Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-01 00:00:00

Позивач звернулась до суду з зазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог (а.с.41-43) просила визнати недійсними: - рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради народних депутатів від 14 жовтня 1993 року №616 в частині передачі у приватну власність [PERSON], [PERSON] та [PERSON] земельних ділянок площею по 0,0358 га по [ADDRESS]; - державні акти на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,0358 га по [ADDRESS], видані виконавчим комітетом Житомирської міської ради на ім"я [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та їх державну реєстрацію; - договір дарування земельної ділянки, площею 0,0358 га по [ADDRESS], укладений 06.08.2012 року між [PERSON] та [PERSON] та його державну реєстрацію. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що процес приватизації оспорюваної земельної ділянки, здійснений відповідачами у 1994 році та оформлені в його результаті оспорювані державні акти на право власності на земельні ділянки, були вчинені на підставі підроблених документів, а саме, те, що заяв про передачу земельної ділянки у власність від 22.09.1993 року, що були написані від імені трьох співвласників будинку та підписані однією особою - [PERSON], при цьому позивачем [PERSON] така заява не подавалась та не підписувалась. Також позивач посилаючись на відсутність погодження меж співвласниками будинку під час вказаної приватизації земельної ділянки, відсутності розроблення відповідної технічної документації, не встановлення меж земельної ділянки площею 0,1 га для проведення її приватизації та решти землі, вказувала на незаконність оформлення правовстановлюючих документів на вказану земельну ділянку на ім'я усіх співвласників будинку. Представники позивача в судовому засіданні поданий позов підтримали в повному обсязі, надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, а також посилаючись на те, що позивач лише у 2012 році під час переоформлення на свою матір [PERSON] за договором дарування частини житлового будинку дізналася про факт приватизації відповідачами - [PERSON], [PERSON] спірної земельної ділянки, просили поновити строки позовної давності як такий, що пропущений з поважних причин та просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та представник відповідачів - [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, надали письмові заперечення та пояснення, в яких посилаючись на те, що порушення, що мали місце під час приватизації спірної земельної ділянки не є підставою для визнання недійсними державних актів, а також вказуючи на обізнаність позивача про проведену приватизацію земельної ділянки до 2012 року просили застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову (а.с. 119-122). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, подала до суду письмові пояснення, в яких просила відмовити у задоволенні позову та застосувати строки позовної давності. Представник Житомирської міської ради та виконавчого комітету Житомирської міської ради в судове засідання не з'явилася, подала письмові заперечення проти позову, в яких посилаючись на непорушність права приватної власності та на обізнаність позивача у приватизації спірної земельної ділянки просила у задоволенні позову відмовити (а.с. 116-117). Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників учасників процесу, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 14 жовтня 1993 року виконавчим комітетом Житомирської міської ради народних депутатів було прийнято рішення №616 «Про інвентаризацію земельних ділянок, які знаходяться в користуванні підприємств, установ, організацій, видачу державних актів на право користування землею та передачу земельних ділянок у власність», в п. 2 якого вирішено передати земельні ділянки громадянам в приватну власність згідно з додатком 2. Відповідно до додатку 2 до зазначеного рішення міськвиконкому, а саме у п.п. 10, 11 та 12 списку громадян, яким передаються земельні ділянки у приватну власність, вказано відповідно [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з зазначенням адреси земельної ділянки по [ADDRESS], та розміру 358 кв.м. в кожного (а.с. 157). На підставі вказаного рішення виконкому Житомирської міської ради були оформлені державні акти на право приватної власності на землю, а саме: 1) державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,0358 га по [ADDRESS], виданий 26.03.1994 року на ім"я [PERSON], зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності за №102 (а.с. 153); 2) державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,0358 га по [ADDRESS], виданий 23.05.1994 року на ім"я [PERSON], зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності за №101 (а.с. 151); 3) державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,0358 га по [ADDRESS], виданий на ім"я [PERSON], зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності за №100 (а.с. 152). 06.08.2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування земельної ділянки, відповідно до якого [PERSON] передала безоплатно у власність, а [PERSON] прийняв як дарунок земельну ділянку, площею 0,0358 га по [ADDRESS] (а.с. 132). Одним із конституційних прав громадян є право власності на землю. Гарантіями здійснення цього права є обов'язок створення державою умов, за яких кожний громадянин матиме змогу набути у власність земельну ділянку виключно відповідно до закону (ч. 2 ст. 14 Конституції України). Згідно з Конституцією України це право, як і інші конституційні права, є невідчужуваним, непорушним і рівним для всіх без будь-яких обмежень. Воно не може бути скасоване і обмежене, крім випадків, передбачених Конституцією України (ч. 2 ст. 22, ч. 1 ст. 64 Конституції України). Однією з засад правової системи України є визнання і дія принципу верховенства права. У Рішенні від 2 листопада 2004 року N 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо (абзац другий пп. 4.1 п. 4 мотивувальної частини). Земельний кодекс України від 18 грудня 1990 року (далі - ЗК України, у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), Декрет Кабінету Міністрів України "Про приватизацію земельних ділянок" від 26.12.1992 р. N15-92, визначають правові основи набуття та реалізації права власності на землю шляхом забезпечення передання громадянами земельних ділянок у приватну власність. Відповідно до частин 2 і 3 ст. 3 ЗК України, у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх. Повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування. За змістом статті 6 ЗК України громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 10 ЗК України до відання міських Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить, передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу. За змістом частин 5 і 6 статті 17 ЗК України передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Зазначене положення ЗК України дає підстави для висновку, що набуття у приватну власність земельної ділянки не є обов'язком громадян України, а є їх правом, яке повинне реалізовуватися ними на власний розсуд, на умовах, у порядку та спосіб, встановлених законом. З наявних в матеріалах справи заяв №№ 8, 9, 10 про передання в приватну власність присадибної земельної ділянки від 22.09.1993 року, вбачається, що такі заяви від імені [PERSON], [PERSON] та [PERSON] були написані та підписані замість останніх одноособово [PERSON] (а.с. 124, 125, 126). Дані обставини були визнані сторонами та не оспорювались під час розгляду справи в судовому засіданні, а тому є встановленими та не підлягають доказуванню в силу вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України. При цьому матеріали справи будь-яких документів, які б уповноважували [PERSON] діяти від її імені позивача [PERSON] в порядку представництва не містять. Таким чином, враховуючи, що набуття позивачем [PERSON] у приватну власність присадибної земельної ділянки по [ADDRESS] відбулося за відсутності на це її волевиявлення, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для прийняття виконкомом Житомирської міської ради рішення від 14 жовтня 1993 року №616 в частині передачі у приватну власність [PERSON], [PERSON] та [PERSON] земельних ділянок площами по 0,0358 га по [ADDRESS]. Водночас, враховуючи, що оскаржуване рішення виконкому Житомирської міської ради від 14 жовтня 1993 року №616 в частині передачі у приватну власність [PERSON], [PERSON] та [PERSON] земельних ділянок площею по 0,0358 га по [ADDRESS] прийняте без достатніх правових підстав, що є підставою для визнання його недійсним в цій частині, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсними державних актів на право приватної власності на земельні ділянки, площами по 0,0358 га по [ADDRESS], виданих на ім"я [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та їх державну реєстрацію. Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Таким чином, враховуючи недійсність державних актів на право приватної власності на земельні ділянки по [ADDRESS], виданих на ім"я [PERSON] та [PERSON] суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про визнання недійсним й договору дарування земельної ділянки від 06.08.2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та його державну реєстрацію. При цьому суд не бере до уваги покликання представника відповідача на рішення Європейського суду у справі «Стретч проти Об'єднаного Королівства» від 24 червня 203 року як таке, що не підлягає застосуванню в даній справі, оскільки в ньому йдеться про захист права приватної власності, гарантованого ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від протиправних посягань держави у разі наявності порушень з боку органів публічної влади при укладенні договору щодо майна, тоді як в даній справі порушення було допущено іншою стороною - відповідачем [PERSON], яка будучи не уповноваженою на те особою, звернулася від імені позивача з заявою про набуття останнім права власності на земельну ділянку. Водночас, під час розгляду справи в судовому засіданні відповідачами заявлялося клопотання про застосування строків позовної давності. Так, представник відповідача посилався на обізнаність позивача про приватизацію спірної земельної ділянки та державного акту, оформлення на її ім'я з моменту його видачі 23.05.1994 року та вказував на пропуск строків позовної давності. Представник відповідача в судовому засіданні вказувала, що про існування факту приватизації земельної ділянки позивач дізналася лише у 2012 році після укладення між [PERSON] та [PERSON] договору дарування 1/3 частини житлового будинку, та необхідності оформлення позивачу [PERSON] дозволу на розробку проекту прибудови окремого входу у цей будинок, що вимагала надання документів на приватизацію земельної ділянки, у зв'язку з чим просила поновити строк звернення до суду як такий, що пропущені з поважних причин. Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] заяви про передання земельної ділянки у приватну власність не писала та за отримання оформленого державного акта на земельну ділянку в Книзі реєстрації не підписувалась. Будь-яких доказів, які б свідчили про обізнаність позивача щодо існування оскаржуваного рішення міськвиконкому та державних актів про право владності на землю до 2012 року матеріали справи не містять. Окрім того, статтею 268 ЦК України передбачені випадки, на які позовна давність не поширюється. Зокрема, до 15.01.2012 року позовна давність не поширювалась на вимоги про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи. Проте, Законом України „Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" від 20 грудня 2011 року №4176-У1 пункт 4 частини 1 статті 268 ЦК України виключено, чим поширено загальні правила про позовну давність на зазначену категорію вимог. Згідно з пунктом 5 розділу 11 „Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону з відповідним позовом особа має право звернутися протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом. З наведеного слідує, що право на звернення до суду з вимогою про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи, існує до 15.01.2015 року. Позивач з даним позовом звернулася до суду 22.10.2013 року, тобто в межах строку позовної давності, а тому підстав для відмови позивачу у позові у зв'язку із пропуском строків позовної давності, так само як підстав для поновлення строків давності, не має. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України у зв'язку із задоволенням позову з відповідачів підлягають стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати, що складаються з судового збору на загальну суму 229 грн. 40 грн., тобто по 76 грн. 46 коп. з кожного.

Outcome: approved