Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

У червні 2013 року [PERSON] (далі також - позивач) звернулася до суду з позовом до територіальної громади м. Житомира в особі Житомирської міської ради, в якому просила визнати частково недійсним свідоцтво №16486 про право власності на житло від 17 лютого 1995 року в часині належності квартири [ADDRESS] на праві спільної часткової власності [PERSON]; визнати за позивачем право власності за цим свідоцтвом на 1/2 частину вказаної квартири та право власності на 1/2 частину цієї квартири в порядку спадкування після смерті [INFO] чоловіка [PERSON] Вимоги за позовом обґрунтовувались тим, що позивачем в процесі оформлення спадщини після померлого [INFO] чоловіка [PERSON] було встановлено, що свідоцтво про право власності на житло від 17 лютого 1995 року на квартиру [ADDRESS] було видано також на померлу [INFO] [PERSON]. Не визнаючи права власності на квартиру за померлою [PERSON], позивач вказувала на зміну у зв'язку з цим частки в праві власності на квартиру за нею та її померлим чоловіком, яку вона має успадкувати після його смерті у розмірах по 1/2 частки цієї квартири за кожним. Судом за згодою представника позивача до участі в справі у якості співвідповідача залучено виконавчий комітет Житомирської міської ради. Позивач та її представник в судовому засіданні поданий позов підтримали у повному обсязі, надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та просили позов задовольнити. Відповідачі своїх представників в судове засідання не направили, подали письмові заяви, в яких справу просили розглядати за відсутності їх представників (а.с. 48, 50). Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, з огляду на наступне. Зважаючи на викладене, враховуючи, що Відділу приватизації державного житлового фонду після смерті [INFO] [PERSON], тобто в момент, коли її здатність мати цивільні права і обов'язки (правоздатність) вже припинилась, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання вказаного свідоцтва про право власності на житло недійсним в частині належності зазначеної квартири [PERSON] Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло 16486 від 17 лютого 1995 року, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду власниками квартири [ADDRESS] вказано [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6). 12 квітня 1993 року померла [PERSON], що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть (а.с. 7). Згідно копії свідоцтва про шлюб вбачається, що 20 листопада 1976 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що був зареєстрований Путиловицькою сільською радою Лугиського району (а.с. 7). [INFO] помер [PERSON], що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть (а.с. 5). З матеріалів спадкової справи №68/2013 вбачається, що 19 березня 2013 року позивач [PERSON], звернувся до Першої житомирської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого чоловіка [PERSON] (а.с. 24). Як вбачається з листа державного нотаріуса Першої житомирської державної нотаріальної контори №953/02-14 від 26 червня 2013 року позивачу [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 2/3 частини квартири [ADDRESS] після померлого чоловіка [PERSON] в зв'язку з тим, що правовстановлюючий документ на вказану кватиру виданий після смерті [PERSON] (а.с. 10). Вирішуючи питання про матеріальний закон, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин стосовно недійсності свідоцтва про право власності на житло від 17 лютого 1995 року, суд насамперед виходить з тих норм матеріального права, що діяли на час виникнення спірних правовідносин. Згідно із статтею 2 Закону України "Про власність" від 7 лютого 1991 року №697-XII право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Відповідно до статті 9 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР 1963 року) здатність мати цивільні права і обов'язки (цивільна правоздатність) громадянина виникає в момент його народження і припиняється з смертю. Зміст правоздатності визначений статтею 10 ЦК УРСР 1963 року, згідно якої громадяни можуть відповідно до закону мати майно в особистій власності, право користування жилими приміщеннями та іншим майном, успадковувати і заповідати майно, обирати рід занять і місце проживання, мати права автора твору науки, літератури і мистецтва, відкриття, винаходу, раціоналізаторської пропозиції, промислового зразка, а також мати інші майнові та особисті немайнові права. В силу вимог статті 57 Закону України "Про власність" якщо в результаті видання акта органом державного управління або місцевим органом державної влади, що не відповідає законові, порушуються права власника та інших осіб щодо володіння, користування чи розпорядження належним їм майном, такий акт визнається недійсним за позовом власника або особи, права якої порушено. Зважаючи на викладене, враховуючи, що свідоцтво Відділу приватизації державного житлового фонду №16486 від 17 лютого 1995 року про право власності на квартиру [ADDRESS], видане на ім'я [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі розпорядження від 17 лютого 1995 року № 16486, після смерті [INFO] [PERSON], тобто в момент, коли її здатність мати цивільні права і обов'язки (правоздатність) вже припинилась, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання вказаного свідоцтва про право власності на житло недійсним в частині належності зазначеної квартири [PERSON] Водночас вирішуючи питання про матеріальний закон, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин стосовно спадкування позивачем після смерті [PERSON], суд виходить з того, що спадщина до майна померлого чоловіка позивача відкрилася - 29 грудня 2012 року, тобто після набрання чинності Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Судом встановлено, що право власності на спірну квартиру [ADDRESS] було набуте [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в порядку приватизації відповідно до Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду". Вказаним Законом встановлено правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання. Відповідно до його преамбули метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Приватизація державного житлового фонду згідно з Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду" відбувається шляхом використання всіма громадянами України приватизаційних житлових чеків. Громадянам надано право змінити цільове використання цих чеків, а тому вони можуть бути використані також для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду (ч. 1 п. 1 ст. 4 Закону). Зазначене положення Закону дає підстави для висновку, що приватизація державного житлового фонду не є обов'язком громадян України, а є їх правом, яке повинне реалізовуватися ними на власний розсуд, на умовах, у порядку та спосіб, встановлених законом. Про приватизацію державного житлового фонду як способу набуття права приватної власності зазначено у рішеннях Конституційного Суду України від 28 вересня 2000 року N 10-рп/2000 у справі про приватизацію державного житлового фонду (п. 4 мотивувальної частини) та від 2 березня 2004 року N 4-рп/2004 у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків (абзац 1 пп. 4.2 п. 4 мотивувальної частини). З огляду на викладене, суд вважає юридично неспроможними доводи позивача та її представника про те, що у зв'язку з недійсністю свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] в частині її належності померлій [PERSON], позивач та її померлий чоловік [PERSON] автоматично набули право власності на 1/2 частину вказаної спірної квартири кожний, оскільки вказане не ґрунтується на вимогах Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" щодо встановленого порядку та способу набуття права приватної власності. Таким чином, суд дійшов висновку, що юридичні підстави для визнання за позивачем [PERSON] та її померлим чоловіком [PERSON] права власності на 1/2 частину квартиру [ADDRESS] відсутні. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що юридичним оформленням права на спадщину є видача нотаріусом за місцем відкриття спадщини спадкоємцю, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину. Кожен спадкоємець, який прийняв спадщину, незалежно від складу спадщини та розміру його частки, має право одержати свідоцтво про право на спадщину, подавши про це відповідну заяву. Відповідно до роз'яснень п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року № 7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. Слід звернути увагу, що суд за жодних умов не може приймати на себе непритаманні йому функції та підміняти собою визначеного законодавством - Главою 89 ЦК України та Законом України "Про нотаріат" суб'єкта права (нотаріуса) наділеного повноваженнями щодо оформлення права на спадщину шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину. З огляду на викладене та враховуючи безпідставність вимог щодо належності померлому [PERSON] права власності на 1/2 частину квартиру [ADDRESS], та беручи до уваги відсутність у позивача перешкод в оформленні права на спадщину в нотаріальній конторі шляхом отримання ним свідоцтва про право на спадщину за законом, що дійсно належала помелому [PERSON] на час смерті, суд дійшов висновку, що вимоги про визнання в судовому порядку за позивачем права власності на частину квартиру [ADDRESS], задоволенню не підлягають.

Outcome: partial