Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

У грудні 2015 року позивач [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила постановити рішення, яким: -встановити факт проживання однією сім'єю [PERSON] і [PERSON] без реєстрації шлюбу у період часу з грудня 1994 року по [INFO] за адресою: [ADDRESS]; -визнати спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS]; -визнати за [PERSON] право власності на одну другу частину квартири [ADDRESS]; -усунути [PERSON] від права на спадкування після смерті батька [PERSON]; -змінити черговість спадкування [PERSON] за померлим [PERSON] та визнати право [PERSON] на прийняття спадщини за померлим [PERSON] разом із спадкоємцями першої черги. В подальшому у лютому 2016 року позивачем збільшено позовні вимоги, за заявою про збільшення позовних вимог позивач просила суд постановити рішення, яким: -встановити факт проживання однією сім'єю [PERSON] і [PERSON] без реєстрації шлюбу у період часу з грудня 1994 року по [INFO] за адресою: [ADDRESS]; -визнати спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] наступне майно: -квартиру [ADDRESS]; -земельну ділянку, площею 0,063 га, що розташована на території Гвоздівської сільської ради, з цільовим призначенням для садівництва; -одноквартирний житловий будинок (будівельні матеріали), що знаходиться за адресою: с. Гвоздів, садове товариство «Стандарт», та розташований на земельній ділянці, площею 0,063 га, що розташована на території Гвоздівської сільської ради, з цільовим призначенням для садівництва; -транспортний засіб марки «Daewoo Lanos», номер кузова [NUMBER]; -визнати за [PERSON] право власності на: -одну другу частину квартири [ADDRESS]; -одну другу частину земельної ділянки, площею 0,063 га, що розташована на території Гвоздівської сільської ради, з цільовим призначенням для садівництва; -одну другу частину одноквартирного житлового будинку, що знаходиться за адресою: с. Гвоздів, садове товариство «Стандарт», та розташований на земельній ділянці, площею 0,063 га, що розташована на території Гвоздівської сільської ради, з цільовим призначенням для садівництва; -одну другу частину транспортного засобу марки «Daewoo Lanos», номер кузова [NUMBER]; -усунути [PERSON] від права на спадкування після смерті батька [PERSON]; -змінити черговість спадкування [PERSON] за померлим [PERSON] та визнати право [PERSON] на прийняття спадщини за померлим [PERSON] разом із спадкоємцями першої черги. Мотивуючи позовні вимоги, зазначила про те, що, починаючи з 1994 року по [INFO] позивач та [PERSON] проживали однією сім'єю, перебували у фактичних шлюбних відносинах, однак шлюб офіційно зареєстрований не був. [INFO] [PERSON] помер. За життя [PERSON] хворів на ряд захворювань, в тому числі подагру та мав хворобу нирок 5-го ступеню, регулярно проходив курс гемодіалізу, внаслідок тяжкого стану здоров'я перебував у безпорадному стані, потребував сторонньої допомоги, оскільки не міг себе обслуговувати. Такий догляд здійснювала позивач, самостійно дбала про нього та несла витрати на його лікування. Спадкоємцем першої черги після померлого [PERSON] є його син - відповідач у справі [PERSON] Позивач стверджує, що відповідач, маючи можливість надавати як матеріальну, так і моральну допомогу батькові, свідомо ухилявся від обов'язку її надання у період, коли батько перебував у безпорадному стані та потребував такої допомоги від сина. У судовому засіданні позивач, її представники підтримали позовні вимоги, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, у повному обсязі, з наведених у позові підстав, просили позов задовольнити. Відповідач та його представник у судовому засіданні категорично заперечували проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування заперечень зазначили про те, що у період з 1988 року по листопад 2003 року батько відповідача - [PERSON] проживав за адресою: [ADDRESS], разом зі своєю колишньою дружиною та молодшим сином. Після придбання квартири [ADDRESS], [PERSON] проживав у вказаній квартирі один до моменту смерті. Не заперечуючи факт знайомства, спільних відпочинків, святкувань та спілкування його батька з [PERSON], відповідач вказує, що померлий не підтримував з останньою сімейно-шлюбних стосунків, не проживав разом однією сім'єю, вони не мали взаємних прав та обов'язків подружжя. Спірна квартира [ADDRESS] була придбана на особисті кошти батька, отримані від продажу трикімнатної квартири [ADDRESS] у листопаді 2003 року, а тому відсутні правові підстави для визнання зазначеної квартири спільним майном [PERSON] та [PERSON] З цих самих підстав відповідач заперечує проти визнання права спільної сумісної власності за [PERSON] на транспортний засіб. Земельна ділянка, що розташована у садовому товаристві «Стандарт» на території Гвоздівської сільської ради набута померлим внаслідок безоплатної приватизації. Крім того, будинок, що розташований на спірній земельній ділянці, є об'єктом самочинного будівництва, який не введено в експлуатацію та не проведено державну реєстрацію права власності на вказаний об'єкт, у зв'язку із чим відсутні передбачені законом підстави для визнання права власності на вказаний об'єкт за позивачем. Також, сторона відповідача зазначає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів в обґрунтування тих обставин, що померлий перебував у безпорадному стані, потребував саме допомоги сина, а останній свідомо ухилявся від її надання, у зв'язку із чим у задоволенні позовних вимог про усунення від права на спадкування після померлого батька та зміну черговості одержання права на спадкування також просить відмовити. Вислухавши пояснення та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що [INFO] у віці 68 років помер [PERSON], про що тієї ж дати складено актовий запис № 91, що стверджується даним свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого Відділом реєстрації смерті у м. Києві (т. 1 а.с. 7). Згідно даних довідок №№ 972 та 973 від 17.04.2015 року, виданої КП «Житлово-експлуатаційна організація-109 Голосіївського району», померлий [PERSON] з 25.12.2003 року по день смерті був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] (т. 2 а.с.98, 99). Відповідач у справі - [PERSON] є сином померлого [INFO] [PERSON] Факт родинного зв'язку стверджується даними свідоцтва про народження [PERSON], серії [NUMBER], виданого 20.05.1972 року Боярським міським РАЦС (т. 2 а.с. 96). 15.04.2015 року відповідач [PERSON] звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті батька до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бабенко В.В., на підставі якої приватним нотаріусом відкрито спадкову справу щодо майна померлого [PERSON] (т. 2 а.с. 88). З матеріалів спадкової справи вбачається, що 22.04.2015 року до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини звернулась і позивач [PERSON] (т. 2 а.с.100). За життя [PERSON] заповіту на складав, спадкоємців, окрім сина - [PERSON] немає. Судом також встановлено, що позивач у справі [PERSON] . 13.09.1984 року по день розгляду справи зареєстрована за адресою: [ADDRESS], що стверджується копією паспорта з відповідною відміткою та довідкою від 29.01.2016 року, виданою Комунальним концерном «Центр комунального сервісу». Відповідно до положень ч. 2 ст. 256 ЦПК України, в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Статтею 12 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право на шлюб. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Виходячи з наведених норм кожна людина має право на сімейне життя при цьому, укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов'язковою умовою для створення їхньої сім'ї. Сім'я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. І хоча проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя, але між особами, які проживають однією сім'єю без шлюбу виникають певні сімейні права та сімейні обов'язки, які в деяких випадках прирівнюються до прав та обов'язків подружжя. Зокрема, згідно ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності Сімейним та Цивільним кодексами України з 1 січня 2004р., станом на 1994р. діяв Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР, який не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу. Згідно п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах на підставі ст. 273 ЦПК України може мати місце, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 р. і тривали до смерті (пропажі без вісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадянського стану. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають. Таким чином, заявлені позивачем вимоги щодо встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу за період з 1994 року по 01 січня 2004 р. підпадають під застосування Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції 1969 р.), нормами якого чітко визначено реєстрація шлюбу у державних органах реєстрації актів громадянського стану, при цьому, зазначений Кодекс не передбачав право встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Внаслідок чого, заявлена позивачем вимога в частині встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу за період з 1994 року по [INFO] не ґрунтується на вимогах закону. При вирішенні позовної вимоги щодо встановлення факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON] за період з 01.01.2004 року по [INFO], суд виходить з наступного. За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Належними та допустимим доказами в розмінні ст.ст. 58,59 ЦПК України на підтвердження обставин проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, у своїй сукупності можуть бути, зокрема: довідки з місця проживання; покази свідків; листи особистого та ділового характеру тощо; докази про спільне придбання майна, як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності, товарно-транспортні накладні на доставку товару за певною адресою); заяви, анкети, квитанції, діло чи особиста переписка, господарські договори, укладені особою щодо надання певних послуг за відповідною адресою; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання за певною адресою та ведення господарства. В ході надання пояснень суду, а також в ході допиту в якості свідка, позивач [PERSON] суду пояснила, що приблизно у 1992-1993 році вона познайомилась з [PERSON] У 1994 році у зв'язку із наміром створити сім'ю позивач та [PERSON] почали зустрічатись, а в подальшому з 2003 року -проживати разом за адресою: [ADDRESS]. З 2003 року між позивачем та [PERSON] було взаємопорозуміння, вони були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки подружжя, однак, до моменту смерті [PERSON] проживали без реєстрації шлюбу. За час проживання фактично однією сім'єю між ними склалися добрі сімейні стосунки, вони піклувалися одне про одного, вели спільний побут, купували речі для дому, інше майно, разом їздили на відпочинок, планували та сумісно формували бюджет сім'ї, разом спілкувались з родичами та друзями, святкували свята. На свята друзі та знайомі запрошували їх як подружжя. Всім знайомим, друзям, колегам вони представлялись як подружжя. Між позивачем та [PERSON] склалися усталені відносини, притаманні подружжю. В період хвороби [PERSON] та погіршення його стану здоров'я у 2014 році, позивач допомагала йому у всьому, доглядала за ним, підтримувала морально, несла витрати на лікування. Окрім речей домашнього вжитку, позивачем та [PERSON] спільно придбано квартиру [ADDRESS], автомобіль марки «Daewoo Lanos», а також побудовано будинок на земельній ділянці, що розташована у садовому товаристві «Стандарт» на території Гвоздівської сільської ради. В ході надання заперечнь суду, а також в ході допиту в якості свідка, відповідач [PERSON] суду пояснив, що у 1994 році його батьки розлучились, однак до 2003 року, тобто до моменту продажу спільної трикімнатної квартири, продовжували проживати разом з молодшим братом. У 2003 році за рахунок продажу трикімнатної квартири, було придбано три однокімнатні квартири - батьку [PERSON], матері та молодшому брату. Відповідач підтримував дуже тісні стосунки з батьком, внаслідок роботи в одній структурі, майже кожного дня з ним зустрічався, часто бував у нього вдома. З [PERSON] познайомився на ювілеї у батька у 2006 році. Здогадувався, що у його батька з [PERSON] були певні стосунки, однак, це не була сім'я, вони ніколи не проживали разом, не мали спільного побуту, не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету. Їх стосунки та спілкування зводились до періодичних зустрічей, іноді спільного відпочинку на морі, а також відвідування знайомих на свята та дні народження. Батька за місцем проживання відвідував один-два рази на місяць, жодних речей чи предметів, які б вказували на факт проживання у квартирі жінки, за місцем проживання батька не було. У 2012, 2013 та 2014 роках родина відповідача, разом з батьком та [PERSON] виїжджала на відпочинок за кордон. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON], суду показала, що є рідною сестрою позивача [PERSON], з [PERSON] свідок познайомилась у дев'яностих роках під час спільного відпочинку у с. Козинка на річці. В подальшому, після того, як у її сестри та [PERSON] почались відносини, свідок зі своїми дітьми постійно відпочивали на Корзинці разом із [PERSON] та [PERSON] Свідку відомо, що її сестра та померлий проживали однією сім'єю, у них були дуже гарні відносини, свідок постійно їх бачила разом, приходила до них в гості. Також, свідку відомо, що [PERSON] та [PERSON] разом купували речі домашнього вжитку та побутову техніку, а саме - холодильник, пральну машину, меблі. До розлучення [PERSON] з першою дружиною, останній приїжджав до [PERSON] на вихідних, а після розлучення та придбання однокімнатної квартири, вони почали постійно проживати у квартирі [PERSON] на Теремках. Свідок часто відвідувала [PERSON] та [PERSON] у квартирі на [ADDRESS]. [PERSON], будучи допитаною у судовому засіданні в якості свідка, при наданні вільних пояснень суду пояснила, що з [PERSON] знайома з 2003 року з моменту, коли почала працювати консьєржем у будинку [ADDRESS]. Працювала до 2008 року. Потім познайомилась із [PERSON], не знала, що вони перебувають у незареєстрованому шлюбі. Свідок завжди їх бачила разом, також бачила як спільно їздили на дачу. На уточнююче запитання відповідача, свідок показала, що [PERSON] та [PERSON] бачила на вихідних з вікна, коли вони збирались і їхали на дачу. У 2014 році свідок [PERSON] не бачила. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що з [PERSON] знайома з 1990 року, разом навчались на курсах. З [PERSON] познайомилась приблизно у 1994-1995 роках на дні народженні позивача. Під час проживання позивача на Троєщині, свідок бачила разом [PERSON] та [PERSON] на вихідних, також бачила речі останнього у квартирі позивача. Свідку відомо, що позивач та померлий разом відпочивали. Свідок перебуває у дружніх стосунках з позивачем, також підтримувала дружні стосунки і з померлим, спільно проводили свята. Свідок у квартирі на [ADDRESS] жодного разу не була. Зі слів [PERSON] свідку відомо, що у 2003 році позивач переїхала проживати у квартиру [PERSON] на [ADDRESS]. Свідок [PERSON] суду показала, що 2004 році познайомилась із [PERSON], з 2005 року почали тісно спілкуватись сім'ями, разом проводили свята, зустрічались для прогулянок, після яких заходили в гості до [PERSON] [PERSON] та померлий завжди були разом. Свідок [PERSON] суду пояснив, що з 2004 року працює в організації, де працював померлий [PERSON], свідок був керівником останнього. З померлим свідок тісно спілкувався, знав його приблизно 10 років. Із спілкування з померлим було зрозуміло, що останній проживає сам, коли свідок телефонував померлому на домашній номер телефону, слухавку підіймав тільки він. Питання щодо наявності у померлого дружини між свідком і померлим не обговорювалось. [PERSON], допитаний як свідок, суду пояснив, що з [PERSON] познайомився у 2007 році, у зв'язку із працевлаштуванням до організації, де працював останній. Займали один робочий кабінет до 2014 року. Свідку відомо, що [PERSON] був розлучений, проживав сам в однокімнатній квартирі, втратив молодшого сина. У 2007 році у [PERSON] захворіла матір, доглядав з сестрою по черзі доба через добу за хворою матір'ю. На користь того, що [PERSON] проживав сам, свідчила та обставина, що останній кожного дня розповідав, що буде готувати собі на вечерю. Свідку відомо, що приблизно у 2008 році померлий підтримував стосунки з жінкою на ім'я [PERSON], однак вона його дружиною не була, з ним не проживала, до неї на Троєщину померлий їздив на вихідні. Особисто з вказаною жінкою свідок не знайомий. В останні роки життя, [PERSON] виїжджав із зазначеною жінкою за кордон. [PERSON], допитана в якості свідка, у судовому засіданні пояснила, що з 2010 року працює двірником та обслуговує територію будинку, де проживав померлий [PERSON] З померлим була знайома, знала його як одинокого чоловіка, бачила його завжди одного, про факт проживання [PERSON] з жінкою, дізналась від першої дружини [PERSON], коли останній помер. З [PERSON] свідок особисто не знайома, бачила її раз у місяць за життя померлого, після смерті бачить [PERSON] кожного дня. Свідок [PERSON] суду пояснив, що з померлим [PERSON] дружили зі шкільних років і до моменту смерті. Після придбання квартири на Заболотного та переїзду у вказану квартиру [PERSON], жодних ознак проживання у квартирі жінки свідок не помічав. Про здійснення спільно [PERSON] та [PERSON] покупок речей домашнього вжитку, рухомого чи нерухомого майна, померлий свідку ніколи нічого не розповідав. Де і при яких обставинах познайомився з позивачем свідок не пам'ятає, бачив її декілька разів на морі і у м. Боярка. У розмовах [PERSON] розповідав свідку, що спілкується з [PERSON], однак разом вони не проживають та сімейних відносин не підтримують. Свідок [PERSON] суду показав, що познайомився з померлим та його сином [PERSON] у зв'язку із бажанням останніх побутувати будинок на належній [PERSON] земельній ділянці. Під час зустрічей, [PERSON] був у супроводі сина [PERSON], інших осіб з ним не було. На будівництві також бачив лише [PERSON] та його сина. За будівництво будинку [PERSON] розраховувався самостійно, трьома платежами. Свідок [PERSON] у судовому засіданні суду показав, що 2003 році працював ріелтором. До останнього звернулась родина [PERSON] з метою продажу трикімнатної квартири та придбання трьох однокімнатних квартир. [PERSON] від продажу трикімнатної квартири, придбав квартиру на Теремках. Суму, за яку була придбана вказана квартира, свідок не пам'ятає. В подальшому через деякий час [PERSON] звернувся до свідка з метою придбання двокімнатної квартири, однак у зв'язку із тим, що не було пропозиції, квартира придбана останнім не була. Свідок [PERSON] суду пояснила, що була сусідкою [PERSON] по квартирі у будинку [ADDRESS], чоловік свідка товаришував з померлим. Після переїзду померлого у іншу квартиру, свідок часто зустрічала його на ринку. У розмовах свідка з [PERSON], останній розповідав, що проживав сам. З позивачем свідком особисто знайома, бачила позивача раз у рік на території Виставкового центру. Свідок [PERSON] суду пояснив, що з [PERSON] знайомий з дитинства, товаришували до моменту його смерті. З [PERSON] свідок також знайомий, бачив її декілька раз, зокрема на ювілеї у 2006 році. Свідку відомо, що померлий проживав один, ні з ким сімейних стосунків не підтримував та спільного господарства не вів. З померлим свідок зустрічався приблизно раз у місяць, позивача з ним не бачив. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є рідною сестрою померлого [PERSON] Підтримувала тісні стосунки з братом за його життя. Померлий не казав, що розлучився з першою дружиною рідним, приїжджав з нею до батьків, вона допомагала у батьків по господарству. У [PERSON] з першою дружиною були добрі стосунки, доки у нього не з'явилась інша жінка. Після того, як [PERSON] переїхав проживати у однокімнатну квартиру, в ній весь час проживав сам. Вперше [PERSON] свідок побачила у с. Козинка, час не пам'ятає. Після цього бачила на ювілеї у 2006 році, де і познайомились. В подальшому не спілкувались та стосунків не підтримували. Про те, що брат має іншу жінку, свідок дізналась 2006 році, про вказану жінку свідку нічого не відомо. До моменту смерті брат вважав своєю дружиною першу дружину [PERSON]. Свідок [PERSON] суду пояснив, що є чоловіком племінниці позивача. З [PERSON] та [PERSON] познайомився у 2005 році, коли одружився, з того часу і спілкувався. Свідку відомо, що померлий у всьому допомагав [PERSON], вони разом приходили у гості до свідка. Свідку відомо, що позивач разом із померлим разом проживали, їздили кожний рік разом на відпочинок. Свідок [PERSON] суду пояснив, що має земельну ділянку в одному садовому товаристві разом з [PERSON], в певний період часу разом працювали з останнім. На вказаній ділянці приблизно 5 разів за дачний сезон свідок бачив на дачній ділянці [PERSON] та [PERSON], інших осіб не бачив. Свідку відомо, що на дачній ділянці [PERSON] побудував будинок. Аналізуючи письмові докази, надані сторонами в обґрунтування позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім'є [PERSON] та [PERSON] та заперечень по суті вказаної позовної вимоги, наявні в матеріалах цивільної справи, судом встановлено наступне. З довідки № 1, виданої 20.01.2015 року Первинною профспілкою організації ДП НЕК «УКРЕНЕРГО» Київської міської профспілки працівників енергетики та електротехнічної промисловості, вбачається, що у серпні місяці 1998 року [PERSON] та члену її родини [PERSON] профспілковою організацією надавалися пільгові путівки до відомчого оздоровчого комплексу «Дніпрогес» (т. 1 а.с. 13). Суд звертає увагу на те, що з вказаної довідки вбачається лише факт надання путівки позивачу та [PERSON] у серпні 1998 року. Інших даних, зокрема, про факти надання путівок у інших роках (2004-2015) зазначена довідка не містить. З приєднаних до позову копій сторінок паспортів для виїзду за кордон, виданих на ім'я [PERSON] та [PERSON], вбачається, що останні у період часу з 18.01.2014 року по 25.01.2014 року виїжджали за кордон (т. 1 а.с. 14-15). Копії санаторно-курортних книжок [PERSON] та [PERSON] №№ 5612 та 5613, містять записи про проходження лікування у м. Алушта у період часу з 01.09. 2003 року по 15.09.2003 року (т. 1 а.с. 21). Позивачем надано копію сторінок з журналу, який відображає час виходу та час повернення працівника на робоче місце, яким позивач обґрунтовує обставину постійного догляду за померлим у лікарнях (т. 1 а.с. 134-139). Суд зазначає, що зі змісту вказаного документу неможливо встановити якою організацією здійснювалось ведення зазначеного журналу, вказана копія не завірена належним чином відповідною посадовою особою організації та не скріплена печаткою такої організації. Крім того, зазначена копія містить напроти прізвища «Познякова» лише записи «лікарня або поліклініка», без ідентифікації вказаних установ. А тому, встановити обставини, до яких медичних установ здійснювався позивачем вихід у робочий час, з наданих копій сторінок журналу неможливо. З наданих Комунальним некомерційним підприємством «Консультативно-діагностичний центр» філія № 1 Деснянського району м. Києва на адвокатський запит представника відповідача супровідним листом № 120 від 10.02.2016 року довідок, вбачається, що у 2014 та 2015 роках [PERSON] неодноразово зверталась за медичною допомогою до вказаної лікувальної установи (т. 1 а.с. 198-200). Листом № 1051, наданим Комунальним некомерційним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Голосіївського району м. Києва 06.11.2015 року на адвокатський запит представника відповідача повідомлено, що [PERSON] за адресою [ADDRESS], у центрі не зареєстрована. В обліковій документації лабораторії за період з грудня 2003 року по листопад 2015 року не зареєстровано звернення останньої за медичною допомогою, амбулаторна картка на ім'я [PERSON] в реєстратурі відсутня (т. 1 а.с. 206). Згідно довідки про склад сім'ї та осіб, які зареєстровані (проживають) за адресою: [ADDRESS], наданої 17.11.2015 року КП «Житлово-експлуатаційна організація - 109 Голосіївського району», у зазначеній квартирі проживав та був зареєстрований з 25.12.2003 року [PERSON] Дані щодо інших осіб, які входили до складу сім'ї або проживали на вказані житловій площі, у зазначеній довідці відсутні (т. 2 а.с. 7). Відповідно до даних довідки, наданої 29.01.2016 року Комунальним концерном «Центр комунального сервісу», [PERSON] з 13.09.1984 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (т. 2 а.с. 80). З наданих позивачем копій товарних чеків та квитанцій про оплату товару (т. 2 а.с. 153-168), вбачається лише факт придбання у конкретні дати певного товару. Надані копії квитанцій жодним чином не свідчать на користь обставин, на які посилається позивач в частині придбання спільно з померлим речей домашнього вжитку для ведення спільного побуту у квартирі [ADDRESS]. В обґрунтування заявленої позовної вимоги, позивач в тому числі посилається на рапорт ДІМ СДІМ ВМ (Теремки) Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві Левченка С.О. від 27.04.2015 року, яким, на думку позивача, встановлена обставина її постійного проживання однією сім'єю з [PERSON] у квартирі [ADDRESS], а також ведення з останнім спільного господарства. На запит суду Голосіївським РУ ГУМВС України надано матеріали перевірки за заявою [PERSON] від 19.04.2015 року (т. 2 а.с. 208-221). Проаналізувавши та дослідивши вказані матеріали, суд надходить до наступних висновків. 19.04.2015 року [PERSON] звернулась до Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві із заявою, в якій просила підтвердити факт спільного проживання з [PERSON] з 2003 року за адресою: [ADDRESS], до заяви додала копії заяв [PERSON], [PERSON], які проживають у будинку [ADDRESS]. За результатами розгляду дільничим інспектором зазначеної заяви, останнім було складено рапорт, зміст якого в подальшому покладено в основу висновку від 27.04.2015 року, згідно яких інспектором зазначено, що в ході вивчення матеріалів, було встановлено, що сусіди по будинку [ADDRESS] письмо підтверджують факт того, що [PERSON] дійсно проживала за вказаною адресою разом з [PERSON] однією сім'єю як чоловік та дружина. Однак, слід зазначити, що з наданих матеріалів вбачається, що особисто дільничий інспектор мешканців будинку [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] не опитував та пояснення по факту вказаних обставин у останніх не відбирав, а лише при складенні зазначеного висновку керувався копіями письмових заяв, написаних від імені [PERSON] та [PERSON] Крім того, встановлення юридичних фактів, як то факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, не відноситься до повноважень та компетенції дільничого інспектора. Суд не бере до уваги як допустимі докази в розумінні ст. 59 ЦПК України, надані позивачем копії письмових заяв [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], з наступних підстав. За змістом положень ст. 159 ЦПК України, суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі. В силу ч. 2 ст. 57 ЦПК України, докази по справі можуть бути,зокрема, покази свідків. У судовому засіданні позивачем не заявлялось клопотання про допит зазначених осіб в якості свідків, а відповідно судом [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] як свідки не допитувались. Таким чином, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що померлий [PERSON] з 25.12.2003 року по день смерті проживав був зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Письмових доказів, які б свідчили про фактичне проживання у вказаній квартирі будь-яких інших осіб, окрім [PERSON], матеріали цивільної справи не містять. Позивач [PERSON] з 13.09.1984 року та станом на час розгляду справи зареєстрована за адресою: [ADDRESS], за місцем своєї реєстрації і зверталась постійно за отриманням медичної допомоги. Позивачем не надано в розпорядження суду письмових доказів, які б підтверджували фактичне проживання останньої з 2003 року у квартирі [ADDRESS], а не за адресою місця реєстрації, наприклад наявності даних з державних установ або житлово-експлуатаційної контори, лікарні тощо. Також, не підтверджено матеріалами цивільної справи і факту наявності між померлим та [PERSON] саме сталих відносин, які притаманні подружжю, як то ведення спільного побуту [PERSON] та померлим, придбання спільно речей домашнього вжитку, іншого майна, постійного спілкування з родичами та друзями померлого, формування спільного бюджету. Суд критично ставиться до показів свідків [PERSON], [PERSON], оскільки останні є близькими родичами сторін у справі, у зв'язку із чим можуть бути зацікавлені у результатах вирішення спору, а також з вказані покази є абсолютно взаємовиключними. Крім того, суд критично ставиться і до показів свідка [PERSON], оскільки про обставини спільного проживання позивача та померлого у квартирі [ADDRESS], свідку відомо зі слів позивача, у вказаній квартирі свідок жодного разу не була. За змістом положень ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи належність, допустимість та достовірність окремо кожного доказу, дослідженого під час розгляду справи судом, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд надходить до висновку, про те, що докази, наявні у матеріалах цивільної справи та досліджені судом під час розгляду справи у свої сукупності не доводять та не є достатніми для висновку про те, що у період з 2004 року по [INFO] між [PERSON] та померлим [PERSON] склалися та існували усталені відносини, що притаманні подружжю. При цьому, суд зазначає, що при встановленні обставин наявності чи відсутності між позивачем та померлим усталених відносин, притаманних подружжю, опиратись виключно на покази свідків, які є родичами чи друзями позивача, не є можливим. В частині позовної вимоги щодо усунення відповідача [PERSON] від права на спадкування після смерті батька [PERSON] та зміну черговості одержання спадщину, суд зазначає наступне. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною 5 ст. 1224 ЦК України визначено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухиляється від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечувати умови свого життя, потребує стороннього догляду допомоги та піклування. При встановлені факту ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього, та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Тобто, для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов'язку її надання. При цьому, ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Таким чином, ухилення пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Аналізуючи зміст ч. 5 ст. 1224 ЦК України, з урахуванням узагальнення судової практики в справах про спадкування, що закріплено в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" від 16 травня 2013 року за N 24-753/0/4-13, що рішення про усунення від права на спадкування за законом приймається лише у тому випадку, коли мають значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Відповідно до ст. ст. 212, 213 ЦПК України рішення ґрунтується на досліджених наявних в справі доказів. В ході розгляду справи судом встановлено, що померлий [PERSON] мав ряд захворювань, в тому числі хворів на подагру, хронічну хворобу нирок 5 ступеня, у зв'язку із якими у період з 12.02.2014 року по 20.03.2014 року перебував на стаціонарному обстеженні та лікуванні в клініці нефрології Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь», а у період з 13.02.2014 року по [INFO] перебував на амбулаторному лікуванні у Київському міському науково-практичному центрі нефрології та діалізу на базі Київської міської клінічної лікарні № 3. Вказані обставини підтверджуються листами зазначених медичних установ, наданими на запит суду 18.03.2016 року та 21.03.2016 року (т. 2 а.с. 121-124). Разом з тим, судом також встановлено, що померлий з 01.08.1969 року та до дня смерті, тобто до [INFO] працював в Державному підприємстві «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів» (ДП «Укрметртестстандарт»), припинено трудові відносини у зв'язку із смертю. Вказана обставина стверджується листами ДП «Укрметртестстандарт» від 07.12.2015 року та від 28.01.2016 року (т. 1 а.с. 207, 208), наказом № 8-к від 05.01.2016 року (т. 1 а.с. 210), а також копією трудової книжки померлого (т. 1 а.с. 211-216). Допитані у судовому засіданні свідки, окрім [PERSON], засвідчили той факт, що хоча померлий і хворів на певні захворювання, однак охарактеризувати у будь-який період хвороби його стан як безпорадний, не можна. [PERSON] до моменту смерті керував транспортним засобом самостійно, їздив самостійно на процедури діалізу на автомобілі, що не заперечувала і позивач у судовому засіданні, самостійно міг себе обслуговувати та забезпечити свої життєві потреби. Також у судовому засіданні свідки обох сторін показали, що у померлого [PERSON] не тільки були тісні стосунки із сином [PERSON], вони постійно спілкувались за життя померлого, а й засвідчили той факт, що відповідач [PERSON] приймав активну участь у житті батька та опікувався його здоров'ям. Зазначені покази свідків узгоджуються із письмовими доказами, наявними у матеріалах цивільної справи. Так, вказані обставини стверджуються наданими стороною відповідача доказами, а саме: копією договору про здійснення медичної практики суб'єктом господарської діяльності у Збройних Силах України на платній основі від 12.02.2014 року, укладеного між Національним військово-медичним клінічним центром «Головний військовий клінічний госпіталь» та [PERSON] (т. 1 а.с. 219), копіями актів взаєморозрахунків з надання медичних послуг від 21.02.2014 року, 03.03.2014 року, 11.03.2014 року, 20.03.2014 року (т. 1 а.с. 220-229), копіями прибуткових касових ордерів за лікування померлого у клініці нефрології (т. 1 а.с. 233-250; т. 2 а.с. 1); копією довіреності, виданої 14.03.2014 року [PERSON] на ім'я [PERSON] на отримання пенсії та розпорядження грошовими коштами, посвідченої начальником Головного військового клінічного госпіталю [PERSON] (т. 1 а.с. 217); копіями договорів на туристичне обслуговування, які підтверджують факт спільних виїздів за кордон померлого з сином (т. 2 а.с. 8-17). Крім того, матеріали цивільної справи містять докази про те, що матеріальний стан померлого дозволяв останньому забезпечувати свої життєві потреби, у зв'язку із чим померлий не потребував фінансової допомоги від сторонніх осіб, про що свідчать копії довідок про отримані [PERSON] доходи за період з 1995 по 2014 роки (т. 1 а.с 178-197), інформація про розмір пенсії [PERSON] за період 3 01.01.2006 року по 31.12.2014 року, надана на запит суду Управлінням Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м. Києва (т. 2 а.с. 169-174). Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами в розумінні ст. 58,59 ЦПК України, існування у сукупності обставин, передбачених ст. 1224 ЦК України, за наявності яких закон пов'язує можливість усунення від права на спадкування за законом та зміну черговості одержання спадщини. У судовому засіданні встановлено, що за життя померлим [PERSON] придбано наступне майно: квартиру [ADDRESS], що належала останньому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 13.11.2003 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шандибою Л.І. (т. а.с. 202-203), а також транспортний засіб марки «Део», 2005 року випуску, д.н.з. [NUMBER], що належав [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 13.07.2005 року, що підтверджується довідкою, наданою 18.07.2016 року Регіональним сервісним центром на запит суду (т. 3 а.с. 91-91.) Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України "Про власність" вважається правильно застосованим. Така сама по суті позиція висловлена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-66цс13. Виходячи з викладеного не можна визнати правильним застосування судами апеляційної та касаційної інстанцій у справі, яка переглядається, частини першої статті 17 Закону України "Про власність" для визнання за позивачкою права власності на половину майна, придбаного до 1 січня 2004 року, без установлення факту створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON] (колишня дружина померлого) та [PERSON] (молодший син померлого) були співвласниками квартири [ADDRESS], яка за договором-купівлі продажу від 13.11.2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], була останніми відчужена на користь АКБ «Трансбанк» за ціною 348 076 грн. (т. 2 а.с. 3-4). Зі змісту вказаного вище договору вбачається, що сума грошових коштів отриманих [PERSON] від відчуження зазначеної квартири становить 142 772 грн. (п. 3 договору). Тієї ж дати, 13.11.2003 року, між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS], відповідно до п. 3 якого продаж зазначеної квартири вчинено за 21 900 грн. (т. 1 а.с. 202-203). Разом з тим, матеріали цивільної справи не містять доказів будь-якої участі позивача працею та коштами у придбанні зазначеної квартири. Надані позивачем довідки про доходи останньої за певний період свідчать лише про факт отримання певних грошових коштів у вигляді заробітної плати, та жодним чином не доводять обставин та фактів, визначений ст. 17 Закону України "Про власність" для її застосування судом та визнання за позивачем права власності на частку у зазначеній квартирі. Оскільки суд дійшов висновку про недоведеність позивачем в ході розгляду справи факту спільного проживання з [PERSON] однією сім'єю у період з 2004 по [INFO], а також не судом не встановлено обставин,які б свідчили про участь позивача у придбанні спірного майна разом з померлим, відповідно і відсутні передбачені законом підстави для визнання права власності за позивачем на частку у транспортному засобі марки «Део», 2005 року випуску, д.н.з. [NUMBER], в порядку ст. 62, 74 СК України. Не підлягає задоволенню і позовна вимога щодо визнання права власності на частину земельної ділянки, що розташована на території Гвоздівської сільської ради, оскільки згідно державного акту на право приватної власності на вищевказану земельну ділянку від 01.04.1998 року, виданого на ім'я [PERSON], вказана земельна ділянка одержана останнім на підставі рішення виконкому Гвоздівської сільської ради № 67-3 від 30.09.1997 року (т. 1 а.с. 133) із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, у зв'язку із чим належала померлому на праві особистої приватної власності. Відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і ст. 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації [PERSON] спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. Позовні вимоги щодо визнання за позивачем права власності на одну другу частину одноквартирного житлового будинку, що знаходиться за адресою: с. Гвоздів, садове товариство «Стандарт», та розташований на земельній ділянці, площею 0,063 га, що розташована на території Гвоздівської сільської ради, з цільовим призначенням для садівництва, не підлягають задоволенню, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону, виходячи з наступного. Матеріали цивільної справи містять копію договору підряду, укладеного 22.08.2014 року між ТОВ «Росичі» та [PERSON], предметом якого є виконання робіт з будівництва одноквартирного житлового будинку за адресою: с. Гвоздів, садове товариство «Стандарт» (т. 1 а.с. 126-131). На виконання вказаного договору за проведення будівельних робіт по спорудженню будинку [PERSON] сплачено грошові кошти у наступних розмірах: 22.08.2014 року - 100721 грн., 30.09.2014 року - 66015 грн. та 23.10.2014 року - 22246 грн., що підтверджується копіями квитанцій до прибуткового касового ордера (т. 1 а.с. 132). У судовому засіданні достовірно встановлено, що хоча зазначений об'єкт нерухомості побудований та існує, однак вказаний будинок не введено в експлуатацію та право власності на зазначене нерухоме майно не зареєстровано у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинку з юридичної точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки. Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року №6-388цс15, від 27 травня 2015 року №6-159цс15. До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання інше майно, що було використано в процесі будівництва, відтак ст. 331 ЦК України не передбачена можливість визнання права власності на недобудоване нерухоме майно в судовому порядку. Враховуючи у сукупності вказані вище обставини, суд надходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] не є доведеними належним та допустимим доказами в розумінні ст.ст. 58,59 ЦПК України, не ґрунтуються на вимогах закону, а тому у суду відсутні підстави для їх задоволення, у зв'язку із чим у позові слід відмовити у повному обсязі. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed