Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-07 00:00:00

В квітні 2014 року до суду звернувся позивач з позовом до [PERSON], в якому ставить питання про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у сумі 18006 грн. 64 коп. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] було укладено кредитний договір № К4/005 від 06.06.2002 року, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 4811 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 31% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до умов договору [PERSON] повинна була щомісяця, починаючи з місяця отримання кредиту, частково погашати суму зобов'язання згідно графіку погашення кредиту. Відповідно до цього Банк нарахував заборгованість за кредитом у сумі 4009 грн. 13 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом у сумі 5618 грн. 28 коп., пеню за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитом у сумі 8379 грн. 23 коп. Представник позивача в судове засідання не з'явилася, надавши суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутності, заявлені вимоги підтримує повністю, проти розгляду справи на підставі ст. 224 ЦПК України не заперечує. Належно повідомлений відповідач в судове засідання не з'явилася з невідомих причин, заяву про причини неявки або про розгляд справи за її відсутності суду не надавала, тому суд розглядав справу на підставі ст. 224 ЦПК України заочно. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини на підставі договору кредитування, які регулюються Цивільним кодексом України. Так, відповідно до договору № К4/005 від 06.06.2002 року, оформленого шляхом підписання [PERSON] кредитного договору позичальника (а.с. 7), вона отримала споживчий кредит у сумі 4811 грн., із зобов'язанням сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 31% на рік. Однак, в порушення умов договору [PERSON] не сплачувала суми кредиту, внаслідок чого у неї утворилася заборгованість. З огляду на це суд зазначає наступне. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.ст. 1054, 1049 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до умов кредитного договору п. 2.6 (а.с. 7) у разі несвоєчасного погашення основного боргу за кредитом позичальник зобов'язується сплатити банку 62% річних від суми залишку несплаченої заборгованості. Відсотки вираховуються виходячи із суми залишку заборгованості по простроченій сумі кредиту з дня виникнення простроченої заборгованості, а відповідно до п. 2.7 (а.с. 7) у разі порушення строків погашення відсотків за кредитом, позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,3%за кожний день прострочення від суми непогашеної заборгованості по відсоткам. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором, зокрема сплата комісії банку, пені, штрафу. Як вбачається з матеріалів справи, позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, видав позичальнику грошові кошти, проте у порушення умов договору відповідачем порушено умови погашення кредиту та процентів за користування кредитом внаслідок чого виникла заборгованість за кредитом у сумі 18006 грн. 64 коп. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № К4/005 від 06.06.2002 року, укладеного між ПАТ КБ "ПриватБанком" та [PERSON] станом на 02.04.2014 року утворилась заборгованість на загальну суму 18006 грн. 64 коп., з них 4009 грн. 13 коп. - заборгованість за кредитом, 5618 грн. 28 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 8379 грн. 23 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитом (а.с. 2-3; 5-6). Разом з тим, в рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року по справі №7-рп/2013 піддано конституційно-правовому аналізу правовідносин зі сплати пені що виникають між фізичними особами - споживачами та банками і іншими фінансовими установами у правовідносинах споживчого кредитування в якому зокрема робиться висновок про те, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року N 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Таким чином, з врахуванням вищевказаних обставин, до визначеного банком розміру неустойки в частині пені підлягає застосуванню ч. 3 ст. 551 ЦК України, оскільки нарахований банком розмір пені значно перевищує заборгованість за кредитом у розмірі 4009 грн. 13 коп., тому розмір пені підлягає зменшенню до 4000 грн. Такий розмір неустойки відповідає вимогам закону і засадам розумності та справедливості. Приймаючи до уваги, що відповідач в порушення умов кредитного договору кредит позивачу не повернув та не сплачує відсотки за його користування, суд приходить до висновку, що позивач обґрунтовано звернувся до суду з вимогами про повернення заборгованості по кредитному договору у вигляді заборгованості, відсотків, пені. В той же час суд звертає увагу на те, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що відповідно до п. 2.1 кредитного договору № К4/005 від 06.06.2002 року кінцеве погашення кредиту повинно бути здійснено споживачем не пізніше 29.05.2003 року. Враховуючи, що строк позовної давності встановлений в три роки, то позивач мав право звернутися до суду з відповідними вимогами до 29.05.2006 року, тоді як позивач звернувся до суду з даним позовом 24.04.2014 року. Таким чином на момент пред'явлення позову до суду сплинув строк позовної давності, але за відсутності відповідача [PERSON], суд не може вирішити питання про застосування спливу позованої давності, оскільки відповідно до вимог ст. 267 ЦК України питання про застосування спливу позовної давності повинно бути заявлено тільки стороною у спорі. Отже, проаналізувавши всі обставини справи, суд вражає позовні вимоги частково доведеними, тому підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial