Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що вона набула право власності на 1/4 частину квартири за адресою: [ADDRESS] за рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 квітня 2014 року. Інші 3/4 частини вищезазначеної квартири належать відповідачу по справі, [PERSON] 1/2 частина - шляхом приватизації, 1/4 частина - шляхом спадкування після смерті батька, [PERSON] Відповідач не пускає позивача в спірну квартиру, чим порушує її право власності. Позивач просить зобов'язати відповідача [PERSON] припинити чинити дії, які перешкоджають позивачу реалізовувати право щодо користування жилим приміщенням - квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS], вселити позивача разом із неповнолітніми дітьми в квартиру [ADDRESS]. В судове засідання позивач не з'явилася, надала суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності без проведення фіксації судового процесу, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити їх в повному обсязі, проти заочного розгляду не заперечує. В судове засідання відповідач не з'явився, причини неявки суду не повідомив, заперечень не надав. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв'язку з чим, на підставі ст.ст. 197, 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Суд дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню у зв'язку з наступним. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності, на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11.04.2104 року належить 1/4 частина квартири [ADDRESS], що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Згідно з ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року", Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною першою статті 321 ЦК України закріплено непорушність права власності в тому, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статею 155 ЖК України передбачено, що жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Таким чином позовні вимоги [PERSON] щодо зобов'язання відповідача [PERSON] припинити чинити дії, які перешкоджають позивачу реалізовувати право щодо користування жилим приміщенням - квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] та вселення позивача підлягають задоволенню. Згідно зі ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватись займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Частиною третьою статті 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання особи у віці від 10 до 14 років та фізичної особи, яка не досягла 10 років є місце проживання її батьків. Законом України " Про охорону дитинства" від 26.04.2001 року, зокрема ст. 18, передбачено, що діти-члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватись займаним приміщенням нарівні з власником або наймачами. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги що неповнолітні діти позивача не є співвласниками спірної квартири, законних підстав для прийняття рішення про їх вселення не має. Тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Outcome: partial