Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами до відповідача ПАТ «Київенерго» про захист порушеного права споживача, визнання незаконним нарахування заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що 25.03.2016 року нею було отримано від відповідача вимогу про сплату заборгованості за спожиту енергію від 17.03.2016 року, з якої випливає, що станом на 01.03.2016 року у неї існує заборгованість перед відповідачем за спожиту електроенергію на суму 1030.50 грн., яка виникла внаслідок того, що спожита електрична енергія не оплачувалася нею у повному обсязі. В зв»язку із тим, що вона жодних правовідносин з відповідачем не має, вважає вказану вище вимогу незаконною, в зв»язку з чим звернулася до суду, просить про визнання незаконним нарахування відповідачем заборгованості за спожиту електроенергію. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав вимоги позовної заяви своєї довірительки, просив задовольнити позов з тих підстав, що вимога відповідача про сплату боргу є незаконною, його довірителька не перебуває з відповідачем у жодних правовідносинах. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, просила суд відмовити в їх задоволенні в повному обсязі, оскільки вони є необґрунтованими та недоведеними представником позивача в судовому засіданні. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] повинно бути відмовлено з наступних підстав. Взаємовідносини в сфері електроенергетики регулюються нормами Цивільного Кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України «Про електроенергетику», Правилами користування електричною енергією, затверджених Постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України №28 від 31.07.1996 року, у редакції постанови НКРЕ від 17.05.2005 року №910 зі змінами та доповненнями, Правилами користування електричною енергією для населення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1357 від 26.07.1999 року, іншими нормативно-правовими актами. Публічне акціонерне товариство «Київенерго» - енергокомплекс, що забезпечує повний цикл енергопостачання міста Києва, з єдиним процесом виробництва, транспортування і збуту теплової та електричної енергії Правовідносини з постачання фізичним особам електричної енергії регулюються статтею 714 ЦК України та Законом України «Про електроенергетику», Правилами користування електричної енергією для населення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України № 1357 від 26 липня 1999р. Відповідно до ст. 1 ПКЕЕН Правила обов'язкові для виконання всіма споживачами і енергопостачальниками незалежно від форм власності. Статтею 1 Закону України «Про електроенергетику» встановлено, що споживачами енергії є суб'єкти господарської діяльності та фізичні особи, що використовують енергію для власних потреб на підставі договору про її продаж та купівлю. Згідно статті 714 ЦК України передбачено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Стаття 4 Закону « Про житлово-комунальні послуги» передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Частиною 1 ст. 19 Закону "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Виробник - це суб'єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги. Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закону "Про житлово-комунальні послуги" передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону "Про житлово-комунальні послуги". Відповідно до вимог ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиціях умов договору (сплатила суму грошей), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції. Тобто вчинення споживачем дій у відповідь на дії енергопостачальника, а саме: постачання електричної енергії споживачеві, електроспоживання, оплата рахунків за спожиту електричну енергію підтверджують договірні правовідносини між споживачем і енергопостачальною організацією. Згідно із ч 2. ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Наявність відносин між сторонами, отже, і виникнення цивільних прав та обов'язків, підтверджується діями сторін: Відповідач здійснює постачання електричної енергії та надсилає Позивачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитої енергії, а споживач має здійснювати оплату виставлених рахунків. Електроустановки споживача підключені до електромережі ПАТ "Київенерго" з моменту введення житлового будинку [ADDRESS] в експлуатацію, заяви про відключення від електромережі на адресу енергопостачальної компанії не надходило, що підтверджує безоплатне споживання позивачем електричної енергії. Відповідачем було відкрито особовий рахунок [NUMBER] на ім'я [PERSON]. Відповідно до вимог ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтями 526, 625 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Частиною 1 стаття 901, частиною 1 статті 903 ЦК України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суду на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. З наведеного можна зробити переконливий висновок про те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору про надання послуг з електропостачання електричної енергії, є грошовим зобов'язанням, у якому серед інших прав і обов'язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора - вимагати сплату грошей за надані послуги. Споживач повинен бути зацікавленим в оформленні договору, адже предметом договору є зобов'язання енергопостачальника здійснювати безперебійне постачання електроенергії в необхідних споживачу обсягах з гарантованим рівнем надійності, безпеки та якості, за умови своєчасної оплати споживачем спожитого товару. В судовому засіданні було встановлено, що позивач не зверталась до ПАТ "Київенерго" із заявою про укладення договору чи з заявою про відмову від наданих послуг. Пунктом 31 ПКЕЕН встановлено, що Споживач, який має право на встановлені законодавством пільги з оплати спожитої електричної енергії, повідомляє у письмовій заяві енергопостачальника про своє право на пільгу з посиланням на відповідний законодавчий акт. Пільгова оплата електричної енергії здійснюється з дня подання споживачем заяви. Споживач, який має декілька пільг, може обрати одну, більшу за розміром пільгу. Пільги з оплати спожитої електричної енергії надаються тільки за місцем постійного проживання. В судовому засіданні судом було встановлено, що до 1 липня 2015 року за адресою Позивача застосовувалася пільга передбачена ст. 5 Закону "Про соціальний захист дітей війни", пільга була відкрита на ім'я [PERSON], яка при проведенні оплат користувалася наданою знижкою. Після зміни порядку надання пільг за користування електричною енергією застосування пільги зупинено. Згідно статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», пункту 42 ПКЕЕН, одним з обов'язків споживача є оплата житлово-комунальних послуг, в тому числі за спожиту електроенергію, у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до пунктів 19, 21 ПКЕЕН розрахунки населення за спожиту електричну енергію здійснюються за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі показань приладів обліку. Знімання показань приладів обліку провадиться споживачем щомісяця. Енергопостачальник має право контролювати правильність знімання показань приладів обліку та оформлення платіжних документів споживачем. Пунктом 20 ПКЕЕН встановлено, що розрахунковим періодом для встановлення розміру оплати спожитої електричної енергії є календарний місяць. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 10 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну. Згідно з пунктом 27 ПКЕЕН, у разі несплати за спожиту електричну енергію протягом 10 днів після терміну, зазначеного у договорі чи платіжному документі, та неотримання енергопостачальником повідомлення про оплату на 20 день споживачу надсилається попередження про відключення електричної енергії. Згідно із п. 48 Правил користування електричною енергією для населення споживач несе відповідальність за прострочення терміну внесення платежів за електричну енергію. Як встановлено в судовому засіданні, станом на 01.06.2016 (на показниках лічильника 007626 кВт) за адресою Позивача існує заборгованість сумою 1103,92 грн., дана заборгованість почала формуватися у зв'язку з тим, що Позивач не сплачує за спожиту електричну енергію. У зв'язку з наявною заборгованістю за спожиту електричну енергію та відповідно до п.27 ПКЕЕН споживачу на адресу: [ADDRESS], неодноразово надсилались попередження про припинення електропостачання. Відповідно до п. 1 ст. 625 зазначеного Кодексу боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У попередженні зазначалося, що у разі не згоди з зазначеною у попередженні сумою заборгованості клієнт ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» запрошує його до Центру обслуговування клієнтів для проведення звіряння стану розрахунків за спожиту та сплачену електричну енергію та підписання акту звірки. Таким чином, попередження про припинення носить інформаційний характер та повідомляє споживача про наявну заборгованість, де зазначається також, що у разі незгоди споживач вправі звернутися з оригіналами квитанцій для узгодження суми. Однак, позивач не скористалася даною можливістю, на даний час будь-яких звернень від мешканців квартири щодо вирішення питання стосовно заборгованості за спожиту електричну енергію з наданням платіжних документів до ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» не надходило. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Згідно ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи зазначене вище та принцип диспозитивності цивільного судочинства, закріплений ст. 11 ЦК України, суд приходить до висновку про те, що позов щодо визнання незаконним нарахування позивачу заборгованості за спожиту електроенергію є не обґрунтованим, а тому він не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed