Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищенаведеним позовом, а саме просить: визнати незаконним і скасувати рішення Сівко-Калуської сільської ради Калуського району №25 від 29.07.1999 року "Про внесення змін в рішення сільвиконкому №63 від 28.10.89р."; визнати недійсним і скасувати свідоцтво про право власності на домоволодіння [ADDRESS] , видане [PERSON] виконкомом Сівко-Калуської сільської ради 21.12.2000 року та зареєстроване в Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу №2 за реєстром №390; визнати недійсним і скасувати договір дарування житлового будинку [ADDRESS] , посвідчений 07 жовтня 2003 року приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Лесюк П.В. і зареєстрований в реєстрі за №7707; скасувати державну реєстрацію за [PERSON] і [PERSON] права власності на домоволодіння [ADDRESS] ; стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати. Позов мотивує тим, що до позивача нещодавно звернулась його сестра - [PERSON] з вимогою про виселення із домоволодіння [ADDRESS] . Такі вимоги відповідач [PERSON] обґрунтувала тим, що він не має жодних прав на цей будинок, оскільки вона і їх брат, [PERSON] , на підставі договору дарування житлового будинку вже давно є власниками домоволодіння і земельної ділянки, на якій воно розміщено. Позивач зазначає, що домоволодіння [ADDRESS] належало до суспільної групи "колгоспний двір" і побудоване в 1966 році. 14.02.1990 року виконавчим комітетом Калуської районної ради народних депутатів прийнято рішення №17, яким оформлено право власності на житлові будинки, які належать окремим громадянам та колгоспним дворам згідно додатків. В додатку №5 до рішення №17 від 14.02.1990 року затверджено список громадян власників житлових будинків по с. Сівка-Калуська Кропивницької сільської ради, де за №319 значиться [PERSON] (позивача дід по лінії матері) як власник колгоспного двору [ADDRESS] . Позивач по справі ( [PERSON] ) народився, з дня народження проживав і по сьогоднішні проживає у домоволодінні [ADDRESS] . Згідно із відповіддю Сівко-Калуської сільської ради від 22.02.2019 року (№42/02-15), станом на 01.01.1990 року, відповідно до записів погосподарської книги №4 за 1986-1990 роки господарство [NUMBER] відносилось до суспільної групи "колгоспний двір", в ньому проживали і були зареєстровані: голова двору [PERSON] (дід сторін по справі); донька [PERSON] (мама сторін по справі); зять [PERSON] (батько сторін по справі); самі сторони по справі (Позивач і Відповідачі); а також [PERSON] - брат сторін по справі. Відповідно до положень чинної на той момент статті 123 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року частки кожного з членів двору, незалежно від віку та працездатності, вважалися рівними, а тому Домоволодіння належало переліченим особам в рівних частках. [INFO] голова колгоспного двору [PERSON] помер. На момент його смерті була чинною стаття 563 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, відповідно до якої в разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається.Головою двору після смерті [PERSON] стала його донька [PERSON] (мама сторін по справі). [INFO] померла [PERSON] . Так як [PERSON] не залишила заповіту, а на день смерті згідно записів погосподарської книги №8 за 1991-1995 роки, станом на 01.01.1991 року, по [ADDRESS] були зареєстровані [PERSON] (чоловік померлої і батько сторін по справі), сам позивач і [PERSON] (відповідач), тому її частка була ними як членами колгоспного двору успадкована в рівних частинах відповідно до статті 529 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, яка визначала, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відтак, [PERSON] не міг стати головою колгоспного двору № [ADDRESS] , оскільки така можливість не була передбачена жодним чинним на той момент нормативно-правовим актом. Надалі, 29 липня 1999 року виконавчим комітетом Сівко-Калуської сільської ради Калуського району прийняте рішення №25 "Про внесення змін в рішення сільвиконкому №63 від 28.10.1989р., яким вирішено викласти в новій редакції додаток до рішення Кропивницької сільської ради №63 від 28.10.1989р. і право власності на житловий будинок [ADDRESS] сільською радою визнано за [PERSON] . Оскільки питання власності на житловий будинок [ADDRESS] вже було вирішене рішенням виконкому Кропивницької сільської ради народних депутатів №63 від 28.10.1989р. і рішенням виконкому Калуської районної ради народних депутатів №17 від 14.02.1990 року, а саме - оформлено право власності за [PERSON] , і, враховуючи суспільний статус домоволодіння "колгоспний двір", то рішення №25 від 29.07.1999р. є незаконним. На підставі рішення №25 від 29.07.1999р. [PERSON] отримав Свідоцтво про право власності на домоволодіння [NUMBER] , видане виконкомом Сівко-Калуської сільської ради 21.12.2000 року та зареєстроване в Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу №2 за реєстром №390. 07 жовтня 2003 року приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Лесюк П.В. посвідчено договір дарування житлового будинку, зареєстрований в реєстрі за №7707, відповідно до якого [PERSON] подарував, а відповідачі прийняли у дар житловий будинок [ADDRESS] . Позивач зазначає, що за таких обставин рішення Сівко-Калуської сільської ради Калуського району прийняте №25 від 29.07.1999 року є незаконним і підлягає скасуванню, а видане [PERSON] виконкомом Сівко-Калуської сільської ради 21.12.2000 року на його підставі свідоцтво про право власності на домоволодіння [NUMBER] та зареєстроване в Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу №2 за реєстром №390 і договір дарування житлового будинку, посвідчений 07 жовтня 2003 року приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Лесюк П.В., зареєстрований в реєстрі за №7707, є недійсними і підлягають скасуванню. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача, позов підтримує та просить суд його задоволити (а.с.61). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі, позов визнають, не заперечують щодо його задоволення (а.с.51,53,54) Представник відповідача Сівко-Калуської сільської ради подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, не заперечує щодо задоволення позову (а.с.42). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов слід задоволити, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Кропивницької сільської Ради народних депутатів №63 від 26 жовтня 1989 року вирішено затвердити списки в кількості 1530 будинків та домоволодінь, які розташовані на території Кропивницької сільської ради і належать окремим громадянам або колгоспним дворам на праві власності (а.с.12). На підставі цього рішення 14 лютого 1990 року виконавчим комітетом Калуської районної ради народних депутатів Івано-Франківської області прийнято рішення №17, яким оформлено право власності на житлові будинки, які належать окремим громадянам та колгоспним дворам згідно додатків (а.с.13). Відповідно до додатку №5 до рішення №17 від 14.02.1990 року, яким затверджено список громадян власників житлових будинків по с. Сівка-Калуська Кропивницької сільської ради, за №319 значиться [PERSON] , як власник колгоспного двору по [ADDRESS] (а.с.14-16). Також відповідно до відповіді на запит Сівко-Калуської сільської ради від 22.02.2019 року (а.с.17) згідно запису в погосподарській книзі за №4 Кропивницької сільської ради, станом на 01.01.1990 року, будинковолодіння по [ADDRESS] відносилося до суспільної групи «колгоспний двір. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак, у даній справі, слід керуватися положенням ЦК УРСР в редакції 1963 року. А оскільки в даній справі йдеться про колгоспний тип двору, тому слід керуватися статтями цього ж Кодексу, які регламентували правовідносини в колгоспному дворі до 16 грудня 1993 року і які були виключені з цього кодексу у зв`язку з введенням в дію Закону України "Про власність". Як роз`яснено в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", положення статей 17, 18 Закону України "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР ( у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно з ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР (у відповідній редакції) розмір частки члена двору встановлюється, виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. З відповіді на запит Сівко-Калуської сільської ради від 22.02.2019 року (а.с.17) вбачається, що згідно запису в погосподарській книзі за №4 Кропивницької сільської ради, станом на 01.01.1990 року, в господарстві по [ADDRESS] були зареєстровані та проживали: голова двору - [PERSON] (дід сторін по справі); донька [PERSON] (мати сторін по справі); зять [PERSON] (батько сторін по справі); [PERSON] (відповідачка); [PERSON] (відповідач); [PERSON] (брат сторін по справі), а також [PERSON] (позивач). Отже, дане будинковолодіння по [ADDRESS] належало вказаним особам на праві спільної сумісної власності. Матеріалами справи встановлено, що [INFO] помер [PERSON] (а.с.19), який був головою колгоспного двору по [ADDRESS] . Як роз`яснено у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» в редакції, чинній на виникнення спірних правовідносин, правила статті 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01 липня 1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Отже, на момент смерті [PERSON] була чинною стаття 563 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, відповідно до якої в разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається. Судом встановлено, що [INFO] також померла [PERSON] (а.с.20). Після її смерті відкрилася спадщина на відповідну частку домоволодіння по [ADDRESS] . Водночас відповідно до рішення виконавчого комітету Сівко-Калуської сільської ради Калуського району від 29 липня 1999 року №25 «Про внесення змін в рішення сільвиконкому №63 від 28.10.1989року» вирішено викласти в новій редакції додаток до рішення Кропивницької сільської ради №63 від 28.10.1989 року, а саме право власності на житловий будинок [ADDRESS] визнано за [PERSON] (а.с.22). Оскільки питання власності на житловий будинок [ADDRESS] вже було вирішене рішенням виконкому Кропивницької сільської ради народних депутатів №63 від 28.10.1989 р. і рішенням виконкому Калуської районної ради народних депутатів №17 від 14.02.1990 року, а саме - оформлено право власності за [PERSON] , і, враховуючи суспільний статус домоволодіння "колгоспний двір", те, що дане будинковолодіння належало на праві спільної сумісної власності всім членам колгоспного двору, то рішення виконавчого комітету Сівко-Калуської сільської ради Калуського району від 29 липня 1999 року №25 «Про внесення змін в рішення сільвиконкому №63 від 28.10.1989року» є незаконним, так як ним повторно вирішене питання про право власності на житловий будинок без будь-яких правових підстав. Положеннями статті 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Отже, оскільки дане рішення порушує права позивача, як співвласника будинковолодіння [ADDRESS] , слід визнати незаконним і скасувати рішення Сівко-Калуської сільської ради Калуського району №25 від 29.07.1999 року "Про внесення змін в рішення сільвиконкому №63 від 28.10.1989року. За таких обставин також, відповідно, слід визнати недійсним і скасувати свідоцтво про право власності на домоволодіння [ADDRESS] , видане [PERSON] виконкомом Сівко-Калуської сільської ради 21.12.2000 року та зареєстроване в Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу №2 за реєстром №390, яке видано на підставі вказаного рішення Сівко-Калуської сільської ради Калуського району №25 від 29.07.1999 року "Про внесення змін в рішення сільвиконкому №63 від 28.10.1989року. Щодо вимог про визнання недійсним договору дарування. Згідно зі статтею 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У статті 215 Цивільного кодексу України визначаються загальні правові підстави визнання правочину недійсним. Так, частиною 1 цієї статті визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до договору дарування житлового будинку від 07.10.2003 року (а.с.23), посвідченого приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Лесюком П.В. та зареєстрованим в реєстрі за №7707, [PERSON] подарував, а відповідачі [PERSON] та [PERSON] прийняли у дар житловий будинок [ADDRESS] . Оскільки суд прийшов до висновку, що слід визнати незаконним і скасувати рішення Сівко-Калуської сільської ради Калуського району №25 від 29.07.1999 року "Про внесення змін в рішення сільвиконкому №63 від 28.10.1989року, враховуючи, що дарування спірного будинковолодіння здійснено [PERSON] , який не був єдиним власником цього майна, суд приходить до висновку про невідповідність договору дарування від 07.10.2003 року вимогам цивільного законодавства, що за правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України є підставою для визнання недійсним оспореного договору дарування згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України. Відповідно до абзацу 2 ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Згідно до частини 8 статті 30 ЦПК України, вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій розглядаються судом, визначеним за правилами підсудності щодо розгляду спору, похідними від якого є такі вимоги. Позовна вимога позивача з приводу скасування державної реєстрації за [PERSON] і [PERSON] права власності на домоволодіння [ADDRESS] є похідною від позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування. За таких обставин, оскільки договір дарування від 07.10.2003 року слід визнати недійсним, то позовні вимоги в частині скасування державної реєстрації за відповідачами права власності на вказане домоволодіння є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі ст.141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню в рівних частках понесені судові витрати на загальну суму 3073,60 грн. (а.с.1), тобто з кожного по 768,40 грн., оскільки солідарне стягнення судових витрат не передбачено діючим законодавством. На підставі викладеного, ст.ст. 120, 123, 563 ЦК УРСР (в редакції 1963року), ст.ст. 202, 203, 215 ЦК України, ст.ст. 19, 30, 141, 206, 259, 263-265 ЦПК України, -

Outcome: approved