Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-28 00:00:00

13.09.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Одеської міської ради та просив визнати за ним право власності на будинок [ADDRESS] та зареєструвати в Державному реєстрі прав на нерухоме майно [PERSON] як власника вказаного будинку. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що вказаний будинок на праві приватної власності належав його бабусі, [PERSON]. В 1976 році бабусею складено заповіт на ім'я свого сина, батька позивача, [PERSON] та своєї онуки, [PERSON], в рівних частках. [INFO] бабуся несподівано померла та не встигла попередити свого сина [PERSON] про заповіт який на нього оформила. Позивач зазначає, що у вказаному будинку до 1981 року мешкала уся його родина: [PERSON] (бабуся), [PERSON] (батько), [PERSON] (матір), а також у вказаному будинку народився й сам позивач. Оскільки вони мешкали однією сім'єю, а батько сплачував податки, робив поточні ремонти, позивач вважає що батько прийняв спадщину після смерті [PERSON] Оскільки після смерті батька позивача, який помер [INFO], позивач залишився єдиним спадкоємцем, то на думку позивача до нього переходить право власності на спадкове майно. Позивач зазначає, що [PERSON] проживала окремо від своєї бабусі, і що [PERSON] знала про наявність заповіту, однак приховувала цей факт від батька позивача, [PERSON] Оскільки [PERSON] заяву про прийняття спадщини після смерті бабусі, [PERSON], не подавала, то вважається, що вона відмовилася від спадщини. Єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] є позивач. Таким чином, на думку позивача йому належить ? частини вказаного будинку за заповітом після смерті [PERSON], а ? частини за законом після смерті [PERSON] За таких обставин позивач просить визнати за ним право власності на будинок та зареєструвати в Державному реєстрі прав на нерухоме майно його як власника вказаного будинку. Ухвалою суду від 08.12.2016 року до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, було залучено [PERSON]. 16.03.2017 року [PERSON] звернувся до суду з самостійним позовом як третя особа, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору до [PERSON] про визнання прав та обов'язків забудовника. На обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що він є сином [PERSON], якому рішенням виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящих м.Одеси №574 від 11.07.1958 року було відведено земельну ділянку [ADDRESS], площею 540 кв.м. для індивідуального житлового будівництва. 12 вересня 1958 року [PERSON] отримав дозвіл [NUMBER] на проведення робіт. 10 грудня 1958 року [PERSON] уклав із житлово-комунальним відділом виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящих м.Одеси договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності. За вказаним договором [PERSON] отримав земельну ділянку, площею 540 кв.м. в [ADDRESS] для будівництва житлового будинку. [PERSON] було побудовано вказаний житловий будинок, згодом, в процесі мешкання в ньому [PERSON], а після його смерті його дружиною [PERSON] та сином [PERSON] поступово площа житлового будинку збільшувалася, однак увесь будинок досі не прийнятий до експлуатації, а право власності на нього не зареєстроване. У вказаному домоволодінні [PERSON] мешкав із своєю родиною, а саме: дружиною [PERSON], сином [PERSON], донькою [PERSON] та матір'ю [PERSON]. На [PERSON] було відкрито усі особові рахунки по забезпеченню будинку комунальними послугами, з усіма органами державної влади [PERSON] виступав як власник будинку. [INFO] померла [PERSON]. Після її смерті в будинку продовжували мешкати [PERSON], його дружина [PERSON], син [PERSON] та донька [PERSON]. [INFO] помер [PERSON]. Після його смерті, його дружина [PERSON], переоформила на себе усі особові рахунки по вказаному будинку та почала з усіма органами державної влади виступати як його власник. Згодом [PERSON] перестала мешкати у вказаному домоволодінні та переїхала у інше місце. В будинку залишилися мешкати [PERSON] та її син, [PERSON]. [INFO] померла [PERSON]. В будинку залишився мешкати її син, [PERSON], третя особа у справі. Оскільки на момент смерті вказаних осіб їх спадкоємці мешкали разом, а [PERSON] мешкає й досі, то ніхто з них не звертався до нотаріальної контори для прийняття та оформлення спадщини. Таким чином, станом на сьогодні єдиним спадкоємцем [PERSON] та [PERSON] є їх син, [PERSON]. Спадкове майно складається із незакінченого будівництвом будинку за адресою: [ADDRESS], загальною площею 94,2 кв.м, житловою площею 65,2 кв.м. За таких обставин [PERSON] просить суд визнати за ним в порядку спадкування після смерті [PERSON] права та обов'язки забудовника згідно Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 10.12.1958 р. укладеного [PERSON] та житлово-комунальним відділом виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящих м. Одеси. Представник відповідача, Одеської міської ради, подав до суду заяву про слухання справи за його відсутності. З приводу позовних вимог [PERSON] та [PERSON] свою думку не висловив. В судовому засіданні представник позивача [PERSON]- [PERSON] підтримала позовні вимоги, просила задовольнити позов, а позов [PERSON] залишити без задоволення, з підстав вказаних в позові. Представник третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] просив задовольнити, а в позові [PERSON] відмовити з зазначених вище підстав. Дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників справи, допитавши свідків, суд вважає, що позов третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] підлягають задоволенню, а позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Судом встановлено наступні факти і відповідні їм правовідносини. Рішенням виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящих м. Одеси № 574 від 11.07.1958 року [PERSON] було відведено земельну ділянку [ADDRESS], площею 540 кв.м. для індивідуального житлового будівництва. 12 вересня 1958 року [PERSON] отримав дозвіл [NUMBER] на проведення робіт. 10 грудня 1958 року [PERSON] уклав із житлово-комунальним відділом Виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящих м.Одеси договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності. За вказаним договором [PERSON] отримав земельну ділянку, площею 540 кв.м. в [ADDRESS] для будівництва житлового будинку. 23 вересня 1960 року виконкому Ленінської райради депутатів трудящих вирішив включити в договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності другим забудовником [PERSON] - матір [PERSON]. При цьому необхідно звернути увагу, що додатковий договір з урахуванням прийнятого рішення не укладався. [PERSON] було самостійно побудовано житловий будинок, в якому він почав мешкати зі своєю родиною, а саме: дружиною [PERSON], сином [PERSON], донькою [PERSON] та матір'ю [PERSON]. [INFO] померла [PERSON]. Твердження позивача [PERSON] про те, що вказаний будинок належав на праві приватної власності [PERSON] і що вона брала участь у його будівництві не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Так, згідно листа КП "БТІ" ОМР від 07.03.2017 року право власності на будинок [ADDRESS] не зареєстровано. Згідно з актами складеними 10.03.2017 року сусідами [PERSON], [PERSON] та [PERSON], підписи яких затверджено керівником комітету Органу самоорганізації населення комітету мікрорайону "Нова слободка" в м.Одесі, за адресою [ADDRESS] будинок будувався саме [PERSON], будь-яких інших будівель, побудованих третіми особами на вказаній земельній ділянці не будувалось. [PERSON] з дня народження ([INFO]) мешкав у вказаному будинку зі своїми батьками в спірному будинку, а після їх смерті по теперішній час мешкає в будинку самостійно та з усіма органами державної влади та місцевого самоврядування виступає власником будинку. [PERSON] ніколи фактично не мешкав та не мав особистих речей у вказаному будинку. З технічного паспорту від 27 січня 1982 року вбачається, що за вказаною адресою зведені об'єкти нерухомості не введені в експлуатацію, забудовником вказано [PERSON]. Як вбачається із наявних у справі копій абонентських книжок по розрахункам за електроенергію за період 1970-1976 абонентом за вказаною адресою рахується саме [PERSON] Вказані обставини підтвердила в судовому засіданні й свідок [PERSON]. Твердження позивача [PERSON] про те, що він народився у вказаному будинку та що в будинку до 1981 року мешкав він, його батько - [PERSON], та мати - [PERSON], що вони мешкали однією сім'єю із [PERSON], і його батько сплачував податки та робив поточні ремонти, не знайшли підтвердження в ході судового розгляду, в матеріалах справи відсутні будь-які достатні та належні докази вказаних обставин. З відповіді Органу самоорганізації населення комітет мікрорайону "Нова слободка" в м.Одесі від 27.09.2016 року № 21 видно, що стосовно громадян [PERSON] (батько позивача) та [PERSON] (мати позивача) жодної інформації не надходило. [PERSON] і зареєстрованим за вказаною адресою не був, про що свідчить його паспорт. Крім того, з технічних паспортів вбачається, що вони видані на ім'я [PERSON], а після його смерті на його дружину [PERSON] .З абонентських книжок за комунальні послуги вбачається, що вони були видані на ім'я [PERSON], а після його смерті на його дружину, [PERSON]. З листа ТОВ "Інфоксводоканал" від 30.01.2017 року № 351-04/86ю видно, що договір на водопостачання по вказаній адресі було укладено на ім'я [PERSON] (мати [PERSON]). Допитані в ході судового засідання свідки дали різні покази. Свідок позивача - [PERSON], яка є його матір'ю, в суді пояснила, що у вказаному будинку мешкала свекруха [PERSON], її син [PERSON], невістка [PERSON], їх діти [PERSON] та [PERSON], а також з 1973 року по 1981 рік [PERSON], її чоловік вона, та в будинку народився [PERSON]. Потім вони орендували житло, а згодом чоловік отримав квартиру. Допитана в якості свідка тітка позивача -[PERSON] вказувала на те, що в спірному будинку проживала бабуся позивача, його батьки, позивач народився там і були зареєстровані, а коли виїхали не пам'ятає. Свідки на стороні третьої особи [PERSON] - сусіди [PERSON], [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що в будинку окрім [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] ніхто ніколи постійно не мешкав, а також те, що [PERSON], будучи сином [PERSON] та рідним братом [PERSON], періодично перебував у будинку, але не як постійний мешканець, а [PERSON] та [PERSON] в будинку ніколи не мешкали. Згідно ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує їх відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд критично відноситься до пояснень свідків [PERSON] та [PERSON], оскільки вони не тільки не підтверджені, але й навіть спростовані вищезазначеними доказами. Пояснення свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] узгоджуються як між собою, так і з письмовими доказами, наявними у справі. Згідно 525 Цивільного кодексу УРСР, в редакції станом на [INFO] (день смерті [PERSON]), часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Згідно 526 Цивільного кодексу УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно 527 Цивільного кодексу УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Згідно 529 Цивільного кодексу УСРС при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Як закріплено в нормі ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно п.1 ч.1 ст.549 Цивільного кодексу УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Як видно з листа державного нотаріуса Третьої одеської державної нотаріальної контори від 29.12.2016 року спадкові справи до майна померлої [INFO] [PERSON] та померлої у грудні 2015 року [PERSON] не заводилися. Так, судом встановлено, що на момент смерті [PERSON] разом з нею мешкав її син [PERSON] зі своєю родиною: дружиною [PERSON] та двома дітьми. З заповіту, який [PERSON] видала на ім'я [PERSON] та [PERSON] вбачається, що вона заповідала усе своє майно, не уточнюючи, з чого воно складається та де знаходиться. При цьому матеріали справи не містять доказів наявності будь-якого спадкового майна після смерті [PERSON]. Після смерті [INFO] [PERSON], в управління будинком фактично вступила його дружина, [PERSON] та син [PERSON]. З матеріалів справи вбачається, що на день смерті [PERSON] в його користуванні та володінні знаходився будинок згідно технічному паспорту від 27 січня 1982 року. Таким чином після смерті [PERSON] права забудовника перейшли до його дружини, [PERSON], яка прийняла спадщину, зокрема, переоформивши на себе усі рахунки за комунальні послуги, виготовивши на своє ім'я технічний паспорт. На момент смерті [INFO] [PERSON]- [PERSON], є спадкоємцем першої черги в силу ст.1261 ЦК України, постійно проживаючи в будинку з нею, вважається таким, що прийняв спадщину (ч.3 ст.1268 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Оскільки за життя матір [PERSON] - [PERSON] не здійснила оформлення прав забудовника, тому саме [PERSON] має право на реалізацію такого права, успадкованого від [PERSON], який був стороною договору. Відповідно до статті 86 ЦК УРСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Як вбачається із технічного паспорту від 30.08.1984 року (останній аркуш) об'єкти домоволодіння були побудовані в різні періоди часу, з 1958 по 1983 роки. У 1958 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Таким чином, саме з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акту державної комісії про прийняття збудованого громадянином житлового будинку такий громадянин набуває статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року набуває право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. Однак, ні [PERSON], ні його дружина, [PERSON] після його смерті не отримали акту державної комісії про прийняття збудованого житлового будинку, в зв'язку із чим станом на сьогодні право власності на нього як на самостійний об'єкт цивільно-правових відносин відсутнє. З огляду на це, а також оскільки будівництво житлового будинку, який є об'єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці, на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво, наразі, таке будівництво не можна вважати самовільним будівництвом у розумінні статті 105 ЦК Української РСР, а воно є незакінченим будівництвом. Законодавством передбачено порядок прийняття в експлуатацію будівель інспекцією архітектурно-будівельного контролю за місцем їх розташування, який не може підмінятися судовим рішенням. Визнання права власності в порядку спадкування на недобудований будинок відповідно до чинного законодавства України неможливе. Згідно п. 8 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки як забудовника входять до складу спадщини. Таким чином, суд приходить до висновку вимоги [PERSON] є обгрунтованими, факти на які він вказував знайшли своє підтвердження, тому за ним необхідно визнати права та обов'язки забудовника згідно договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 10.12.1958 р. , як такі, що входять до складу спадщини. Що стосується позовних вимог [PERSON], то виходячи із встановлених під час розгляду справи правовідносин , представлених доказів, оцінивши докази в сукупності, суд вважає, що факти на які посилався позивач в позові не знайшли підтвердження належними доказами і навпаки спростовані як поясненнями свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], так і письмовими доказами. За таких обставин суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON].

Outcome: approved