Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просила позбавити відповідача батьківських прав щодо його сина, [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позову зазначає, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], з 11 серпня 2001 року, за рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 05 квітня 2011 року їх шлюб розірвано. З відповідачем мають сина [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу син проживає разом з нею за адресою: [ADDRESS]. Аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] року стягуються примусово на підставі судового рішення. Тривалий час відповідач не спілкується з сином, не проявляє інтересу до його життя. На прохання сина про зустріч батько неодноразово виказував відмову, посилаючись, що в нього не прибрано в хаті або відсутність часу. Також він давав сину обіцянки, котрі в майбутньому не виконував, що нервувало сина. [PERSON] не піклується про фізичний та духовний розвиток сина, тобто зовсім не цікавиться його інтересами. Також відповідач [PERSON] байдужий до сина у дні його народження, а також на свята. До того ж, відповідач не турбується за сина в часи його хвороби, нічого не бажає знати про його навчання, дозвілля. Відповідач зайняв таку позицію, що виховання та утримання дитини є тільки обов'язком матері. Відповідач добровільно не приймає участь в утриманні дитини, а також з власних міркувань самоусунувся від виховання сина. Зараз сину 12 років, дитина знає про існування тата, тягнеться до нього, як до людини чоловічої статі. Після розлучення син бажав спілкуватися з батьком, і вона його в цьому підтримувала. Після відмов батька та пустих обіцянок, син замикається в собі, проявляє недовіру до нього. Для того, щоб не травмувати дитячу психіку, вона вимушена тактовно роз'яснювати сину, що батько зайнятий іншими справами, проте такі пояснення дитину дратують, він відчуває, що батько ігнорує його. За всі роки, що син ходить до школи, відповідач ніколи не відвідував батьківські збори, не цікавиться інтересами сина в суспільстві, в окремому дитячому колективі. Аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], стягуються з відповідача примусово на підставі судового рішення від 29.04.2013 року. Наявна заборгованість зі сплати аліментів, яка станом на 01.09.2014 року становить 6 473,49 грн. Відповідач не виконує свої батьківські обов'язки щодо дитини. Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, з підстави викладених в позові та просили їх задовольнити. [PERSON] допитана в судовому засіданні в якості свідка порядку ст. 184 ЦПК України, пояснила, що коли проживали разом з відповідачем у шлюбі, він був чудовим батьком, а після розлучення все змінилося. Дитина часто телефонувала батькові просила про зустрічі, про те батько неодноразово виказував відмову, посилаючись, що в нього не прибрано в хаті або вказував на відсутність часу. Останній раз відповідач поздоровляв сина з днем народження в 2011 році. В липні 2012 році відповідач лише в телефонному режимі поздоровив сина з днем народження та декілька разів спілкувався з ним по телефону. Після цього ні з днем народження, ні з новорічними святами не поздоровляв, все це почалося з хворобою матері відповідача. [PERSON] не піклується про фізичний та духовний розвиток сина, не цікавиться його інтересами. Аліменти з відповідача стягуються в примусовому порядку і наявні заборгованість зі сплати аліментів. Відповідач не виконує свої батьківські обов'язки щодо дитини. Просить позбавити його батьківських прав, вважає, що в майбутньому, якщо відповідач змінить ставлення до дитини, він зможе поновити батьківські права. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, просив справу розглянути за його відсутності. Надав до суду письмові заперечення, де вказав, що доводи позивача про те, що він навмисно не спілкується з дитиною є безпідставними, оскільки він через певні життєві обставини не завжди має можливість спілкуватися з сином. Його мати є інвалідом першої Б групи, знаходиться на його утриманні, отримує мінімальну пенсію. Здійснюючи догляд за вкрай хворою матір'ю не має змоги працювати, отримує державну допомогу в розмірі 182,70 грн., як особа, що здійснює догляд за інвалідом першої групи. Він бажає спілкуватися з сином та виховувати його, але не постійно має таку можливість за браком часу, який йде на здійснення постійного догляду за матір'ю. Через те, що має незначний дохід утворилася заборгованість зі сплати аліментів. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову - органу опіки та піклування виконавчого комітету Токмацької міської ради підтримала позов, вважає доцільним позбавлення відповідача батьківських прав. Пояснила, неповнолітній [PERSON] в останнє бачив та спілкувався з батьком на час розлучення батьків у 2011 році. По теперішній час спроб налагодити спілкування з жодної з сторін не було. Малолітній [PERSON] мешкає разом з матір'ю, яка задовольняє всі його потреби, враховує його інтереси. Про батька у дитини лише спогади. Ніщо не заважало батькові приймати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Хоча служба у справах дітей вбачає і деякі поважні причини, що затрудняли спілкування батька з сином. [PERSON] з матір'ю понад 3 роки мешкали у Чернігівському районі, спочатку у с. Широкий Яр, потім у с. Владівка і лише останні півроку повернулися до м.Токмака. Батько ж у цей час перебував на заробітках в Харківській області. За цей період телефонний зв'язок було втрачено. Службою у справах дітей було запропоновано відповідачу поспілкуватися з дитиною, було надано номер мобільного телефону дитини, проте відповідач так і не телефонував дитині. Вважають, що [PERSON] знехтував своїми батьківськими обов'язками, байдуже ставиться до розвитку своєї дитини та до її потреб. Родинні стосунки між батьком та сином не були збережені. На даний час немає чого і відновлювати. Позбавлення батьківських прав батька не завдасть моральної шкоди дитині,бо батько не приймав участі у його вихованні і немає такого наміру тепер. У зв'язку з цим вважають за доцільне позбавити батьківських прав батька дитини [PERSON]. Відповідач до адміністративної відповідальності, за невиконання батьківських обов'язків, не притягувався, на обліку у службі у справах дітей не перебував, допомога спеціалістів по відновленню стосунків між батьком та дитиною не надавалася, було надано лише мобільний телефон дитини та запропоновано відповідачу зателефонувати. Прокурор позов підтримав, вважає за позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], є доцільним. Допитаний в якості свідка [PERSON], в судовому засіданні, пояснив, що він проживає у цивільному шлюбі з матір'ю позивачки, добре знає відповідача. Охарактеризував його як людину, яка займається самолюбуванням, не звик працювати. Відповідач один раз брав дитину на рибалку і на цьому все закінчилося. Дитина його називає дідом і твір пише про нього, а не про батька, оскільки про батька нічого сказати. Після розлучення відповідач припинив спілкуватися з сином. Позивачка, зустріла чоловіка, і вони разом з дитиною переїхали до Чернігівського району, проживали в с. Широкий Яр. Повернулися до м. Токмак лише в 2014 році. Дитина неодноразово телефонувала батькові, а він не брав трубку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є хрещеним батьком [PERSON], якось при зустрічі, півтора - два роки тому, позивачка поскаржилася йому на те, що відповідач не спілкується з дитиною. Він взяв ініціативу в свої руки і поїхав до відповідача поспілкуватися з цього приводу, відповідач пояснив, що немає часу спілкуватися з дитиною, оскільки доглядає за хворою матір'ю, яка є лежачою, перенесла інсульт. До цього часу відповідач так і не виявив бажання спілкуватися з дитиною. Коли проживали разом відповідач був нормальним батьком, а після розлучення як підмінили. Після розлучення відповідач з дитиною не спілкується. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є племінницею позивачки, а тому добре знає відповідача, який з її тіткою перебував у шлюбі, спілкується з дитиною [PERSON] Приблизно три роки тому відповідач забирав дитину до себе, дитини приїхала дуже задоволена, а потім все припинилося. Відповідач не дуже відповідальний, дитині багато чого наобіцяв проте обіцянки не виконав. Не приймає участі у вихованні дитини. Вислухавши в судовому засіданні 12-річну дитину, [PERSON], [INFO], у присутності представника органу опіки та піклування, який пояснив що останній раз батько поздоровляв його з днем народження в 2011 році, коли йому було 9 років. Батько не запрошує його до себе в гості, не знайомить з родиною, адже йому відомо, що у батька є й інша дитина. Батько не поздоровляє з днем народження не дарує подарунків. При випадкових зустрічах на вулиці, коли він йде до школи, батько цікавиться його життям, проте коли батько разом з іншою жінкою (дружиною) вони не спілкуються. В березні 2015 року при випадковій зустрічі батько погано говорив про матір, казав, що він думав, що все буде по хорошому, а сталося все навпаки. Він бажає спілкуватися з батьком, якщо він зміниться. Вважає, що мати робить правильно бажаючи позбавити батька батьківських прав. Заслухавши пояснення позивача допитаного в якості свідка, представника позивача, представника органу опіки та піклування виконавчого комітету Токмацької міської ради, прокурора, допитаних в судовому засіданні свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що батьками [PERSON], [INFO], являються, батьком [PERSON], матір'ю [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 15.08.2002 року (а.с. 11). Шлюб між позивачем та відповідачем розірвано що підтверджується рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 05.04.2011 року (а.с. 10). З відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], у розмірі 400 гривень щомісячно з індексацією відповідно до закону, починаючи з 25.03.2013 року до досягнення дитиною повноліття, що підтверджується рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 29.04.2013 року (а.с. 13). [PERSON] проживає разом з [PERSON], позивачем по справі, що підтверджується довідкою № 62 виданою головою квартального комітету від 02.09.2014 року (а.с. 12). Відповідач впродовж 2011/2012 та 2012/2013 навчальних років у школу не з'являвся, не телефонував, навчанням сина не цікавився, що підтверджується довідкою № 25 від 27 серпня 2014 року Широкоярської НВК Чернігівської районної ради Запорізької області (а.с.15). Відповідач не цікавиться навчанням та вихованням сина і до школи жодного разу не з'являвся та не звертався з будь-яких питань навчання і виховання, що підтверджується довідкою № 95 від 20 серпня 2014 року Владівської ЗОШ І-ІІІ ступенів Чернігівської районної ради Запорізької області (а.с.16). Відповідач має заборгованість зі сплати аліментів, яка станом на 01.09.2014 року становить 6 473,49 грн., що підтверджується довідкою про нараховані аліменти у твердій грошовій сумі (а.с. 14). Відповідач, [PERSON], з 2012 року з дитиною [PERSON], [INFO] не спілкується, її вихованням не займається, не дбає про її здоров'я, навчання, фізичний та духовний розвиток, що підтверджується показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] Проте, суд враховує, також те, що відповідач здійснює догляд за вкрай хворою матір'ю, яка є інвалідом першої Б групи та знаходиться на його утриманні, що підтверджується відповідною довідкою (а.с. 27). Позивач даного факту не заперечує, та пояснювала, що останній раз відповідач поздоровляв сина з днем народження в 2011 році. В липні 2012 році відповідач лише в телефонному режимі поздоровив сина з днем народження та декілька разів спілкувався з ним по телефону. Після цього ні з днем народження, ні з новорічними святами не поздоровляв, все це почалося з хворобою матері відповідача. Крім того, і свідок [PERSON] вказував, що відповідач оскільки доглядає за хворою матір'ю, яка є лежачою, перенесла інсульт, а тому немає часу спілкуватися з дитиною. В даному випадку невиконання відповідачем своїх батьківських обов'язків, пов'язано з існуванням певних життєвих обставин, а саме те, що він здійснює догляд за вкрай хворою матір'ю. Суд критично оцінює висновок служби у справах дітей № 01-14/546 від 15 жовтня 2014 року (а.с. 42), оскільки він складений з порушенням вимог чинного законодавства. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» органами опіки та піклування є районні, районні у містах Києві та Севастополі місцеві державні адміністрації, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад. Висновок органу опіки та піклування має бути оформлений на бланку районних, районних у містах Києві та Севастополі місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів міських чи районних у містах, сільських, селищних рад, підписаний головою (заступником голови) та скріплений печаткою. Також до висновку органу опіки та піклування мають бути додані документи, зазначені у ч. 3 ст. 253 ЦПК України. Такий висновок суду узгоджується з позицією Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ викладеною в ухвалі від 22 червня 2011 року у справі 6-5041св11 про позбавлення батьківських прав. Суд критично оцінює висновок виконавчого комітету Токмацької міської ради № 2252/21-30 від 30 жовтня 2014 року (а.с. 62), яким визнано доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його сина, [PERSON], [INFO], оскільки зазначений висновок містить суперечливі факти. Так, у висновку зазначено, що служба у справах дітей вбачає і деякі поважні причини, що затрудняли спілкування батька з сином. [PERSON] з матір'ю понад 3 роки мешкали у Чернігівському районі, спочатку у с. Широкий Яр, потім у с. Владівка і лише останні півроку повернулися до м.Токмака. Батько ж у цей час перебував на заробітках в Харківській області. За цей період телефонний зв'язок було втрачено. Батькові було надано номер мобільного телефону дитини та запропоновано зателефонувати, а тому служба у справах дітей вичерпала можливості налагодити стосунки батька з сином. Вважають, що перешкодами у збереженні родинних стосунків є ніяк не догляд за матір'ю інвалідом та брак часу через турботу за хворою людиною, а вплив думки інших членів родини - непримиримість щодо проявів турботи до старшого сина. У зв'язку з цим вважають за доцільне позбавити батьківських прав батька дитини [PERSON]. Вказаний висновок складено виходячи з пояснень позивача та дитини. Висновок про доцільність позбавлення батьківських прав є необґрунтованим, оскільки в даному випадку не вичерпано всіх можливих заходів для відновлення стосунків між батьком та сином. У відповідності до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і складається із Закону України від 21.06.2001 року N - 2558-III, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом із батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16, 17 постанови від 30 березня 2007 року N «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Так, п. 16 вказаної постанови передбачає, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання, не спілкуються в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків можливе лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька так і для дитини, передбачені ст. 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. В даному випадку суд враховує бажання батька виконувати свої обов'язки по вихованню дитини. Згідно ст. 151 Сімейного Кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Згідно ст. 152 Сімейного Кодексу України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 164 Сімейного Кодексу України батьки можуть бути позбавленні судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від своїх обов'язків по вихованню дитини. В залежності від конкретної ситуації в сім'ї позбавленню батьківських прав повинні передувати превентивні заходи впливу на батьків (бесіди, попередження з боку органів опіки і піклування, органів внутрішніх справ, надання сім'ї необхідної допомоги, накладення адміністративної відповідальності), відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав тощо. Зокрема про таке йдеться і в п. 52 Рішення у Справі "Савіни проти України" (Заява N 39948/06) Страсбург, 18 грудня 2008 року, де зазначено, що такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів (див. згадані вище рішення у справах К. і Т., п. 166; Кутцнера, п. 67, та Мозера, п. 70) і має оцінюватися в контексті позитивного обов'язку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз'єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою. Відповідно до положень ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 51 Конституції України, статті 5 Сімейного кодексу України держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім'ї. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини. В п.84 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гаазе проти Німеччини» від 08 квітня 2004 року зазначено, якщо встановлено існування сімейних зв'язків, держава має діяти в принципі у такий спосіб, що буде розрахований на те, аби дати можливість таким зв'язкам розвиватися, та вживати заходів, які надаватимуть можливість батькам і дитині возз'єднатися (див., серед інших авторитетних джерел, рішення у справі «Ерікссон проти Швеції» (Eriksson v. Sweden) від 22 червня 1989 року, серія A, № 156, с. 26-27, п.71, та рішення у справі «Ньяоре проти Франції» (Gnahore v. France), №40031/98, п. 51, ECHR 2000-IX). Зокрема, у п. 49 Рішення у Справі "Савіни проти України" вказано на те, що суди повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу "Ньяоре проти Франції" (Gnahore v. France), N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу "Скоццарі та Дж'юнта проти Італії" (Scozzari & Giunta v. Italy), [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). Суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (див., mutatis mutandis, ухвали у справах: "Шульц проти Польщі", N 50510/99, від 8 січня 2002 року; "Реммо і Узункая проти Німеччини", N 5496/04, від 20 березня 2007 року; та "Полашек проти Чеської Республіки", N 31885/05, від 8 січня 2007 року. Відповідач до адміністративної відповідальності, за невиконання батьківських обов'язків, не притягувався, на обліку у службі у справах дітей не перебував і не перебуває, допомога спеціалістів по відновленню стосунків між батьком та дитиною не надавалася, до відповідача раніше не застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, було надано лише мобільний телефон дитини та запропоновано відповідачу зателефонувати, за таких обставин висновок про доцільність позбавлення батьківських прав є необґрунтованим, оскільки в даному випадку не вичерпано всіх можливих заходів для відновлення стосунків між батьком та сином. Думка дитини була вислухана, але враховуючи те, що дитині лише 12 років вона не може об'єктивно оцінити поведінку своїх батьків, життєві обставини в силу свого віку, а тому суд має право постановити рішення всупереч думці дитини. Згідно п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведені винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволені позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, повинна довести, що батьки (один із батьків) ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один із батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов'язки. Хвороба матері відповідача є об'єктивною обставиною, невиконання [PERSON] батьківських обов'язків, проте не звільняє останнього від цих обов'язків, адже батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, враховуючи, що [PERSON] має бажання брати участь у вихованні дитини, про що зазначив в наданих до суду запереченнях, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову про позбавлення [PERSON] батьківських прав, попередивши його про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed