Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, посилаючись на наступні обставини. 30 травня 1999 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, зареєстрований у Трапівській сільській раді Татарбунарського району Одеської області. Від шлюбу сторони по справі мають трьох дітей: [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Заочним рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 07 липня 2010 року їхній шлюб був розірваний. В період шлюбу, сторонами 26 квітня 2001 року був куплений житловий будинок з господарськими та дворовими спорудами за адресою [ADDRESS], оформлений у власність на відповідача. Після розірвання шлюбу та по теперішній час позивачка з дітьми проживає на зйомній квартирі за адресою: [ADDRESS], відповідач відмовляється у добровільному порядку поділити вищезазначену нерухомість, яка була ними придбана у період шлюбу, що змусило її з даною позовною заявою звернутися до суду. Відповідач вимоги позову не визнав та звернувся з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання майна сумісною власністю подружжя та стягнення грошової компенсації, посилаючись на наступні обставини. Згідно акту майна, що знаходилось у спільному користуванні, станом на 2010 рік, між [PERSON] та [PERSON], підписаному свідками та депутатом сільської ради, у сумісній власності сторін знаходилось слідуюче майно: автомобіль ВАЗ-21063, 1988 року випуску; холодильник «Дніпро», комп'ютер, музичний центр, спальний гарнітур, кухонний гарнітур, гостинний гарнітур, корова дійна, вівці 57 голів, кури - 25 голів, качки - 20 голів, індики - 15 голів, свині - 4 голови. Після розірвання шлюбу сторони домовились про поділ спільного сумісного майна подружжя, в результаті чого відповідачка забрала все поголів'я дорослих овець в кількості 57 голів по ціні 600 грн. за одну на загальну суму 34 тис. 200 грн.; автомобіль Ваз-21063, 1988 року випуску, після розлучення позивачкою був проданий за 6000 гривень [PERSON]., мешканцю [ADDRESS]; дійна корова за 5000 грн. - продана [PERSON], мешканцю [ADDRESS]; свині в кількості 4 голів були продані позивачкою після розлучення за 6000 грн. гр.[PERSON], мешканцю [ADDRESS]; вся птиця залишилась після розлучення позивачці і оцінюється на загальну суму 2925 грн.: кури в кількості 25Х25 грн. = 625 грн., качки в кількості 20Х25 = 500 грн., індики в кількості 15Х120 грн.=1800 грн. Таким чином, відповідачка після розлучення продала живність та автомобіль на загальну суму 42125 грн. Вартість та роки придбання іншого майна, а саме: холодильника «Дніпро», комп'ютера, музичного центру, спального гарнітуру, гостинного гарнітуру, кухонного гарнітуру йому не відомі, оскільки всі документи на зазначене майно знаходяться у останньої. В обмін на залишене їй майно, вони домовились, що відповідачка не буде претендувати на поділ будинку. Однак, враховуючи, що вона звернулась до суду з позовом про поділ спільно нажитого ними будинку, він вважає необхідним визнати спільною сумісною власністю продане [PERSON] майно на загальну суму 42125 гривні, стягнувши з неї на його користь грошову компенсацію в розмірі 1/2 частини цього майна, що складає 21625 гривень та грошову компенсацію за 1/2 частину спірного будинку в сумі 20000 гривень, а всього 41625 гривень. В судовому засіданні [PERSON] уточнив свої вимоги, відмовившись від стягнення на його користь 20000 гривень за 1/2 частину будинку. В судовому засіданні представник позивачки за первісним позовом вимоги своєї довірительниці підтримав в повному обсязі, просив виділити із спільної сумісної власності згідно генерального плану житловий будинок [ADDRESS] по 1/2 ідеальної частки кожному із сторін, визнавши за ними право власності на неї. В задоволенні зустрічного позову просив відмовити, вважаючи вимоги необгрунтованими та застосувати строк позовної давності до вимог відповідача. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та його представник вимоги первісного позову не визнали, пояснивши, що в обмін на все рухоме майно, нажите сторонами в період шлюбу, позивачка обіцяла не претендувати на поділ будинку, придбаного ними в період шлюбу. Тому відповідач та його представник підтримали в судовому засіданні зустрічний позов про визнання рухомого майна, яке залишилось у позивачки, сумісною власністю подружжя та стягнення з неї грошової компенсації за 1/2 його частини, посилаючись на акт майна, що знаходилось у спільному користуванні сторін станом на 2010 рік, складений депутатом сільської ради та свідками [PERSON], [PERSON], [PERSON], довідками про вартість живності на 2010 рік, копією технічного паспорту на автомобіль ВАЗ 21063, власником якого значиться [PERSON] Також просили застосувати строк позовної давності, відмовивши в позові з цих підстав. Вислухавши пояснення та доводи представників сторін, відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вбачає правові підстави для часткового задоволення первісного позову та відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] 26 квітня 2001 року купив житловий будинок з дворовими спорудами, який знаходиться в [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 26.04.2001 року(а.с.8). Вказана нерухомість була придбана відповідачем в період шлюбу з позивачкою [PERSON], оскільки лише 07.07.2010 року заочним рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області (а.с.9), був розірваний шлюб, зареєстрований 30 травня 1999 року Трапівською сільською радою Татарбунарського району Одеської області між [PERSON] та [PERSON], актовий запис № 6, які мають трьох неповнолітніх дітей. Копії свідоцтв про народження дітей містяться на а.с.12-14. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 27 липня 2010 року (а.с.11), шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірваний. В подальшому позивачка уклала шлюб з [PERSON], який був також розірваний із залишенням їй прізвища "[PERSON]", що підтверджується копією заочного рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 07 червня 2012 року (а.с.10). На теперішній час позивачка дійсно зареєстрована за адресою [ADDRESS], але проживає за адресою [ADDRESS], про що свідчить довідка виконкому Трапівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області № 34 від 17.01.2014 року (а.с.16). Із копії довідки №47, виданої виконкомом Трапівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області 20.01.2014 року (а.с.17), вбачається, що в [ADDRESS] проживають та знаходяться на утриманні [PERSON] діти: [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Із довідки МБТІ № 7 від 16.01.2014 року (а.с.5) слідує, що по даним БТІ станом на 31.12.2012 року право власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 26.04.2001 року № 1325. Також судом досліджено копії тимчасових реєстраційних талонів ДАО № 015700 та ДАО № 015699, виданих Арцизьким МРЕВ ДАІ УМВС України в Одеській області від 16.09.2008 року (а.с.39,54) на автомобіль марки Ваз-21063 д/н [NUMBER], власниками якого значаться [PERSON] та [PERSON] та копія довіреності від 16.09.2008 року, дійсної до 16.09.2017 року, якою [PERSON] уповноважила сторони по справі представляти її інтереси з питань, що стосуються експлуатації та розпорядження належного їй вищезазначеного автомобіля Ваз-21063 д/н [NUMBER], на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ [NUMBER], виданого РЕВ Арцизького МРЕВ Одеської області (а.с.53). Довідкою №93 СВК «Борисівський» від 27.03.2014 року (а.с.40), підтверджується вартість одної вівці у даному господарстві в 2010 році, яка в середньому становила 600 грн. Довідка адміністрації ДП «Татарбунарський сільгоспринок» № 38 від 27.03.2014 року (а.с.41), свідчить, що станом на 2010 рік середньоринкова вартість 1 курки становила 25 грн.; 1 качки - 25 грн.; 1 індика - 120 грн. При винесенні рішення, судом враховувалось, що відповідно до ст.60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). В силу ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною другою ст.72 СК України передбачено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Аналогічні трактування цього поняття містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року. Як встановлено в судовому засіданні, про порушення свого права власності на частку у спільному майні житлового будинку з господарськими та дворовими спорудами позивачці стало відомо у лютому місяці 2014 року, коли вона звернулася до відповідача з проханням вирішити питання про поділ нерухомого майна у добровільному порядку, на що відповідач не відреагував (а.с. 18-19), доказів в підтвердження своїх заперечень не надав. А тому, суд вважає, що позовна давність звернення позивачки до суду про поділ спільного сумісного майна повинна обчислюватись з моменту, коли їй стало відомо про порушення її права на частку у спільному сумісному майні, в зв'язку з чим, підстав для відмови в задоволенні позову з цього приводу, суд не вбачає, як за первісним, так і за зустрічним позовами. Враховуючи, що спірний житловий будинок [ADDRESS], належний сторонам на праві сумісної власності, відповідач за первісним позовом у добровільному порядку поділити не бажає, суд вважає, що права позивачки [PERSON] мають бути захищені шляхом визнання за нею та відповідачем по 1/2 ідеальної частки вказаної нерухомості на праві приватної власності. Разом з тим, суд не може погодитись з вимогою позивачки про зазначення у рішенні про виділ конкретно по 1/2 ідеальної частки кожному із сторін, згідно генерального плану житловий будинок [ADDRESS], оскільки питання щодо належності зазначених приміщень, будівель та споруд у ідеальній частці кожного із сторін не було предметом спору та судом не досліджувалось. При цьому, суд бере до уваги, що згідно п.22 вищезазначеної постанови, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Як роз'яснено у п.23 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ст. 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним Кодексом України. В судовому засіданні спору щодо вартості спільної нерухомості між сторонами не виникло, тому судом взято за основу зазначена позивачкою вартість житлового будинку з будівлями та спорудами в сумі 40000 гривень. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову щодо визнання спільною сумісною власністю сторін продане [PERSON] майно: 57 голів овець, чотири свині, 25 голів курей, 20 голів качок, 15 голів індиків, дійну корову та автомобіль ВАЗ 21063, 1988 року випуску на загальну суму 42125 гривні та стягнення з відповідачки грошової компенсації в розмірі 1/2 частини вказаного майна, що складає 21625 гривень, суд виходив з того, що позивач не довів суду наявність у спільній сумісній власності сторін зазначеної ним кількості живності та худоби, на час припинення спільного ведення господарства, не послався на джерела її придбання. Наданий суду акт (а.с.42), в підтвердження обсягу спільно нажитого сторонами майна, станом на 2010 рік, складений трьома свідками та депутатом сільської ради, завірений печаткою сільської ради, не може бути прийнятий до уваги як належний та допустимий доказ, оскільки із пояснень представника позивача за зустрічним позовом слідує, що він складений в 2014 році, після звернення [PERSON] до суду з вимогою про поділ майна; в ньому не зазначена дата та місце його складання, він складений без участі сторін по справі, тому суду не зрозуміло яким чином особи, що складали акт, могли відати про наявність у сторін живності та майна, його обсягу та оцінки на той період. Крім того, їх підписи не завірені в установленому законом порядку уповноваженою особою органу місцевого самоврядування, а тому не можна з достовірністю стверджувати, що наданий акт підписали вказані особи. Із пояснень свідка [PERSON], допитаного в судовому засіданні, слідує, що він, працюючи на той час в ДАІ Татарбунарського РВ ГУМВС України в Одеській області восени 2011 року зупиняв автомобіль, котрий перевозив поголів'я овець від будинку [PERSON], яка кількість йому не відомо. Свідок [PERSON] пояснив суду, що він проживає по-сусідству від [PERSON]. Після того, як вони розвелись, йому зателефонувала [PERSON] з проханням купити в неї свиней. Він погодився та забрав у неї 4 голови свині, заплативши за них приблизно 6 тисяч гривень. Пояснення вказаних свідків, суд також не може прийняти як належний та допустимий доказ, оскільки вони не конкретизовані, містять припущення. Суд відмовив відповідачу та його представнику в допиті свідків [PERSON], якому буцім-то був відчужений відповідачкою за зустрічним позовом автомобіль ВАЗ 21063 за кошти у сумі 6000 гривень та свідка [PERSON] про продаж йому корови останньою за 5000 гривень, оскільки, по-перше, жодних письмових доказів, які свідчили б про наявність вказаної худоби, домашньої птиці чи живності в господарстві сторін, суду не надано. А, по-друге, факт продажу транспортного засобу, на який посилається позивач, також не підтверджено належним письмовим доказом, як передбачено п.8 постанови КМУ №1388 від 07.09.1998 року "Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів і напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів". Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Враховуючи наведене, за відсутності належних та допустимих доказів, з урахуванням заперечень відповідача за зустрічним позовом, підстав для задоволення зустрічного позову судом не виявлено.

Outcome: partial