Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої незаконними рішеннями органу державної влади. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що з 29 грудня 2000 року він є арбітражним керуючим, однак з 23 червня 2014 року дію свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого припинено на підставі Наказу Міністерства юстиції України від 23 червня 2014 року за № 1004 /5 про анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого. Підставою для винесення наказу став лист Головного управління юстиції у Дніпропетровській області № 10-47/2811 від 13 травня 2014 року до управління з питань банкрутства Департаменту нотаріату та банкрутства Міністерства юстиції України. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2014 року, залишеного без змін, ухвалами Дніпропетровського апеляційного адміністративного та Вищого Адміністративного суду України, визнано протиправним наказ Міністерства юстиції України № 1004/5 від 23 червня 2014 року в частині анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого [PERSON], зобов'язано Міністерство юстиції України відновити арбітражному керуючому (розпоряднику майна, керуючому санацією, ліквідатору) [PERSON] дію свідоцтва на здійснення діяльності арбітражного керуючого № 582 від 26 березня 2013 року та внести до Єдиного державного реєстру арбітражних керуючих України інформацію щодо відновлення арбітражному керуючому [PERSON] дії свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого № 582 від 26 березня 2013 року. На момент припинення дії свідоцтва арбітражного керуючого [PERSON] був призначений арбітражним керуючим у справах, які порушенні господарським судом Дніпропетровської області, а саме: Справа № 24/5005/10848/2012 про банкрутство ФОП [PERSON], справа порушена 21 грудня 2012 року; Справа № 29/5005/952/2012 про банкрутство ФОП СПД [PERSON], справа порушена 23 лютого 2012 року; Справа № 34/5005/10374/2012 про банкрутство ФОП СПД [PERSON], справа порушена 25 грудня 2012 року Оскільки дія свідоцтва була припинена з 23 червня 2014 року по 06 січня 2016 рік та позивачем не було отримано оплату за його послуги як арбітражного керуючого тому позивач просить суд стягнути з відповідачів на його користь 52 876,66 грн. Окрім майнової шкоди діями відповідачів позивачу було спричинено моральну шкоду яку він оцінює в 18 000 грн. та просить стягнути на його користь. Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Представники головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Міністерства юстиції України та Державної казначейської служби України заперечували проти задоволення позовних вимог пославшись на їх необґрунтованість, оскільки жодним рішенням суду не було визнано дії відповідачів відносно [PERSON] неправомірними. Вислухати пояснення сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що 29 грудня 2000 року [PERSON] отримав ліцензію № 327 на право провадження підприємницької діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санцією, ліквідатора) /а.с.19/. Згідно свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого № 582 від 05 березня 2013 року [PERSON] має право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) /а.с.35/. 23 червня 2014 року дію свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого було припинено на підставі Наказу Міністерства юстиції України від 23 червня 2014 року за № 1004 /5 про анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого. Підставою для винесення наказу став лист Головного управління юстиції у Дніпропетровській області № 10-47/2811 від 13 травня 2014 року до управління з питань банкрутства Департаменту нотаріату та банкрутства Міністерства юстиції України. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2014 року, залишеного без змін, ухвалами Дніпропетровського апеляційного адміністративного та Вищого Адміністративного суду України, визнано протиправним наказ Міністерства юстиції України № 1004/5 від 23 червня 2014 року в частині анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого [PERSON], зобов'язано Міністерство юстиції України відновити арбітражному керуючому (розпоряднику майна, керуючому санацією, ліквідатору) [PERSON]. дію свідоцтва на здійснення діяльності арбітражного керуючого № 582 від 26 березня 2013 року та внести до Єдиного державного реєстру арбітражних керуючих України інформацію щодо відновлення арбітражному керуючому [PERSON] дії свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого № 582 від 26 березня 2013 року /а.с.7-16/. 25 грудня 2015 року Наказом № 2778/5 Міністерства юстиції України скасовано пункт 1 Наказу Міністерства юстиції України від 23 червня 2014 року № 1004/5 «Про анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) виданих [PERSON]…» /а.с.18/ На момент припинення дії свідоцтва арбітражного керуючого [PERSON] був призначений арбітражним керуючим у справах, які порушенні господарським судом Дніпропетровської області, а саме: Справа № 24/5005/10848/2012 про банкрутство ФОП [PERSON], справа порушена 21 грудня 2012 року; Справа № 29/5005/952/2012 про банкрутство ФОП СПД [PERSON], справа порушена 23 лютого 2012 року; Справа № 34/5005/10374/2012 про банкрутство ФОП СПД [PERSON], справа порушена 25 грудня 2012 року /а.с.20-24/. Факт неправомірності (незаконності) дій, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку (ухвалою, рішенням, постановою, вироком суду). Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною 2 статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органами державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК України.) Позовна заява [PERSON] обґрунтована тим, що Наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2014 року № 1004/5 було анульовано свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) [PERSON], постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2014 року даний наказ визнано протиправним. Однак даним рішенням, яке залишено без змін ухвалами Дніпропетровського апеляційного адміністративного та Вищого Адміністративного суду України, визнано протиправним лише наказ Міністерства юстиції України № 1004/5 від 23 червня 2014 року в частині анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого [PERSON], зобов'язано Міністерство юстиції України відновити арбітражному керуючому (розпоряднику майна, керуючому санацією, ліквідатору) [PERSON] дію свідоцтва на здійснення діяльності арбітражного керуючого № 582 від 26 березня 2013 року та внести до Єдиного державного реєстру арбітражних керуючих України інформацію щодо відновлення арбітражному керуючому [PERSON] дії свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого № 582 від 26 березня 2013 року, незаконними дії відповідачів відносно прав позивача даним рішенням не визнано. Окрім того жодним рішенням не скасовано та не визнано протиправним рішення, яке було винесено безпосередньо Головним територіальним управлінням юстиції у Дніпропетровській області по відношенню до арбітражного керуючого [PERSON] В справі № 804/9907/14, Головне територіальне управління юстиції у Дніпропетровській області не було стороною, а отже, адміністративними судами взагалі не давалась правова оцінка діям, рішенням Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області під час проведення перевірки діяльності арбітражного керуючого [PERSON] натомість постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2016 року по справі № 804/8668/15, постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2016 року по справі № 804/8668/15 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 08 вересня 2015 року по справі № К/800/21980/15 встановлено, що «висновки викладені в довідці та акті перевірки про результати позапланової невиїзної перевірки діяльності арбітражного керуючого, не є обов'язковими до виконання та самі по собі не породжують будь - яких наслідків, оскільки такі службові документи є лише носіями доказової інформації та не містять волевиявлення суб'єкта владних повноважень щодо виявлених фактів правопорушень. Так само і діяльність працівників органу з проведення перевірки арбітражного керуючого є лише службовою діяльністю таких осіб на виконання своїх посадових обов'язків із збирання доказів інформації щодо дотримання цим суб'єктом вимог чинного законодавства, а тому, як власне довідка або акт перевірки, так і дії посадових осіб органу з їх складання не створюють жодних правових наслідків для позивача, не змінюють стану його суб'єктивних прав. Законом № 2343-ХП визначено, що, арбітражний керуючий несе дисциплінарну відповідальність в порядку, визначеному саме цим Законом; правом накладення дисциплінарного стягнення наділений виключно Державний орган з питань банкрутства, яким відповідно до Положення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 228 від 02 липня 2014 року, є Міністерство юстиції України. Аналіз зазначених норм Закону дозволяє суду дійти висновку про те, що Дисциплінарна комісія за результатами розгляду подання на арбітражного керуючого приймає протокольне рішення про застосування певного виду дисциплінарного стягнення. Проте, реалізація такого рішення відбувається шляхом видання Державним органом з питань банкрутства наказу про накладення дисциплінарного стягнення.» Суду не надано жодного доказу на підтвердження звернення [PERSON] до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання незаконними дій, рішень, які стали підставою винесення Наказу Міністерства юстиції України від 23 червня 2014 № 1004/5. Відповідно ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Із цієї норми випливає, що, за загальним правилом, обов'язок відшкодувати шкоду може бути покладений на заподіювача виключно у тому випадку, коли шкода викликана його протиправною поведінкою (рішеннями, діями чи бездіяльністю). Пленум Верховного Суду України у постанові від 27 березня 1992 року N9 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" зазначив, що "розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що ... шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини". Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відповідно до статті 1167 ЦК України, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в, справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)" від 31 березня 1995 року (зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов або підстав відповідальності за заподіяну шкоду. Виходячи з аналізу статті 1167 ЦК України підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, зобов'язання з відшкодування моральної шкоди виникає за наявності: 1)моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; 2)неправомірних рішень, дій чи бездіяльності заподіювача шкоди; 3)причинного зв'язку між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; 4)вини заподіювача шкоди. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в, справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)" від 31 березня 1995 року передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами вона підтверджується. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Крім цього, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відношення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Так позивачем ні в судовому засіданні ні при подачі позовної заяви не надано жодного належного доказу на підтвердження шкоди, завданої діями відповідачів та наявності причинного зв'язку між шкодою та діями. У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене суд не знаходить підстав для задовлення позовних вимог [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: dismissed