Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

Позивач звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю "Буковина" та просить стягнути з відповідачів в солідарному порядку суму боргу за договором позики у загальному розмірі 6 847 180,00 (шість мільйонів вісімсот сорок сім тисяч сто вісімдесят) гривень, а також суму сплаченого при подачі позову судового збору у розмірі 3 441,00 гривень. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 20 червня 2007 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], ТОВ "Буковина" в особі директора [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого позивач передала відповідачам у власність грошові кошти у сумі, еквівалентній 300 000 доларів США строком користування до 20 червня 2011 року. Відповідно до умов договору позики від 20 червня 2007 року, відповідачі зобов'язалися повернути позивачеві грошові кошти (суму позики) не пізніше 20 червня 2011 року з обов'язком сплати 10 процентів річних від суми позики. У разі не повернення суми позики у розмірі 300 000 доларів США до 20 червня 2011 року, відповідачі зобов'язалися в подальшому сплачувати 15 відсотків річних за користування коштами. Борг у зазначений строк відповідачі не повернули, до теперішнього часу ухиляються від обов*язку, покладеного на них, відповідно до вказаного договору позики. З метою відновлення свого порушеного права, позивач змушена звернутися з вказаним позовом до суду. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, на дали заяву про розгляд справи за їх відсутності. Відповідачі позовні вимоги визнали у повному обсязі та просили розглянути справу за їх відсутності, про що надали до суду відповідну заяву. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов обґрунтований та підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Конституцією України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. У відповідності до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Відповідно до ст. 1046 ЦПК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини 1 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом встановлено, що 20 червня 2007 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], ТОВ "Буковина" в особі директора [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого позивач передала відповідачам у власність грошові кошти у сумі, еквівалентній 300 000 доларів США строком користування до 20 червня 2011 року. Відповідно до умов договору позики від 20 червня 2007 року, відповідачі зобов'язалися повернути позивачеві грошові кошти (суму позики) не пізніше 20 червня 2011 року з обов'язком сплати 10 процентів річних від суми позики. У разі не повернення суми позики у розмірі 300 000 доларів США до 20 червня 2011 року, відповідачі зобов'язалися в подальшому сплачувати 15 відсотків річних за користування коштами. На підтвердження отримання грошових сум, сторонами було власноруч підписано Договір позики від 20.06.2007 року. Відносини позики, які виникли між позивачем, як позикодавцем, та відповідачами, як позичальниками, за своєю природою є одностороннім зобов'язанням (правочином), в якому відповідачі, як позичальники, зобов'язані повернути отриману ними грошову суму в строк, встановлений за домовленістю сторін (зазначений у договорі), а позивач, як позикодавець, має право прийняти виконання зобов'язання або вимагати належного виконання відповідачами свого обов'язку. Неодноразові вимоги позивача, щодо добровільного повернення боргу, не дали ніяких результатів, оскільки відповідачі постійно ухиляються, посилаючись на різні фактори, які заважають їм провести розрахунок з позивачем. За правилом ч. ч. 2 та 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргових документів у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Таким чином наявність боргового документа у кредитора без відповідної помітки про виконання зобов'язання свідчить про невиконання останнього. Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В розписці відповідачі однозначно узяли на себе обов'язок щодо повернення отриманої грошової суми у розмірі 300 000 доларів США до 20 червня 2011 року, однак до теперішнього часу позичені грошові кошти [PERSON] не повернули. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В силу вимог ч.1 ст.525 ЦК України одностороння відмова від забов язань, або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у забов язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 1 статті 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Факт укладення договору позики і отримання грошових коштів відповідачами підтверджується договором позики від 20 червня 2007 року, спільною заявою позивача і відповідачів про укладення мирових угод, а також спільною заявою позивача про стягнення боргу і визнання позовних вимог відповідачами. За таких обставин позовні вимоги є доведеними, оскільки вони підтверджені належними та допустимими доказами. Згідно з частиною 2 статті 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Частиною 2 статті 533 ЦК України встановлено, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі" роз'яснено, що оскільки ч.1 ст.192 ЦК України визначає законним платіжним засобом, обов'язковим до прийняття за номінальною вартістю на всій території України, грошову одиницю України - гривню, то при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір сум, що підлягає стягненню, грошову одиницю України - гривні (з наведенням розрахунків з переведенням іноземної валюти (яка була предметом позики) в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Станом на 04 листопада 2014 року за даними Національного банку України офіційний курс гривні до долару США становить - 1295, 00 гривень за 100 доларів США (електронний ресурс: www.bank.gov.ua), отже сума основного боргу становить 3 885 000 гривень (300 000 доларів США x 12,95 курс гривні за 1 долар США). Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Згідно з частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною першою статті 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Відповідно до частини 1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Статтею 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Відповідачами умови договору позики грошових коштів від 20 червня 2007 року було порушено і виконання грошового зобов'язання прострочено, оскільки позику не повернуто позивачу у встановлений строк до 20 червня 2011 року, що є підставою для стягнення з відповідачів суми позики та 10 (десяти) процентів річних від суми позики за період прострочення з 20 червня 2007 року по 20 червня 2011 року та 15 (п'ятнадцяти) процентів річних за період прострочення з 20 червня 2011 року по теперішній час за користування чужими коштами. Згідно із договором позики від 20 червня 2007 року сума боргу складає 3 885 000 гривень, отже період прострочення сплати щорічних 10 процентів від суми позики з 20 червня 2007 року по 20 червня 2011 року складає 1460 днів і дорівнює в сумі 1 554 000 гривень (3 885 000 грн. х 10% : 365 днів х 1460 дні). Період прострочення сплати щорічних 15 процентів від суми позики з 20 червня 2011 року по 19 листопада 2013 року складає 882 дні і дорівнює в сумі 1 408 180 гривень (3 885 000 грн. х 15% : 365 днів х 882 дні). Таким чином, сума основного боргу яка підлягає стягненню з відповідачів становить 3 885 000 гривень; 1 554 000 гривень - 10 процентів за користування чужими грошовими коштами (період прострочення з 20.06.2007р. по 20.06.2011р.); 1 408 180 гривень - 15 процентів за користування чужими грошовими коштами (період прострочення з 20.06.2011р. по 19.11.2013р.) Загальна сума боргу становить 6 847 180,00 гривень. Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Також стягненню з відповідачів на користь [PERSON] підлягає судовий збір в сумі 3 441,00 гривень. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ч.1, 4 ст.174 ЦПК України відповідач може визнати позов протягом часу судового розгляду, шляхом викладення в адресованих до суду письмових заявах, які приєднуються до справи. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] є обгрунтованими, підтверджені наданими доказами і визнаються відповідачем, суд ухвалює рішення про задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved