Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-05 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про відшкодування моральної шкоди, заподіяної каліцтвом. В обґрунтування своїх позовних вимог вона посилається на наступне. 29 квітня 2012 року вона отримала вдома побутову травму правої верхньої кінцівки. Одразу викликала „швидку допомогу", якою її направили до Нікопольської міської лікарні № 1, де зробили рентген руки і наклали гіпс. 30 квітня їй оформили лікарняний. До 10 червня 2012 року травмована рука знаходилась у гіпсі. Коли зняли гіпс і зробили рентген, виявилось, що кістки руки неправильно зрослись. У зв'язку з цим її направили до завідуючого травматологічного відділення Нікопольської міської лікарні № 1 [PERSON], який сказав, що необхідно робити операцію - встановлювати апарат „Ілізарова". Лікар травматологічного відділення [PERSON] повідомив, що операція платна і коштуватиме їй 3 500 грн. і 400 грн. необхідно заплатити анестезіологу. У неї не було такої суми, вона оплатила лише 1 500 грн. лікарю і 400 грн. - анестезіологу. Операцію їй зробили 12 червня 2012 року, наступного дня уже виписали, ніякого лікування вона не отримала, хоча купувала ліки для крапельниць (медичні працівники не змогли знайти вени). Вдома рука почала гнити і боліти. Вона знову звернулась до [PERSON], який призначив ліки. 9 серпня 2012 року апарат „Ілізарова" зняли, при цьому не знеболювали, в результаті чого вона декілька разів втрачала свідомість. Мабуть, це було покаранням за те, що мало заплатила за операцію. Після того, як зняли апарат, рука була спотворена. Вона не могла згинати пальці. Їй нічого не говорили, лікарі не визнавали свою помилку і провину. На лікарняному вона перебувала 9 місяців. 2 рази її направляли на ЛКК (лікарсько-консультативну комісію), проте групу інвалідності не встановлювали. Вона звернулась зі скаргою до ЛКК стосовно встановлення їй групи інвалідності. Після звернення її викликали до Дніпропетровської обласної клінічної лікарні ім.І.І.Мечникова. Лікарі Дніпропетровська були здивовані тим, як так можна було скалічити руку. У протоколі обстеження від 29.11.2012 року було вказано діагноз: посттравматична невропатія правої руки (Додаток 1). У консультативному висновку спеціаліста обласної лікарні (далі - Висновок) записано діагноз: посттравматична невропатія правого променевого нерву та кінцевих гілок ліктьового та серединного нерву з помірним порушенням функції кисті (Додаток 2). У Висновку також записано: зниження проведення глибокої (м"язової) гілки на передпліччі та зниженння м"язових скорочень до 60 %. Було також вказано на необхідність направлення на МСЕК. Як пояснив лікар-консультант, її діагноз спричинений непрофесійним лікуванням та неправильним наданням медичної допомоги. Лише після консультацій та висновків лікарів обласної лікарні їй встановили III групу інвалідності (Додаток 3). У лютому 2013 року вона написала скаргу до Відділу охорони здоров'я Нікопольської міської ради на дії лікарів [PERSON] та завідувача травматологічним відділенням [PERSON] 04.03.2013 року вона отримала лист-відповідь № 45, у якому Відділ охорони здоров'я та адміністрація лікарні принесли їй свої вибачення за непрофесійні дії лікарів-травматологів (Додаток 4). Тобто факт завданої їй шкоди непрофесійним наданням медичної допомоги та вина медичних працівників підтверджується. Але як їй допоможуть ці вибачення, якщо вона стала інвалідом?! Відчуває постійний біль як фізичний так і душевний, вважає себе неповноцінною. Нічого не може робити правою рукою, яка ще й ззовні спотворена. Які муки та нестерпний біль пережила, поки рука знаходилась в апараті „Ілізарова". Вона працює прибиральницею у Нікопольському коледжі Дніпропетровського державного аграрного університету, робота пов'язана з фізичним навантаженням, важко справлятися зі своїми обов'язками, але змушена працювати, оскільки пенсія інваліда III групи в 860 грн. не забезпечить нормального життєвого рівня. Вона розлучена, не має ніякої матеріальної підтримки. Її каліцтво може призвести до звільнення у зв'язку з невідповідністю займаній посаді за станом здоров'я, адже їй дійсно дуже важко справлятися зі своїми обов'язками. Важко усвідомлювати те, що вже не буде покращень. Останній раз вона перебувала на лікарняному з 04.03.13 року по 18.03.13 року. Ніяких результатів лікування не дало. У виписці з медичної карти вказано, що при виписці є скарги на обмежене згинання пальців, слабкість в правій кисті, порушення чутливості в кисті. Пальці кисті деформовані по типу „лебединої шиї" (Додаток 5). Вона не може змиритись з думкою, що стала калікою у віці 47 років. Після звернення до Відділу охорони здоров'я лікар [PERSON] повернув їй гроші за операцію в сумі 1 900 грн. та оплатив перебування у лікарні з 04.03.13 року по 18.03.13 року. Вона зверталась до лікаря [PERSON] з вимогою про відшкодування моральної шкоди в сумі 10 000 грн., оскільки їй необхідна операція, яка коштує приблизно 15 000 грн. та кошти на реабілітацію. Проте, лікар сказав, що нічого вона не отримає. Відповідно до п.3.2 розділу 3 Етичного кодексу українського лікаря (далі Кодекс), прийнятого на Всеукраїнському з'їзді лікарських організацій та X З"їзді Всеукраїнського лікарського товариства (ВУЛТ) в м.Євпаторії 27 вересня 2009 року, лікар несе відповідальність за якість і гуманність медичної допомоги, яка надається пацієнтам, та будь-яких інших професійних дій щодо втручання в життя та здоров"я людини. З урахуванням особливостей захворювання, використовувати методи профілактики, діагностики і лікування, які вважає найбільш ефективними в кожному конкретному випадку, виходячи з інтересів хворого. У разі необхідності лікар зобов'язаний звернутися за допомогою до своїх колег. Відповідно до п.3.8. Кодексу, у разі допущення лікарем помилки або виникнення в результаті його дій непередбачених ускладнень, він зобов'язаний поінформувати про це хворого, старшого колегу або керівника підрозділу, а за їх відсутності - адміністрацію установи, в якій він працює, і негайно спрямувати свої дії на виправлення негативних наслідків, не чекаючи вказівок. За необхідності слід залучити інших спеціалістів, чесно поінформувати їх про суть помилки або ускладнення, що виникли. Ніхто її не інформував про ускладнення. Ніяких спроб виправити такі жахливі наслідки лікування медичні працівники відповідача не робили. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.09.1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Непрофесійними та недбалими діями медичних працівників лікарні № 1 їй завдано моральну шкоду, яка полягає в моральних переживаннях через ушкодження здоров'я, порушенні нормальних життєвих зв'язків, оскільки на сьогоднішній день вона - інвалід. Працівники відповідача завдали їй фізичного болю та душевних страждань, адже усвідомлення своєї неповноцінності призводить до постійних переживань та нервових розладів. При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Наявність шкоди, завданої їй лікарями, підтверджується у відповіді Відділу охорони здоров'я на її звернення, протиправність діяння підтверджується непрофесійним наданням медичної допомоги, між діями лікаря і її каліцтвом наявний причинний зв'язок. Своїми діями працівники відповідача завдали їй каліцтво. Відповідно до ст.1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Відповідно до ст.6 Закону України „Основи законодавства України про охорону здоров'я", кожний громадянин України має право на охорону здоров'я, що передбачає: відшкодування заподіяної здоров'ю шкоди; оскарження неправомірних рішень і дій працівників, закладів та органів охорон здоров'я. Спричинену відповідачем моральну шкоду вона оцінює в 20 000 грн. За таких обставин звернулась до суду. В судовому засіданні позивач позов підтримала і просила суд його задовольнити в повному обсязі. Пояснила, що 29.04.2012 року вона полізла вішати штори і впала зі стільця. Діти викликали „швидку допомогу". В лікарні їй зробили рентген та наклали гіпс. Після цього приїхала додому. На другий день, а саме 30.04.2012 року, пішла до травматолога поліклініки за місцем проживання і взяла в нього лікарняний. На лікарняному в травматолога поліклініки перебувала до 20.12.2012 року. В кого була на лікарняному і в якій лікарні, не знає. Той лікар її на знімок не направляв. Вперше знімок лікар, в якого вона перебувала на лікарняному, призначив лише через 1,5 місяці. А сама вона на знімок не просилась, бо взагалі не знала, що треба було робити кілька знімків в гіпсі. Через 3 місяці їй гіпс зняли в поліклініці, де рахувалась на лікарняному. Лікар їй сказав, що рука зрослась неправильно і дав направлення до 1-ї лікарні. Вона пішла до завідуючого травматологічним відділенням лікарні [PERSON]. Той направив її до лікаря [PERSON]. [PERSON] їй написав список ліків, які будуть їй потрібні. Вона все купила і прийшла на операцію 10.06.2013 року. [PERSON] сказав їй дати 400 грн. анестезіологу і 3 500 грн. - йому. Операцію їй зробили без грошей. А години через 2 після операції [PERSON] прийшов і сказав, щоб вона йшла до банкомату і знімала для нього гроші. Розмова відбулась наодинці, їх ніхто не чув і ніхто підтвердити правдивість її слів не може. Потім вона казала про це жінкам, які теж перебували в лікарні, але ні їх імен, ні їх прізвищ, ні їх адрес чи того, де і ким вони працюють, не знає. Вона принесла 400 грн. анестезіологу і 2 500 грн. - лікарю [PERSON], бо більше не було. На другий день донька її забрала додому. Коли вона підходила до завідуючого відділенням [PERSON], він з неї гроші не брав і не вимагав, а сказав, щоб про операцію вона йшла домовлятись з [PERSON]. В апараті Ілізарова вона проходила 3 місяці. Коли [PERSON] їй призначив, вона прийшла, купила новокаїн, як призначив [PERSON]. Їй зробили 3 уколи, однак рука все одно дуже боліла. Коли в неї гнила рука, [PERSON] теж виписав їй уколи. Уточнює, що коли їй поставили апарат Ілізарова, все було добре. Наступного дня теж все було в порядку, тому її і виписали. Однак, днів через 10, коли вона вже спостерігалась в сімейній амбулаторії, рука стала гнити. І лікар-травматолог поліклініки сказав їй: „Іди туди, де тобі встановлювали апарат Ілізарова". Тому вона й прийшла до [PERSON], а він виписав їй ліки. Рука в неї була деформована. А [PERSON] сказав, що він нічого не зробить. Вона просила направлення в [PERSON] в лікарню Дніпропетровська, але він сказав, що її лікують тут, в Нікополі. Двічі в Нікополі вона зверталась в лікарню, щоб їй оформили інвалідність. І двічі їй відмовляли. А коли вона потрапила до лікарні м.Дніпропетровська, там всі були здивовані її рукою. Травматолог [PERSON] з інституту травматології та ортопедії назвав їй суму за операцію по виправленню руки в 15 000 грн. За що саме така сума не знає. Прейскурантів не бачила. Вважає, що вина [PERSON] та [PERSON] підтверджена тим, що міськздрав надіслав їй вибачення. Коли їй поставили апарат Ілізарова, вона була в лікарні 1 тиждень, а потім знову пішла до лікаря поліклініки за місцем реєстрації і він продовжував її спостерігати. В гіпсі в неї рука не боліла, а в апараті Ілізарова - боліла постійно. Лікар поліклініки їй апарат не регулював і не підкручував. Тільки виписав від болю ліки „кетанов" та якісь таблетки. До операції по встановленню Ілізарова їй ніхто нічого не пояснював. Травматолог поліклініки направив її до невропатолога [PERSON] та в свою чергу направила її на ВТЕК. Коли в грудні 2012 року приїздила комісія по її дзвінку на пряму лінію губернатору Дніпропетровської області, [PERSON] сказав їй, щоб вона їхала до м.Дніпропетровська, але вона відмовилась, бо на гарячій лінії їй сказали не піддаватись на провокації і вона вважала комісію, створену за її дзвінком на гарячу лінію губернатора Дніпропетровської області саме такою провокацією. Представник відповідача Івріна О.Л. в судовому засіданні проти позовних вимог категорично заперечувала, посилаючись на ту обставину, що вина лікарів [PERSON] та [PERSON], а тим більше - лікарні, не доведена. Вважають, що [PERSON], проходячи лікування в сімейній амбулаторії, не зовсім точно виконувала призначення лікаря, що й спровокувало такі наслідки. В діях лікарів [PERSON] та [PERSON] не було встановлено нічого неправомірного. Медичну допомогу [PERSON] надавав правильно і в достатньому обсязі. Вважає, що вони взагалі є неналежним відповідачем. Представник відповідача Соломаха О.А. позов не визнала і суду пояснила, що після отримання травми, позивачка [PERSON] звернулась в травмпункт. Їй була надана необхідна і в достатньому обсязі медична допомога. Оскільки все пройшло без ускладнень, позивачку відпустили додому. Спостерігаючись в лікаря-травматолога, позивачці повинні були зробити контрольний знімок через 3-5 днів, а потім частоту контрольних знімків повинен був визначати лікар, в якого позивачка перебувала на лікарняному. Коли позивачка звернулась до них, в неї вже був застарілий перелом зі зміщенням, чому цього не побачив лікар поліклініки раніше, не знає. Однак, це не вина лікарів їх лікарні. Вони все зробили правильно і в достатньому обсязі. Коли [PERSON] звернулась до них вже із застарілим переломом зі зміщенням, їй встановили апарат Ілізарова. Однак, після цього вона знову спостерігалась в лікаря-травматолога амбулаторії сімейної медицини. Коли вони отримали скаргу з міського відділу охорони здоров"я, почали проводити перевірку. Жодного слова про те, що в [PERSON] вимагали і отримали гроші за операцію, в скарзі не було. Під час перевірки за скаргою [PERSON], жодного порушення або непрофесіоналізму лікарів при наданні [PERSON] медичної допомоги не було встановлено. Єдине, що було визнано порушенням, це те, що при знятті апарату Ілізарова з руки [PERSON], лікарем [PERSON] цей факт не було зафіксовано в картці хворої. За це і лікар і завідуючий відділенням отримали догани. З листом в.о.начальника відділу охорони здоров"я Нікопольської міської ради В.М.Самойленка, в якому він визначив дії лікарів-травматологів непрофесійними та приніс позивачці свої вибачення, незгодні, оскільки їх лікарня не підпорядкована відділу охорони здоров"я Нікопольської міської ради, вони напряму підпорядковані обласній держадміністрації і Самойленко не мав права давати оцінку діям лікарів, які йому не підпорядковані. З його боку це, м"яко кажучи, не коректно. Тим більше, що в них є знімки з їх рентгенівського кабінету руки позивачки [PERSON], які повністю виправдовують їх лікарів, яких звинувачує позивачка. Вислухавши позивача, її представника, представників відповідача, свідків, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено в судовому засіданні, позивачка [PERSON] 29 квітня 2012 року отримала вдома побутову травму правої верхньої кінцівки. „Швидка допомога", викликана додому до позивачки, після її візуального обстеження, доправила потерпілу до Нікопольської міської лікарні № 1, де їй було зроблено рентген руки і накладено гіпс. До 10 червня 2012 року травмована рука позивачки знаходилась у гіпсі. Після зняття гіпсу та рентгену з"ясувалось, що кістки руки зрослись неправильно. У зв'язку з цим позивачку [PERSON] лікарем - травматологом міської амбулаторії сімейної медицини було направлено до завідуючого травматологічного відділення Нікопольської міської лікарні № 1 [PERSON] За допомогою рентгенологічного обстеження хворій було встановлено діагноз: застарілий скалковий перелом правої променевої кістки у типовому місці зі зміщенням уламків. 14.06.2012 року, за згодою хворої [PERSON], лікарем - травматологом [PERSON] було виконано оперативне втручання під загальним знеболенням - через кістковий остеосинтез за методикою Г.А.Ілізарова. На контрольній рентгенограмі від 15.06.2012 року взаємовідношення кісткових уламків було задовільним. У подальшому післяопераційний період протікав без особливостей. В судовому засіданні позивачка сама підтвердила суду, що коли їй поставили апарат Ілізарова, все було добре. Наступного дня теж все було в порядку, тому її і виписали. Однак, днів через 10, коли вона вже спостерігалась в сімейній амбулаторії, рука стала гнити. Тобто на момент виписки позивачки [PERSON] на амбулаторне лікування 21.06.2012 року болі в хворій руці її не турбували. Рука почала гнити і боліти під час спостереження хворої в лікаря - травматолога сімейної амбулаторії за місцем проживання позивачки. З цього приводу позивачці надавалась лікувальна знеболююча терапія в сімейній амбулаторії, де вона знаходилась на лікарняному. 9 серпня 2012 року, за згодою хворої [PERSON], лікарем [PERSON] було здійснено демонтаж апарата Ілізарова в умовах травматологічного відділення під місцевим знеболенням без оформлення відповідної документації та надано рекомендації щодо подальшого лікування в амбулаторних умовах. Хворій [PERSON] було встановлено діагноз: післятравматична нейропатія серединного та ліктьового нервів справа; контрактура між фалангових суглобів 2,3,4,5 пальців правої кисті; помірне порушення функції правої кисті (а.с.49-52). 11.11.2012 року позивачці було встановлено третю групу інвалідності за загальним захворюванням (а.с.5). Суд не може прийняти до уваги лист в.о.начальника відділу охорони здоров"я Нікопольської міської ради В.М.Самойленка, яким він одноособово встановив порушення з боку лікарів - травматологів травматологічного відділення КЗ „Нікопольська міська лікарня № 1" ДОР [PERSON] та [PERSON] під час надання медичної допомоги хворій [PERSON], оскільки КЗ „Нікопольська міська лікарня № 1" ДОР не підпорядковується відділу охорони здоров"я Нікопольської міської ради і винесення подібних висновків не входить до компетенції начальника відділу охорони здоров"я Нікопольської міської ради. Допитаний в якості свідка лікар - травматолог КЗ „Нікопольська міська лікарня № 1" ДОР [PERSON] суду пояснив, що позивачка лягла в травматологічне відділення із застарілим скалковим переломом. 14.06.2012 року він провів операцію (метод лікування своїх пацієнтів вони визначають на оперативках, де розбираються всі випадки) по встановленню апарата Ілізарова на хвору руку позивачки [PERSON] Всім хворим відділення вони завжди роз"яснюють можливі післяопераційні наслідки. Таке роз"яснення отримала й позивачка. Оперували [PERSON] він та [PERSON]. Операція пройшла успішно. Після операції все також було добре. Хвора була виписана на амбулаторне лікування в задовільному стані. Місяця через два він зняв апарат. Рука в хворої [PERSON] була в задовільному стані, було лише обмеження в рухах - рука не могла згинатись. Однак, вважає, що це могло бути наслідком перенесеного [PERSON] в дитинстві поліартриту. Тому що обмеження в рухах через перенесений в дитинстві поліартрит у [PERSON] було і на здоровій руці. Як показує практика, вторинне зміщення під гіпсом відбувається в 15 % випадках. Щоб цього не відбувалось, слідкувати повинен лікар-травматолог, який спостерігає за хворою. Деформація пальців могла бути наслідком поліартриту, бо ця хвороба не проходить безслідно. Апарат Ілізарова проходить через кістки, не псуючи нерви та м"язи. Нерв міг бути пошкоджений переламом, який [PERSON] отримала вдома. Наслідки у вигляді деформації руки могли наступити через 4-6 місяців. Випадок з позивачкою [PERSON] розглядався в лікарні на рівні завідувачів відділеннями і був зроблений висновок, що апаратом Ілізарова таку деформацію зробити просто неможливо. Його провина лише в тому, що коли він зняв апарат Ілізарова, не зробив про це запис в амбулаторній картці хворої. Раніше це було необов"язковим. А після випадку з [PERSON], стало обов"язковим. Наголошує, що при встановленні апарату Ілізарова - [PERSON], операція пройшла успішно. І коли пацієнтку виписували з лікарні для подальшого проходження лікування в амбулаторії, рука в неї не гнила. Свідок [PERSON] суду пояснив, що хвору [PERSON] направили до нього як до міського спеціаліста по травмам через 1,5 місяці після отримання нею перелому. Рука в [PERSON] була в гіпсовій лангетці, набрякла. Однак, рухливість в пальцях зберігалась. На другій руці були явно виражені контрактури, наслідки перенесеного в дитинстві полімієліту. На знімку руки [PERSON] було видно вторинне зміщення уламків кістки. Таке зміщення могло відбутись в наступних випадках: якщо рука не перебинтовувалась належним чином бинтом і кисть не затягувалась, як потрібно, або якщо спав набряк і відбулось зміщення. Лікарем сімейної амбулаторії [PERSON] було направлено до них і вони її госпіталізували. Коли [PERSON] потрапила до них, контрактури в пальцях, тобто рука не згиналась, уже були сильно виражені. Ніяких неправомірних дій [PERSON] як спеціаліста він як завідуючий відділенням, не виявив. Методика вибору апарату Ілізарова була вибрана через те, що з моменту отримання травми [PERSON] пройшло 1,5 місяці і відкрите втручання нічого не дало б. Це вже був застарілий перелом. Зауважує, що після того, як пацієнт прийшов в поліклініку, лікар повинен був протягом 3-10 діб призначити йому контрольний знімок, це кожний лікар вирішує сам. І кожні 7 днів хвора [PERSON] повинна була показуватись лікарю, в якого вона перебувала на лікарняному, і озвучувати свої скарги на протікання хвороби. Вважає, що до таких наслідків могло призвести перенесене в дитинстві [PERSON] захворювання на полімієліт. Коли пацієнтка поступила до них у відділення, сумісно було вирішено встановити [PERSON] апарат Ілізарова, що ними й було зроблено. Під час встановлення апарату лікарем було дотримано всіх необхідних дій і операція пройшла успішно. Згідно висновків експертизи № 62 від 12.05.2014 року, лікування хворої [PERSON] здійснювалось згідно стандартам лікування хворих травматологічного профілю. В лікувальних заходах лікарів „Нікопольської міської лікарні № 1" відсутні навмисні дії, які призвели до результатів лікування пацієнтки гр.[PERSON] Із анамнезу, вказаному в історії хвороби № 1182 гр.[PERSON] у дитинстві перенесла інфекційний артрит. Тому існує вірогідність впливу перенесеного в дитинстві інфекційного артриту на результати лікування, зокрема, на перебіг після травматичних дегенеративно-дистрофічних змін в фалангах та суглобах кисті. Крім того, порушення у веденні медичної документації лікарем [PERSON] не перебуває в причинно-наслідковому зв"язку з результатами проведеного лікування, тому, що встановлені ускладнення обумовлені тяжкістю і характером безпосередньо травми променево-зап"ястного суглобу (згинальний внутрішньо-суглобний, уламковий перелом) (а.с.78-88). З огляду на вищевикладене, суд не вбачає в діях лікарів-травматологів „Нікопольської міської лікарні № 1" ДОР винних дій, які спричинили каліцтво позивачки і вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed