Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-23 00:00:00

Позивач АТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з позовом, мотивуючи тим, що 15.05.2018 року ПАТ "Альфа-Банк" та [PERSON] уклали кредитний договір №501026864. Відповідно до умов якого банк зобов`язувався надати позичальнику кредит у сумі 54268,30 грн., у строк з 15.05.2018 року, а [PERSON] зобов`язалася в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та Додатком № 1 до нього - Графіком погашення кредиту. Однак, [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого станом на 15.12.2018 року має прострочену заборгованість за кредитом - 53102,10 грн., з яких : борг за відсотками - 4476,46 грн., борг по комісії -7326,24 грн., 2000 грн. - штраф, а тому банк просив суд стягнути з відповідача вказану суму боргу. Відповідач [PERSON] подала суду зустрічний позов, мотивуючи тим, що договір №501026864 від 15.05.2018 р. був укладений з використанням нечесної підприємницької практики з боку банку. [PERSON] було введено в оману щодо істотних умов договору - ціни та розміру кредиту, було неправомірно нараховано і стягнено комісію за обслуговування кредиту. Фактично, [PERSON] отримала кредит на суму 27583,02 грн., а сума 22976,98 грн. - це кошти на повернення кредитної заборгованості за іншим кредитним договором від 17.11.2017 року. Тобто, дані кошти, по факту, не були отримані позичальником. Банк скористався тяжкими обставинами [PERSON] , яка звернулася за реструктуризацією боргу, а натомість, банк запропонував включити її борг з нарахованими відсотками, штрафними санкціями за договором № №500630341 від 17.11.2017 року в новий договір№501026864 від 15.05.2018 року. Такі умови є несправедливими. [PERSON] вказані кошти (22976,98грн.) не отримувала, вважала, що таким чином відбувається реструктуризація її боргу за минулим кредитним договором. Також, [PERSON] вважає, що банк не повинен був включати в умови кредитного договору оплати страхового платежу, комплексне добровільне страхування ризиків позичальника, оплату страхового платежу в розмірі 250 грн., а тому позивач за зустрічним позовом просила суд визнати недійсними пункти договору №501026864 від 15.05.2018р., а саме пункти «б» ч.1, пункти 2,3,4 частини 3 даного кредитного договору, викладеного у вигляді Оферти на укладення угоди про надання кредиту, укладеного між ПАТ «Альфа Банк» та [PERSON] . Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду від 19.04.2019 року було прийнято зустрічний позов [PERSON] і об`єднано в одне провадження з позовом АТ«АльфаБанк». Представник позивача за первісним позовом в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, неодноразово подавали заяву про розгляд даної справи за відсутності їх представника. Представник відповідача за первісним позовом в судовому засіданні заперечила позовні вимоги та підтримала зустрічний позов. Заслухзавши пояснення представника позивача за зустрічним позовом, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що первісний та зустрічний позови підлягають до задоволення частково. Судом встановлено, що 15.05.2018 року Публічне акціонерне товариство "Альфа-Банк" та [PERSON] , уклали кредитний договір №501026864. Відповідно до умов якого, банк зобов`язується надати позичальнику кредит у сумі 54268,30 грн., у строк з 15.05.2018 року. Відповідно до умов Договору, [PERSON] зобов`язувалася в порядку та на умовах, що визначені Договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування коштами, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Договором та Додатком № 1 до нього - Графіком погашення кредиту. Позивач АТ «Альфа-Банк», звертаючись до суду, вказав, що [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого станом на 15.12.2018 року має прострочену заборгованість за кредитом - 53102,10 грн., за відсотками - 4476,46 грн. та по комісії -7326,24 грн. Та у зв`язку з систематичним порушенням боржником своїх обов`язків зі сплати кредиту, відповідно до норм чинного законодавства та діючого Кредитного договору йому було нараховано неустойку: штраф - 2000,00 грн. При цьому банк підтвердив виконання своїх обов`язків по кредитному договору - випискою з особового рахунку [PERSON] , а наявність невиконаних зобов`язань позичальника щодо повернення кредиту - підтвердив розрахунком заборгованості за кредитом. Наведені письмові докази додані до справи. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду від 19.04.2019 року було витребувано з АТ «Альфа Банк» належно завірену копію кредитного договору № 500630341 від 17.11.2017 р. та розрахунок за цим кредитним договором, виписки по особовому рахунку, особовому поточному рахунках позичальника у вказаний період, та інше. Однак, позивачем за первісним позовом не було виконано ухвалу, не надано витребувані докази. Згідно ч.1,ч.5 ЦПК України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. А у відповідності до ч.10 ст. 84 ЦПК України, - у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Суд здійснює розгляд даної справи за наявними в ній доказами та при вирішенні спору суд виходить з наступного. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Зі змісту ч. 1 ст.627 ЦК України вбачається, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Правове регулювання визнання правочинів недійсними здійснюється на підставі ст. ст. 203,215 Цивільного Кодексу України. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини п`ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У частині 4 пункту 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів`та ч.1 ст.6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено: «У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством. Положення п.п.22,23 ст.1, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо заборони кредитодавцю встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, у взаємозв`язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Зазначене, також, відображено в правовій позиції, викладеній у постанові ВСУ від 06.09.2017 у справі №6-2071цс-16, відповідно до якої кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні Закону, зокрема комісії за управління, обслуговування кредиту. Представник позивача за зустрічним позовом суду пояснила, що [PERSON] особисто повідомила банк про її неплатоспроможність погашення простроченої заборгованості в сумі 27 583,02 грн. за кредитної угодою №500630341 від 17.11.2017р., що підтверджується ч.3 кредитної угоди (оферти) за №501026864 від 15.05.2018р., але разом з тим, банком всупереч вимог ст.10 Закону України «Про споживче кредитування», замість реструктуризації простроченого залишку кредитної заборгованості, видав новий кредит з більш чим у двічі збільшеною сумою, чим було ще більш погіршено фінансове становище позичальника. Матеріали кредитної справи [PERSON] мають містити її заяву-звернення до банку за реструктуризацією боргу, але її цілу заборгованість ( тілом кредиту, відсотки, штрафні санкції) включили в новий кредитний договір. Банк з вигодою для себе скерував частину боргу за минулим кредитним договором (27583,02 грн.), назвавши клієнту такі дії реструктуризацією, чи прощенням боргу. Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно із положеннями статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 статті 203 Цивільного кодексу України. За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про стягнення комісії за обслуговування кредиту, а також, включення в суму кредиту борг з нарахованими відсотками, штрафними санкціями за іншим кредитним договором /№ №500630341 від 17.11.2017 року/ . Як було встановлено судом та вбачається з ч.1 Оферти на укладення угоди про надання споживчого кредиту №501026864, банком було встановлено щомісячну плату у вигляді комісійної винагороди за обслуговування кредиту в розмірі 2,25 % від суми кредиту. Отже, зважаючи на те, що встановлення плати за обслуговування кредиту є незаконним, а тому є підстави визнати частково недійсним кредитний договір № 501026864 від 15.05.2018 року, зокрема, пункт «б» ч.1 /про встановлення комісійної винагороди за обслуговування кредиту 2.25%/ . Також, суд вважає, що підлягає визнанню недійсним пункт 2 ч. 3 вказаної угоди для надання кредиту в сумі 27583 грн.02 коп. для погашення боргу за кредитним договором № 500630341 від 17.11.2017року. Згідно ст. 10 Закону України «Про споживче кредитування» до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець зобов`язаний, використовуючи свої професійні можливості, оцінити кредитоспроможність споживача, враховуючи, зокрема, строк, на який надається споживчий кредит, суму кредиту, а за потреби - доходи споживача та мету отримання кредиту. Оцінка кредитоспроможності споживача здійснюється на підставі достатньої інформації, отриманої від споживача, та, за необхідності, на основі інформації, законно отриманої з інших джерел. Відповідно до ч.1,ч.2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 4) потреби у послугах. Як було встановлено судом, - кошти в сумі 27583,02 грн. за договором №501026864 від 15.05.2018 року, фактично, не були отримані позичальником [PERSON] , бо згідно п.3 Оферти на укладення угоди про надання кредиту № 501026864, ці кошти були скеровані банком для погашення заборгованості за іншим кредитним договором №500630341. При цьому слід зазначити, що позивач за первісним позовом не надав суду жодного доказу, чи необхідної інформації з приводу кредитного договору №500630341, також, не надав платіжного доручення, чи іншого документа в підтвердження отримання позичальником коштів на суму 54268,30 грн. за договром № 501026864 Банк доводи виконання своїх зобов`язань за договором підтверджує випискою з особового рахунку [PERSON] Натомість, встановлено, що частина цих коштів (27583,02 грн.), не є кредитними, оскільки, фактично, не були отримані [PERSON] , а були зараховані на погашення її боргу за іншим кредитним договором де кредитором виступає, також, АТ «Альфа-Банк». Отже, суд приходить до висновку, що вимоги за первісним позовом підлягають до часткового задоволення. Зокрема, суд вважає за можливе стягнути з [PERSON] на користь АТ «Альфа-Банк» борг за кредитним договором №511026864 борг в сумі 26685 грн. 28 коп., та розмір відсотків (4476,46 грн.) є необґрунтованим та не доведеним, оскільки банк розраховував їх виходячи з суми кредиту в 54268,30 грн., але, як було зазначено вище, банк не довів, що кредит було надано саме в цій сумі, та суд визнає частково недійсним кредитний договір № 501026864 від 15.05.2018 року, зокрема, пункт «б» ч.1 /про встановлення комісійної винагороди за обслуговування кредиту 2.25%/ і пункт 2 ч. 3 /щодо надання суми 27583 грн. 02 коп. для погашення боргу за кредитним договором № 500630341 від 17.11.2017року /. Відповідач за зустрічним позовом не заперечив вимог за зустрічним позовом. Суд відмовляє позивачу за зустрічним позовом щодо вимоги про визнання недійсним п.4 ч.3 Кредитної угоди № 501026864 від 15.05.2018року щодо страхування ризиків позичальника, оскільки в силу ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Outcome: partial