаються до суспільно корисної оплачуваної праці, зараховується незалежно від усіх відрахувань не менш як 50 % нарахованого їм місячного заробітку. Відповідно до ч.2 ст.121 КВК України відшкодування засудженими витрат на утримання, встановлених частиною першою цієї статті, що належить до власних надходжень виправних колоній, здійснюється після відрахування податку на доходи фізичних осіб і аліментів; відрахування за виконавчими листами та іншими виконавчими документами здійснюється у порядку, встановленому законом. Отже, особи, засуджені до позбавлення волі за вироком суду не звільняються від обов`язку сплачувати аліменти. Також з урахуванням вимог ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України, необхідно зазначити, що розмір аліментів повинен бути не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до положень ст. ст. 183, 184 Сімейного кодексу України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, а якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення - у твердій грошовій сумі. На підставі ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти з відповідача підлягають стягненню з моменту пред`явлення позову до суду, тобто з 04 липня 2019 року до досягнення дитиною повноліття. Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення аліментів, а тому, з урахуванням вимог ст.141 ЦПК України, з [PERSON] підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 768,40 грн. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved