Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до Гостомельської селищної ради Київської області, [PERSON] , треті особи: Приватне підприємство «Мегаполісбуд», [PERSON] , [PERSON] , Комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство» про визнання незаконними та скасування рішень ради, витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, мотивуючи свої вимоги тим, що Прокуратурою області за результатами вивчення законності розпорядження землями лісогосподарського призначення виявлено порушення вимог законодавства при відведенні Г остомельською селищною радою земельних ділянок у приватну власність громадянам для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд. Зокрема, рішеннями Гостомельської селищної ради від 21.10.2010 № 1449-56-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» затверджено проекти землеустрою та передано безкоштовно у приватну власність двох громадян земельні ділянки площею по 0,1га кожна для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в селищі Гостомель. Так, [PERSON] відведено земельну ділянку зазначеною площею та цільовим призначенням по [ADDRESS] , [PERSON] - по [ADDRESS] . На підставі вказаних рішень ради видано державні акти на право власності на земельні ділянки. Зокрема, [PERSON] - серії ЯЛ 361639 від 02.11.2010, [PERSON] - серії ЯЛ № 361637 від 02.11.2010. В подальшому право власності на вказані земельні ділянки набуто ПП «Мегаполісбуд». Так, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3210945900:01:101:0205, що розташована за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1 та з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, належало ПП «Мегаполісбуд» на підставі свідоцтва про право власності № 51001577 від 28.12.2015 виданого Реєстраційною службою Ірпінського міського управління юстиції Київської області. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 27590110 від 28.12.2015 Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області. Право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3210945900:01:101:0204, що розташована за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, належало ПП «Мегаполісбуд» на підставі свідоцтва про право власності № 50904535 від 25.12.2015, виданого Реєстраційною службою Ірпінського міського управління юстиції Київської області. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 27529348 від 25.1,2.2015 Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області. В свою чергу, ПП «Мегаполісбуд» на підставі договорів купівлі-продажу від 12.04.2017 № № 120, 123 право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 3210945900:01:101:0205 та 3210945900:01:101:0204 відчужено на користь [PERSON] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 12.04.2017 приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Шептицькою С.В. внесено запис про перехід права власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 3210945900:01:101:0205 та 3210945900:01:101:0204, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] площею по 0,1 га кожна та цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексними номерами: 34759370, 34759590 від 12.04.2017). Зазначені рішення Гостомельської селищної ради є незаконними та мають бути скасовані з наступних підстав. Водночас, перевіркою установлено, що рішеннями Гостомельської селищної ради від 21.10.2010 № 1449-56-V у приватну власність двох громадян передано земельні ділянки, загальною площею 0,2 га державної власності, які знаходяться за межами населеного пункту селища Гостомель. Зокрема, за інформацією управління Держземагентства у м. Ірпені від 20.03.2015 № 0-1017-0.4-315/2-15 та 18.01.2017 № 99-1017-99.4-12/2-17 згідно з планово-картографічними матеріалами земельні ділянки з кадастровими номерами 3210945900:01:101:0205 та 3210945900:01:101:0204, знаходяться за межами населеного пункту. Землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, не лісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність, який визначається нормами Конституції України, ЗК України, іншими законами й нормативно-правовими актами. На момент відведення спірні земельні ділянки згідно з інформацією КП «Святошинське лісопаркове господарство» від 21.11.2014 № 873 та ВО «Укрдержліспроект» від 13.12.2016 № 817, долученого до неї фрагменту накладення земельних ділянок з кадастровими номерами 3210945900:01:101:0205 та 3210945900:01:101:0204 на планово-картографічні матеріали лісовпорядкування 2010 року та на публічну кадастрову карту, у власність [PERSON] та [PERSON] , земельні ділянки накладаються на квартал 19 Київського лісництва Святошинського ЛПГ та перебували у постійному користуванні лісгоспу. За інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 08.10.2014, спірна територія була лісами ще з радянських часів. Так, на підставі Постанови ЦК КПУ і Ради Міністрів УРСР від 20.06.1956 року № 673 та рішення виконкому Київської міської ради від 07.08.1956 року № 1186 створено Святошинське лісопаркове господарство. Загальна площа Святошинського лісопаркового господарства на момент створення становила 14167 га, вказані землі передано без вилучення із Держлісфонду України. У подальшому державне комунальне підприємство Святошинське лісопаркове господарство реорганізовано в комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство». Лісовпорядні роботи проводилися в 1945-46, 1952-59, 1969, 1979, 1989, 1999, 2009 роках. Так, згідно з проектами організації і розвитку лісового господарства Київського лісництва Святошинського лісопаркового господарства 1999 року та 2010 року матеріали лісовпорядкування розглянуто на лісовпорядних комісіях, створених в державних органах лісового господарства України, протоколи яких затверджувались державними органами лісового господарства («Інструкція» частина 2 пункт 15,1 Москва - 1990). Основні положення Проекту організації і розвитку лісового господарства лісовпорядкування 1999 та 2010 років затверджено протоколами другої лісовпорядної наради від 11.01.2000 та 08.05.2012, які розміщені в Проекті, як підтвердження виконання даного виду робіт при лісовпорядкуванні. Вказаними матеріалами лісовпорядкування повністю підтверджено факт віднесення спірних земельних ділянок до земель лісового фонду, згідно з якими зазначені ділянки розташовані у кварталі 19 Київського лісництва Святошинського лісопаркового господарства. Згідно з проектом організації лісового та мисливського господарства Київського лісництва 1999 та 2010 років, том 2 (таксаційний опис, поквартальні суми площ та загальних запасів насаджень), земельні ділянки передані спірними рішеннями у власність третіх осіб по справі є земельними ділянками лісогосподарського призначення, вкритими лісовою рослинністю. Спірні земельні ділянки передано з порушенням порядку зміни цільового призначення земель. Крім того, згідно інформації Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства погодження щодо відведення у власність та зміни цільового призначення вказаної земельної ділянки не надавалось, що є порушенням вимог ст. 20 Земельного кодексу України. Таким чином, цільове призначення вказаної земельної ділянки змінено в порушення вказаних норм земельного та лісового законодавства не уповноваженим органом, за відсутності погодження органу виконавчої влади з питань лісового господарства, землю відведено для житлової забудови за межами населеного пункту, що є підставою для визнання спірних рішень Гостомельської селищної ради незаконними та їх скасуванню в судовому порядку. Способами захисту прав на земельні ділянки, що передбачені ст. 152 Земельного кодексу України, є визнання прав на них, визнання недійсними угод та рішень органів виконавчої влади та місцевого самоврядування. З огляду на викладене, Гостомельською селищною радою Київської області з перевищенням визначених законом повноважень в порушення вимог ст.ст. 12, 20, 38, 39, 84, 116, 118, 122, 149, п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України, ст.ст. 33, 56, 57 Лісового кодексу України, п. 34 ст. 36 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» земельні ділянки державної власності лісогосподарського призначення, що знаходилась за межами населеного пункту сел. Гостомель, без вилучення у постійного користувача передано у приватну власність [PERSON] та [PERSON] для будівництва та обслуговування жилбго будинку, господарських будівель і споруд, у зв`язку з чим рішення селищної ради від 21.10.2010 № 1449-56-V є незаконними та маютьбути визнані недійсними на підставі ст. ст. 16, 21, 393 ЦК України та ст. ст. 152, 153 ЗК України. Крім того, Указом Президента України від 01.05.2014 №446/2014 «Про зміну меж національного природного парку «Голосіївський» його територію розширено на 6263,62 га. Згідно пояснювальної записки та проектних матеріалів до вищевказаного Указу Президента України, розширення зазначеного заказника відбулось за рахунок лісових земель - кварталів та виділів КП «Святошинське лісопаркове господарство», за рахунок якого відведено спірні земельні ділянки. Таким чином, спірні земельні ділянки, що відведені Гостомельською селищною радою Київської області під забудову, наразі є територією національного природного парку «Голосіївський», розширені межі якого визначені по межах кварталів та виділів Київського лісництва Святошинського лісопаркового господарства. Наявність матеріалів лісовпорядкування засвідчує факт віднесення спірних земель до лісових, а з урахуванням Указу Президента України від 01.05.2014 №446/2014 та проекту зміни меж Національного природного парку «Голосіївський» шляхом розширення його території на 6462,62 га, одночасно і до земель природно-заповідного фонду. Компетенція Кабінету Міністрів України визначена ст.ст. 122, 149 Земельного кодексу України. Уповноваженим розпоряджатися спірними земельними ділянками, наразі є Кабінет Міністрів України. Спірними відносинами порушено право власності держави на землі лісового фонду та природоохоронного призначення, які мають обмежений режим використання, а також інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання лісогосподарських земель, їх відтворення. Оскаржуваними рішеннями і діями щодо передачі у приватну власність, зміни цільового призначення порушено право власності держави на землі лісового фонду, які не можуть передаватися з державної у приватну власність, а також інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання лісогосподарських земель, їх відтворення. Крім того, враховуючи той факт, що наразі спірні земельні ділянки відносяться до території національного природного парку, порушені вимоги природоохоронного законодавства, які встановлюють особливий статус земель природно-заповідного фонду України. Зокрема, розширення меж національного природного парку «Голосіївський» відбулося за рахунок земель лісового фонду КП «Святошинське лісопаркове господарство» та вказані ліси мають велике екологічне та рекреаційне значення. Територія, що розглядається, характеризується великим видовим різноманіттям рослин і тварин, деякі з них є рідкісними та зникаючими. Отже, оскаржувані земельні ділянки являються дуже цінною територією у науковому, екологічному, природоохоронному та рекреаційному відношенні. Проте Кабінет Міністрів України не має контрольних повноважень у сфері земельних правовідносин, тобто не має функцій по виявленню порушень у цій сфері. Прийнятим рішенням Гостомельської селищної ради Київської області від 21.10.2010 № 1449-56-V порушено право власності держави на земельні ділянки лісогосподарського призначення, за відсутності відповідних повноважень передано у приватну власність [PERSON] та [PERSON] . Підставою для звернення прокурора до суду із даним позовом є порушення права Кабінету Міністрів України та перевищення органом місцевого самоврядування наданих ст.ст. 122, 149 Земельного кодексу України повноважень при розпорядженні земельними ресурсами державної форми власності земель лісогосподарського призначення. Власник має право витребувати своє майно в усіх випадках від особи, яка заволоділа ним незаконно, без відповідної правової підстави (стаття 387 ЦК) та від особи, яка набула його безвідплатно в особи, яка не мала право його відчужувати (частина 3 статті 388 ЦК). Отже, здійснення Гостомельською селищною радою розпорядження спірними земельними ділянками не у спосіб та не у межах повноважень, передбачених законом, не може оцінюватись вираженням волі власника - Українського народу (в особі уповноваженого органу на розпорядження ланими земельними ділянками - Кабінету Міністрів України). Витребування спірного майна на користь держави з володіння [PERSON] відповідає критерію законності: витребування із його власності спірного майна здійснюється на підставі норми статті 388 ЦК, яка відповідає вимогам доступності, чіткості передбачуваності, офіційний текст якої є публічним та загальнодоступним. Прийняття рішення про передачу у приватну власність [PERSON] та [PERSON] у справі об`єктів державної власності фактично позбавляє Український народ в особі відповідного державного органу уповноваженого на розпорядження спірними земельними ділянками можливості володіти, користуватися та розпоряджатися об`єктом державної власності, який відповідно до норм земельного та лісового законодавства не може бути відчужений в приватну власність. Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям об`єкта із державної власності, становлять суспільний публічний інтерес, а незаконність рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого об`єкт вибув із державної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. У зв`язку з вищевикладеним просить суд визнати поважними причини пропуску прокурором строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом та поновити його, захистивши право. Визнати незаконними та скасувати рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 21.10.2010 № 1449-56-V«Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», якими передано у власність [PERSON] земельну ділянку в [ADDRESS] , площею 0,1 га; [PERSON] земельну ділянку в [ADDRESS] площею 0,1 та. Витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з чужого незаконного володіння [PERSON] земельні ділянки загальною площею 0,2 га з «цільовим призначенням для ведення лісового господарства з кадастровим номером 3210945900:01:101:0204 за адресою: [ADDRESS] та з кадастровим номером 3210945900:01:101:0205 за адресою: [ADDRESS] ., загальною вартістю 27 926,00 грн. Судові витрати покласти на відповідачів. В судовому засіданні прокурор позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити. В судове засідання Кабінет Міністрів України свого представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. В матеріалах справи містяться пояснення від представника Кабінету Міністрів України за змістом якого просить суд позов задовольнити у повному обсязі. Також в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи без їх участі. В судове засідання відповідач Гостомельська селищна рада Київської області свого представника не направила, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. При цьому, представник відповідача була присутня під час розгляду даної справи в підготовчому судовому засіданні та при судовому розгляді. Також в матеріалах справи міститься заява від представника відповідача про застосування строків позовної давності та заперечення на позовну заяву за змістом якого у задоволенні позову просять відмовити. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. В судове засідання третя особа Приватне підприємство «Мегаполісбуд» свого представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. В матеріалах справи містяться заява від представника третьої особи про застосування строків позовної давності та додаткові письмові пояснення за змістом яких просить суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. При цьому, представники третьої особи були присутні при судовому розгляді даної справи. В судове засідання третя особа [PERSON] не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. В матеріалах справи міститься заява від третьої особи про розгляд справи без його участі, щодо вирішення спору покладається на розсуд суду. В судове засідання третя особа [PERSON] не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. В судове засідання третя особа Комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство» свого представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Суд, вислухавши обгрунтування прокурора, дослідивши письмові докази по справі, вважає позов таким, що не підлягає до задоволення у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Судом встановлено, що Прокуратурою області за результатами вивчення законності розпорядження землями лісогосподарського призначення виявлено порушення вимог законодавства при відведенні Г остомельською селищною радою земельних ділянок у приватну власність громадянам для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд. Зокрема, рішеннями Гостомельської селищної ради від 21.10.2010 № 1449-56-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» затверджено проекти землеустрою та передано безкоштовно у приватну власність двох громадян земельні ділянки площею по 0,1га кожна для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в селищі Гостомель. Так, [PERSON] відведено земельну ділянку зазначеною площею та цільовим призначенням по [ADDRESS] , [PERSON] - по [ADDRESS] . На підставі вказаних рішень ради видано державні акти на право власності на земельні ділянки. Зокрема, [PERSON] - серії ЯЛ 361639 від 02.11.2010, [PERSON] - серії ЯЛ № 361637 від 02.11.2010. В подальшому право власності на вказані земельні ділянки набуто ПП «Мегаполісбуд». Так, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3210945900:01:101:0205, що розташована за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1 та з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, належало ПП «Мегаполісбуд» на підставі свідоцтва про право власності № 51001577 від 28.12.2015 виданого Реєстраційною службою Ірпінського міського управління юстиції Київської області. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 27590110 від 28.12.2015 Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області. Право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3210945900:01:101:0204, що розташована за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, належало ПП «Мегаполісбуд» на підставі свідоцтва про право власності № 50904535 від 25.12.2015, виданого Реєстраційною службою Ірпінського міського управління юстиції Київської області. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 27529348 від 25.1,2.2015 Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області. В свою чергу, ПП «Мегаполісбуд» на підставі договорів купівлі-продажу від 12.04.2017 № № 120, 123 право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 3210945900:01:101:0205 та 3210945900:01:101:0204 відчужено на користь [PERSON] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 12.04.2017 приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Шептицькою С.В. внесено запис про перехід права власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 3210945900:01:101:0205 та 3210945900:01:101:0204, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] площею по 0,1 га кожна та цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексними номерами: 34759370, 34759590 від 12.04.2017). Матеріали справи свідчать, що Перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся з позовом в інтересах держави в особі Ірпінської міської ради у серпні 2017 року. Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові по справі № 6-178цс15, перебіг строку позовної давності за позовами прокуратури, поданими в інтересах державних органів, органів місцевого самоврядування має рахуватись з часу, коли відповідний орган довідався чи міг довідатись про порушення його прав чи особу, що їх порушила, а не з часу отримання таких даних прокуратурою. Аналогічна позиція міститься в постанові Верховного Суду України у справі № 6-68цс15 від 16.09.2015. Крім того, у постанові по справі № 6-152цс14 від 29.10.2014 Верховний Суд України зазначив, що перебіг позовної давності починається з моменту, коли державний орган дізнався про порушення свого права, а не з моменту проведення прокуратурою перевірки. Аналогічну позицію займає і Верховний Суд. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 362/44/17 зазначено наступне: «...65. Якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах...». Отже, строк позовної давності для прокурора починає відраховуватися із того самого моменту, що і для позивачів - з часу, коли відповідний орган довідався чи міг довідатись про порушення його прав чи особу, що їх порушила. З прохальної частини позовної заяви вбачається, що прокурор просить суд визнати поважними причини пропуску прокурором строку позовної давності для звернення до суду. Однак, суд не знаходить підстав для задоволення заявленої вимоги оскільки з матеріалів справи вбачається, що прокуророві Київської області про оскаржуване ним рішення Гостомельської селищної ради від 2010 року, яким було відведено земельні ділянки по [ADDRESS] та [ADDRESS] стало відомо ще в 2010 році, що підтверджується наступним. На адресу Гостомельської селищної ради прокурором м. Ірпеня прокуратури Київської області 06.10.2010 року за №8802 направлено вимогу про надання оригіналів рішень Гостомельської селищної ради щодо передачі у власність земельних ділянок по [ADDRESS] і [ADDRESS] , а також повний пакет документів, на підставі яких приймалися вказані рішення. На вказану вимогу радою було направлено оригінали відповідних рішень та повний пакет документів, на підставі яких приймалися вказані рішення. Більш того, на адресу Гостомельської селищної ради прокурором м. Ірпеня прокуратури Київської області неодноразово направлялись вимоги про надання належним чином завірених копій рішень Гостомельської селищної ради щодо передачі у власність земельних ділянок по [ADDRESS] і [ADDRESS] по непарній стороні із наданням графічних матеріалів місця розташування земельних ділянок, а саме: 13.01.2011 року за № 312 у строк до 14.01.2011 року на виконання завдання прокуратури Київської області щодо законності надання радою земельних ділянок; 11.02.2011 року за № 1425 у строк до 11.02.2011 року за зверненням народного депутата України; 04.07.2011 року за № 5081 у строк до 05.07.2011 року на виконання завдання прокуратури Київської області; 05.11.2011 року за № 77-8238 вих. 11 у строк до 18.11.2011 року прокурором м. Ірпеня прокуратури Київської області. 25 жовтня 2010 року оригінали рішень Гостомельської селищної ради щодо передачі у власність земельних ділянок по [ADDRESS] і [ADDRESS] , а також повний пакет документів, на підставі яких приймалися вказані рішення були надані для вивчення прокурору м. Ірпеня Київської області та на сьогоднішній день не повернуті . Зазначені вище обставини свідчать про обізнаність прокурорів прокуратури Київської області про відведенні земельні ділянки по [ADDRESS] та [ADDRESS] в селищі Гостомель , починаючи з жовтня 2010 року. З матеріалів справи також вбачається, що Кабінет Міністрів України в силу наділених повноважень через спеціально створені уповноважені органи в галузі земельних відносин, що здійснюють контроль за використанням та охороною земель, міг довідатися про порушене право з моменту прийняття Гостомельською селищною радою оспорюваного рішення, а саме 21 жовтня 2010 року. Також, з відповіді КП "Святошинське лісопаркове господарство" від 21.11.2014 № 873, яка наявна в матеріалах справи, зазначено, що з листа прокуратури м. Києва їй стало відомо, що протягом 2011-2012 року було пред`явлено 18 позовів на площу 2,7 га про скасування рішень Гостомельської селищної ради, державних актів та повернення земельних ділянок. Враховуючи те, що позов заявлено в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, він в силу наділених повноважень через спеціально створені уповноважені органи в галузі земельних відносин, що здійснюють контроль за використанням та охороною земель не міг не знати про те, що оспорювані земельні ділянки вибули з його розпорядження та користування та були передані у приватну власність. Таким чином, держава в особі її органів мала об`єктивну можливість дізнатися про порушення свого права саме під час прийняття рішення, строк позовної давності слід обраховувати з дня прийняття відповідного рішення ради, за яким відбулась передача прав власності (21 жовтня 2010 року). Тобто, строк позовної давності щодо витребування відповідних земельних ділянок закінчився 21 жовтня 2013 року, тоді як позов прокурором в інтересах Кабінету Міністрів України подано в серпні 2017 року. На сьогоднішній день Верховним судом сформована позиція щодо застосування строку позовної давності. Зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183 цс 18) з посиланням на практику Європейського суду з прав людини, зазначено що на віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність. Для уникнення дискримінаційної переваги цих суб`єктів порівняно з іншими суб`єктами права вони мають нести ризик застосування наслідків спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів. Зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовна давність була застосована без дискримінації на користь держави, є несумісною з принципом правової визначеності. З урахуванням цього, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку щодо необґрунтованості висновку про те, що позовна давність до правовідносин, пов`язаних з витребуванням майна, не застосовується. Велика Палата Верховного Суду вважає, що якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16 і Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц та від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц). У постанові від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави. Вказаний висновок Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне конкретизувати: позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів. У рішенні Європейського суду з прав людини від 09.01.2013 року по справі ««Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11, п. 137) зазначено, що Суд неодноразово ухвалював рішення про те, що строки давності слугують декільком важливим цілям, а саме: забезпечують правову визначеність та остаточність, захищають потенційних відповідачів від застарілих скарг, яким може бути важко протидіяти, і запобігають будь-якій несправедливості, якщо б така виникла, коли б суди змушені були розглядати справи щодо подій, котрі відбувалися у віддаленому минулому, на основі доказів, які могли стати недостовірними та неповними зі спливом часу. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях також вказав, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20.09.2011 року, заява № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 року, заяви № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Відповідно до ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи обставини справи, з урахуванням поданих відповідачами до ухвалення рішення заяв про застосування наслідків такого пропуску, суд вважає, що наявні підстави для відмовити в задоволенні позову у зв`язку з пропуском прокурором та позивачем позовної давності. При цьому до задоволення також не підлягає похідна позовна вимога про витребування земельних ділянок з володіння [PERSON] з наступних підстав. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу й протоколів N 2, 4, 7 і 11 до Конвенції" N 475/ 97-ВР від 17 липня 1997 року ратифікована Конвенція про захист прав людини й основоположних свобод 1950 року (Конвенція), Перший протокол і протоколи N 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В рішеннях Європейського суду з прав людини по справам «Федоренко проти України» від 30.06.2006р. та «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24.06.2003р. встановлено, що особа, яка вступає у цивільно-правову угоду з державним органом, має всі підстави розраховувати на те, що орган державної влади діє у межах своєї компетенції. У зазначених справах Європейський суд з прав людини приходив до висновку про порушення державами-учасницями Конвенції зазначеної норми у тих випадках, коли держава оспорювала права заявників на володіння майном, право на яке було отримане заявниками на підставі рішень, прийнятих органами державної влади, з тих підстав, що державний орган діяв з перевищенням своєї компетенції (доктрина ultra vires). У вказаних рішеннях Європейський суд з прав людини констатував порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки у обох наведених справах органи державної влади, які приймали рішення та укладали угоди, вважали себе компетентними на їх прийняття та укладання, при цьому національне законодавство не містило чітко виражених заборон на прийняття державним органом рішень та укладення угод з особами приватного права, і крім того, прийняття органом рішень і укладання з особами приватного права угод було звичайною практикою, а відтак особи приватного права мали всі підстави розраховувати на те, що орган державної вдали діє в межах компетенції. В рішенні по справі "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року Суд наголошував, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, "інтерес суспільства" та "умови, передбачені законом". Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав Суд, "справедливий баланс" має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Пошук такого справедливого балансу пролягає через всю Конвенцію ( 995_004). Далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе "індивідуальний і надмірний тягар" (див. рішення щодо Брумареску (Brumaresku). Крім того, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011 року, встановлено що заходи, застосовані державною щодо позбавлення права власності для того, щоб відповідати Конвенції, повинні бути законними і спрямованими на досягнення справедливого балансу між інтересами суспільства та інтересами заявника. Аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. На підставі вищевикладеного суд у задоволенні позову відмовляє у повному обсязі.

Outcome: dismissed