Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-26 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (надалі за текстом - позивач) звернулось до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 1), [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 2), [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 3), [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 4), третя особа - Служба у справах дітей Подільської районної у м. Києві державної адміністрації (надалі за текстом - третя особа), про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26.04.2007 р. між позивачем та відповідачем 1 був укладений кредитний договір № 800000220 (надалі за текстом - кредитний договір) за умовами якого позивач надав відповідачу 1 кредит у розмірі 93 000 доларів США зі сплатою процентної ставки, яка становила 11,5 % річних. Відповідач 1 зобов'язалася прийняти, належним чином використати та повернути позивачу зазначені кредитні кошти у строки, передбачені договором, а також сплатити відповідну плату за користування кредитними коштами і виконати всі інші зобов'язання, визначені договором. В якості забезпечення виконання відповідачем 1 своїх зобов'язань щодо погашення кредиту, сплати відсотків та інших платежів, передбачених кредитним договором позивач та відповідач 1 уклали договір іпотеки від 26.04.2007 р. № 800000220-П (надалі за текстом - договір іпотеки), що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 3318, відповідно до умов якого відповідач 1 передала в іпотеку кредитне нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS]. Відповідач 1 не виконала взяті на себе зобов'язання, внаслідок чого станом на 26.09.2013 р. утворилась заборгованість за кредитом у розмірі 87 190 доларів США 70 центів, що за курсом НБУ в гривневому еквіваленті станом на 26.09.2013 року складає 696 915 грн. 27 коп., 17 595 доларів США 16 центів, що за курсом НБУ в гривневому еквіваленті станом на 26.09.2013 року складає 140 638 грн. 11 коп., заборгованість за відсотками, 44 248 доларів США 30 центів, що за курсом НБУ в гривневому еквіваленті станом на 26.09.2013 року складає 353 676 грн. 66 коп. розмір неустойки (пеня), однак позивач просив стягнути лише 11 % пені, що становить 38 904 грн. 43 коп. Позивачем здійснювались заходи щодо врегулювання спору в позасудовому порядку, однак жодних результатів не принесло. В зв'язку з чим, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права та просив звернути стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів по справі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з мотивів наведених в позовній заяві. Просив суд позов задовольнити, оскільки відповідач 1 свої договірні зобов'язання за договором про надання споживчого кредиту належним чином не виконує. Відповідач 1 та її представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували з мотивів наведених в письмових запереченнях проти позову. Третя особа в судове засідання не з'явилась, участь представника не забезпечила, про явку в судове засідання була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права на належне виконання умов кредитного договору, забезпеченого договором іпотеки, умовами якого передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечену вимогу в один із передбачених договором способів шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. Як встановлено судом, 26.04.2007 р. між позивачем та відповідачем 1 був укладений кредитний договір за умовами якого позивач надав відповідачу 1 кредит у розмірі 93 000 доларів США зі сплатою процентної ставки, яка становила 11,5 % річних. Відповідач 1 зобов'язалася прийняти, належним чином використати та повернути позивачу зазначені кредитні кошти у строки, передбачені договором, а також сплатити відповідну плату за користування кредитними коштами і виконати всі інші зобов'язання, визначені договором (а.с. 8 - 15). Відповідно до п. 3 кредитного договору, позичальник зобов'язується в порядку та на умовах договору повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі. У відповідності до п. 5.1 кредитного договору, банк вправі вимагати від позичальника дострокового виконання зобов'язань за кредитним договором. Незважаючи на взяті на себе за кредитним договором зобов'язання, відповідач 1 належно їх не виконував, внаслідок чого станом на 26.09.2013 р. утворилась заборгованість за кредитом у розмірі 87 190 доларів США 70 центів, що за курсом НБУ в гривневому еквіваленті станом на 26.09.2013 р. складає 696 915 грн. 27 коп., 17 595 доларів США 16 центів, що за курсом НБУ в гривневому еквіваленті станом на 26.09.2013 р. складає 140 638 грн. 11 коп., заборгованість за відсотками, 38 904 грн. 43 коп. - неустойка, що підтверджено розрахунком (а.с. 27 - 30). Позивачем здійснювались заходи щодо врегулювання спору в позасудовому порядку (а.с. 31-35). За змістом ст. 526 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк. Статтею 611 ЦК України встановлено правові наслідки порушення зобов'язання, за змістом якої у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема неустойка. Вказані обставини, з посиланням на належні та допустимі докази, відповідачами спростовані не були. Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Види забезпечення виконання зобов'язання визначені ч. 1 ст. 546 ЦК України і такими є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток. В якості забезпечення виконання відповідачем 1 своїх зобов'язань щодо погашення кредиту, сплати відсотків та інших платежів, передбачених кредитним договором позивач та відповідач 1 уклали договір іпотеки від 26.04.2007 р., що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 3318, відповідно до умов якого відповідач 1 передала в іпотеку кредитне нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] (а.с. 16 - 18). Згідно із п. 6.2 іпотечного договору, звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено іпотекодержателем на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або із договором про задоволення вимог іпотекодержателя Відповідно до вимог ст. ст. 3 -4 ЦПК України та ст. 20 ЦК України позивач обрав способом судового захисту вимоги про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру яка належить позичальнику. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником зобов'язання забезпеченого іпотекою, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. За рахунок предмета іпотеки він має право задоволити в повному обсязі свої вимоги з урахуванням сплати відсотків, неустойки, збитків та іншого. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 589 ЦК України встановлено, що у разі невиконання зобов'язання забезпеченого заставою, заставодержатель (іпотекодержатель) набуває право звернення стягнення на предмет застави (іпотеки). За рахунок предмета застави, іпотеки він має право задоволити в повному обсязі свої вимоги з урахуванням сплати відсотків, неустойки, збитків та іншого. Відповідно до ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. 7 червня 2014 р. набув чинності ЗУ №1304-VII від 3 червня 2014 р. «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Стаття 1 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» вказує на те, що протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; 2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки); 3) кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи. Суд вбачає, що даний закон розповсюджує свою дію на правовідносини, які склались між сторонами спору. Позичальник - відповідач 1 одержала кредит в іноземній валюті, у забезпечення його виконання передала в іпотеку квартиру, загальна площа якої не перевищує 37 кв.м., наявність в іпотекодавця у власності іншого нерухомого житлового майна судом не встановлена. Згідно ст. 4 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Враховуючи наведене, у вимогах банку про звернення стягнення на спірну квартиру слід відмовити з підстав, передбачених ЗУ №1304-VII від 3 червня 2014 р. Стаття 346 ЦК України визначає, що право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника. Що стосується вимог позивача про виселення відповідача та всіх мешканців із квартири, то суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Зі змісту ч. 1 ст. 383 ЦК України вбачається, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Статтею ст. 47 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 9 Житлового кодексу ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом. Статтею 109 Житлового кодексу встановлюється порядок виселення громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Частиною 3 вказаної статті чітко встановлений порядок виселення громадян з жилого приміщення на яке звернуто стягнення, зокрема: звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду та порядок виселення мешканців врегульовано також Законом України "Про іпотеку". Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Разом з тим, у ч. 1 ст. 40 вказаного Закону зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. У частинах 2 і 3 ст. 40 цього ж Закону законодавець встановлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Вказаний порядок виселення з житлового приміщення закріплений і Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Отже, законодавець вимагає дотримання обов'язкової процедури письмового попередження про звільнення житлового приміщення протягом одного місяця. Позивачем на підтвердження заявлених вимог долучено до матеріалів справи повідомлення в якому міститься вимога про звільнення мешканцями квартири [ADDRESS]. Однак, в порушення вимог ст. 109 ЖК України, ст. 40 ЗУ «Про іпотеку», позивачем не додано доказів отримання адресатами вказаного повідомлення чи відмови в його отриманні. Окрім того, обов'язковою умовою для виселення мешканців із житлового приміщення, яке забезпечує зобов'язання боржника, в даному випадку є задоволення судом позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, так як банком в порядку ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» заявлено про виселення мешканців одночасно із вимогою про звернення стягнення. Враховуючи ту обставину, що банк на даний час не має право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки та те, що в матеріалах справи відсутні належні докази того, що позивачем надсилалась мешканцям вимога про добровільне звільнення квартири [ADDRESS], суд приходить до переконання, що вимоги позивача про виселення відповідачів із вказаної квартири задоволенню не підлягають. Зважаючи на те, що згідно до умов кредитного кредитні кошти надавались в іноземній валюті на споживчі цілі, призначенням якого було придбання відповідачами однокімнатної квартири в житловому будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS], загальною площею 37 кв.м., а отже, з урахуванням положень вищенаведеного Закону не може бути примусово стягнуте майно (квартира), яке є предметом іпотеки. Як вбачається з довідок відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в м. Києві від 04.11.2013 р., відповідачі 1, 2 зареєстровані за вищевказаною адресою, тобто ця квартира, яка є предметом іпотеки, використовується як місце постійного проживання відповідача 1 та її родини. Доказів того, що у позичальника у власності знаходиться інше нерухоме житлове майно суду не надано. Загальна площа вказаної квартири не перевищує 140 кв. метрів. Частиною 1 статті 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа - Служба у справах дітей Подільської районної у м. Києві державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, слід відмовити. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed