Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-24 00:00:00

У квітні 2016 року ПрАТ "ДНІПРОТУРИСТ" звернулося до суду з позовом до [PERSON], в якому просило визнати недійсним договір безвідсоткової цільової позики від 22 жовтня 2012 року, укладений між ПрАТ "ДНІПРОТУРИСТ" та [PERSON] про надання позики у розмірі 100 000 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 22 жовтня 2012 року між ПрАТ "ДНІПРОТУРИСТ" в особі головного бухгалтера Саєнко О. М., діючої на підставі Статуту, та [PERSON] було укладено договір безвідсоткової цільової позики (далі - договір), за яким останній передав в борг позивачеві 100 000 грн. на 365 днів з моменту надходження коштів у касу позичальника, тобто до 22 жовтня 2013 року, а позичальник зобов'язався повернути суму позики протягом одного дня по закінченні зазначеного строку. 22 жовтня 2013 року сторони уклали додаткову угоду до договору, згідно п. 1 якої сторони дійшли згоди продовжити строк дії договору до остаточного виконання усіх зобов'язань, визначених у даному договорі. На момент звернення до суду договір є діючим, оскільки позивач не виконав свої зобов'язання за договором. Згідно пп. 8.35.34. п. 8.35 Статуту позивача, що діяв на момент укладення договору, рішення про отримання Товариством позик відносилось до виключної компетенції Наглядової ради ПрАТ "ДНІПРОТУРИСТ", яка жодних рішень про укладення договору не приймала і не знала про його укладення. Оскільки Наглядова рада позивача не приймала рішення про укладення спірного договору, то головний бухгалтер Саєнко О. М. не мала правових підстав від імені позивача укладати договір позики, а тому договір укладений неправомірно і є недійсним з моменту його вчинення. Позивач в судове засідання не з'явився, надав клопотання про розгляд справи без участі його представника, цим же клопотанням позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, надав письмові пояснення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи суду не надавав, про причини неявки не повідомив, тому суд відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України з урахуванням згоди позивача вважає можливим провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 22 жовтня 2012 року між ПрАТ "ДНІПРОТУРИСТ" в особі головного бухгалтера Саєнко О. М., діючої на підставі статуту та [PERSON] було укладено договір позики (безвідсоткова цільова), за умовами якого останній зобов'язався надати позичальнику безвідсоткову цільову позику в розмірі 100 000 грн., а позивач зобов'язався прийняти позику, використати за цільовим призначенням і повернути названу позику позикодавцеві до 22 жовтня 2013 року (а.с. 7-8). 22 жовтня 2013 року між сторонами укладена додаткова угода до договору, у якій сторони дійшли згоди продовжити строк дії договору до остаточного виконання усіх зобов'язань, зазначених у договорі (а.с. 9). Як убачається з пп. 8.35.34. п. 8.35 Статуту ПрАТ "ДНІПРОТУРИСТ" (тут і далі - в редакції, яка діяла на час укладання спірного договору) прийняття рішень про отримання товариством (в тому числі дочірніми підприємствами, філіями, представництвами та іншими відокремленими підрозділами) кредитів і позик, крім тих, що відносяться до виключної компетенції Загальних зборів, належать до виключної компетенції Наглядової ради (а.с. 10-33). Крім того, згідно з пп. 8.47.2 та пп. 8.47.22 п. 8.47 Статуту, Голова Правління без довіреності діє від імені товариства, в тому числі вчиняє від імені товариства юридичні дії в межах, визначених цим Статутом, підписує від імені товариства договори, угоди, контракти тощо, рішення щодо укладення яких прийняті органами управління товариства, відповідно до компетенції. Підпунктом 8.47.6 п. 8.47 Статуту визначено, що Голова Правління забезпечує виконання рішень Загальних зборів, Наглядової ради, Правління, договірних та інших зобов'язань товариства. Підпункт 8.47.18 п. 8.47 Статуту передбачає, що Голова Правління видає від імені товариства довіреності. Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч. 1, 2 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Статтею 215 ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (статті 219, 220, 224 ЦК України тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статті 222, 223, 225 ЦК України тощо). Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та при наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред'явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину (пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"). У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність в силу закону у зв'язку з її оспоренням та не визнанням іншими особами. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, яка згідно з ч. 1 ст. 3607 ЦПК України є обов'язковою для судів. Згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Оскільки належних та допустимих доказів того, що Наглядовою радою ПрАТ "ДНІПРОТУРИСТ" приймалось рішення про отримання товариством позики від [PERSON], а також, що у головного бухгалтера товариства Саєнко О. М. були наявні повноваження для укладання спірного договору, суду не надано, і судом такі обставини не встановлені, тому суд приходить до висновку, що головний бухгалтер товариства Саєнко О. М., укладаючи 22 жовтня 2012 року від імені ПрАТ "ДНІПРОТУРИСТ" договір позики з [PERSON], діючи на підставі Статуту, як зазначено в договорі, не мала достатньої дієздатності для вчинення такого правочину. За вказаних обставин суд вважає, що договір від 22 жовтня 2012 року є недійсним в силу закону, тобто нікчемним, і визнання його судом недійсним не вимагається, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити. В той же час, у відповідності до ч. 1, абз. 2 ч. 5 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Враховуючи вказану вище норму та висновок суду про недійсність спірного договору, суд вважає необхідним стягнути на користь відповідача з позивача, одержані ним на виконання договору позики від 22 жовтня 2012 року, грошові кошти в розмірі 100 000 грн., застосувавши наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ст. 88 ЦПК України відповідач повинен відшкодувати на користь позивача судовий збір у розмірі 1 378 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved