Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-14 00:00:00

26.03.2015 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеною позовною заявою. В своїй заяві, уточненій в судовому засіданні, він вказував, що 08.07.2013 року відповідач [PERSON] в своєму виступі на нараді, яка проводилася головою Миргородської райдержадміністрації в приміщенні актового залу Миргородської районної ради, в присутності керівних працівників установ та організацій Миргородського району та м. Миргорода відповідач [PERSON] поширив відносно нього недостовірну інформацію такого змісту: «…землевпорядні організації відмовляються приїжджати в наш район робити обміри потому, що вони сталкуються з проблемами, які не можна вирішити, потому що начальник земельного відділу почему то вирішив, що його фірма должна працювати, а інші ні». Також відповідач вказував, що кероване ним(позивачем) Управління Дедржземагенства саботує отримання від [PERSON] запитів та звинуватив його(позивача) в обмані присутніх, вказавши, що він (позивач) «Вішає лапшу присутнім». Крім цього, позивач вказував, що 13.02.2014 року [PERSON] в кабінеті начальника Управління Держземагенства у Миргородському районі Полтавської області, що по вул. Якова Усика,7 м. Миргорода, виконуючи свої службові обовязки головного спеціаліста відділу оперативного контролю за дотриманням вимог земельного законодавства Управління контролю за використанням та охороною земель Державної інспекції сільського господарства в Полтавській області, в присутності сторонньої особи та працівників Управління висловив на його адресу, як начальника Управління Держземагенства у Миргородському районі, погрози та образи в принизливій формі, а саме: «Що, чучело, ти ще сидиш в цьому кріслі? Ну тобі недовго осталось, я тобі допоможу». 02.06.2014 року відповідач під час виконання свої службових обовязків, в тому ж кабінеті, в присутності працівників Управління Держземагенства також висловив погрози та образи на його адресу в принизливій та брутальній формі, а саме: «Що, ти, чучело», тут робиш!?...» і брутальною лайкою висловив своє негативне ставлення до нього, сказавши, що допоможе йому звільнитися. Вказані дії відповідача позивач розцінював умисним поширенням відносно нього недостовірної та негативної інформації, яка порочить його честь, гідність та ділову репутацію як державного службовця, дискредитує його як начальника Управління Держземагенства у Миргородському районі Полтавської області. Зазначені недостовірна та негативна інформація, погрози, образи, виражені на його адресу в принизливій, брутальній формі, призвели його до великих емоційних переживань, страждань та погіршення стану здоровя, а отже позивач вважав їх такими, що завдали йому моральної шкоди. Тому позивач просив суд визнати зазначену інформацію [PERSON], поширену відносно нього, недостовірною, негативною та такою, що порушує його право на повагу до гідності, честі та ділової репутації і зобовязати останнього в тридцятиденний термін, з дня набрання рішенням законної сили, спростувати її шляхом проголошення ним тексту спростовуючого змісту на щотижневій нараді голови Миргородської райдержадміністрації з керівними працівниками установ та організацій м. Миргорода та Миргородського району, щодо інформації поширеної 08.07.2013 року, та в приміщенні кабінету начальника Управління в присутності осіб, які були присутніми при її поширенні 13.02.2014 року та 02.06.2014 року, щодо інформації, поширеної в зазначені дні. Крім цього, позивач просив стягнути з [PERSON] на його користь у відшкодування завданої йому моральної шкоди 6000 грн. Посилаючись на те, що [PERSON] свої протиправні дії вчиняв при виконанні своїх службових обовязків головного спеціаліста відділу оперативного контролю за дотриманням вимог земельного законодавства Управління контролю за використанням та охороною земель Державної інспекції сільського господарства в Полтавській області, позивач просив суд покласти відповідальність в частині відшкодування йому моральної шкоди і на згадане Управління та стягнути з останнього на його користь у відшкодування моральної шкоди 1 грн 00 коп. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON], підтримували позовні вимоги в зазначеному обємі і просили задовольнити їх. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав і пояснив, що 08.07.2013 року він в час, місці та при обставинах, вказаних позивачем, вказував на обставини, викладені в позовній заяві [PERSON] При цьому вважав, що подана ним інформація відповідає дійсності, а отже не може бути визнаною недостовірною. Що стосується висловлювань на адресу позивача, в кабінеті останнього, то 13.02.2014 року та 02.06.2014 року він дійсно допускав зазначені позивачем висловлювання, за виключенням слова «чучело» та брутальної лайки. З огляду на те, що образливих слів та брутальної лайки щодо позивача він не вживав, то не принижував честь та гідність останнього, а відтак просив відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача, Державної інспекції сільського господарства, в судове засідання не зявився, а звернувся до суду із письмовими запереченнями проти позову, в яких позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позову та розглянути справу у його відсутності (а.с.26-27, 69). Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши письмові докази по справі, надані сторонами на засадах змагальності і диспозитивності, проаналізувавши\~всі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позов [PERSON] підлягає до часткового задоволення з наступних обгрунтувань. Правовідносини виникли між сторонами з приводу порушення особистих немайнових прав фізичної особи внаслідок поширення інформації, тому при вирішенні спору суд застосовує норми Книги другої, а також\~глави 3 Цивільного кодексу України. \~ Відповідно до\~ст. 34 Конституції України\~кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. \~За змістом\~ст. 68 Конституції України\~кожен зобов'язаний неухильно додержуватися\~Конституції України\~та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. \~Відповідно до ч. 1\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. \~Згідно ч.1\~ст. 270 ЦК України\~відповідно до\~Конституції України\~фізична особа має право на повагу до гідності та честі. \~Як зазначається в п.1\~постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Відповідно п. 19 згаданої постанови Пленуму Верховного суду України,\~\~\~\~\~\~ вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно з частинами 1, 2\~статті 30 Закону України "Про інформацію" від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII,\~ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості . … Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. З огляду на приписи\~ст. 277 ЦК України\~не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їхньої відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. Судом встановлено, що 08.07.2013 року відповідач [PERSON] в своєму виступі на нараді, яка проводилася головою Миргородської райдержадміністрації, в приміщенні актового залу Миргородської районної ради, в присутності керівних працівників установ та організацій Миргородського району та м. Миргорода допустив висловлення наступного змісту: «…землевпорядні організації відмовляються приїжджати в наш район робити обміри потому, що вони сталкуються з проблемами, які не можна вирішити, потому що начальник земельного відділу почему то вирішив, що його фірма должна працювати, а інші ні». Також відповідач у своєму виступі вказував, що кероване позивачем [PERSON] Управління Дерземагенства у Миргородському районі Полтавської області «саботує отримання» від нього запитів та вказав, що позивач «вішає лапшу присутнім». В даному випадку подана відповідачем інформація, за переконанням суду, є оціночним судженням, щодо роботи позивача на займаній посаді, із застосуванням його критики, в тому числі і в формі сатиричного висловлювання, та виражає особисту думку [PERSON], на вільне вираження якої він мав право, гарантоване йому ст. 34 Конституції України. Тому, вказане оціночне судження не підлягає спростуванню, доведенню його правильності та не може бути предметом судового захисту, а відтак в цій частині позовні вимоги позивача до відповідачів про визнання інформації недостовірною, негативною, про її спростування та відшкодування моральної шкоди, заподіяної зазначеними діями, суд вважає необґрунтованими та не підлягаючими задоволенню. Крім цього, судом встановлено, що 13.02.2014 року в приміщенні кабінету начальника Управління Держземагенства у Миргородському районі Полтавської області , що по вул. Якова Усика,7 м. Миргорода, відповідач [PERSON], в присутності сторонніх осіб, в тому числі і працівників згаданого Управління, в зверненні до [PERSON] допустив висловлення наступного змісту: «Що, чучело, ти ще сидиш в цьому кріслі? Ну тобі недовго осталось, я тобі допоможу». 02.06.2014 року відповідач [PERSON] в тому ж кабінеті, в присутності працівників Управління Держземагенства також в зверненні до позивача допустив висловлення: «Що, ти, чучело», тут робиш!?...», а також брутальною лайкою висловив своє негативне ставлення до нього, сказавши, що допоможе йому звільнитися. Вказані обставини повністю підтвердила в судовому засіданні свідок [PERSON]., яка пояснювала, що 13.02.2014 року та 02.06.2014 року в кабінеті начальника Управління Держземагенства у Миргородському районі в її присутності та в присутності інших працівників згаданого Управління відповідач [PERSON] в зверненні до позивача [PERSON]. називав останнього «чучелом», а саме: «Що, чучело, ти ще сидиш в цьому кріслі? Ну тобі недовго осталось, я тобі допоможу»; «Що, ти, чучело», тут робиш!?...». Крім цього 02.06.2014 року відповідач [PERSON] в брутальній формі висловлював своє негативне ставлення до позивача. Вказані обставини підтвердив в судовому засіданні і свідок [PERSON], зазначаючи, що він приблизно рік назад, особисто був присутній при тому, як відповідач в зверненні до позивача, в кабінеті останнього, називав його «чучелом». Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердив, що під час проведення службового розслідування за зверненням начальника Управління Держземагенства у Миргородському районі [PERSON] стосовно порушення норм етики та присяги державного службовця [PERSON], які мали місце в 2014 році, було встановлено, що останній дійсно в спілкуванні з [PERSON] висловлював на його адресу образи, а саме: називав його «чучелом». Вказані обставини також підтверджуються матеріалами службового розслідування за зверненням начальника Управління Держземагенства у Миргородському районі [PERSON] стосовно порушення норм етики та присяги державного службовця [PERSON] на а.с. 82-108. Зазначеними доказами повністю спростовується заперечення відповідача [PERSON] про те, що образливих, брутальних висловлювань у зверненні до позивача у вказаний час він не допускав. А тому заперечення відповідача в цій частині суд не може прийняти до уваги. На переконання суду, за своїм характером зазначені висловлювання [PERSON] не містили будь-яких фактичних даних і не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, а отже за визначенням статті 30 Закону України "Про інформацію" вони є оціночними судженнями щодо особи позивача, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їхньої відповідності дійсності та були висловлені в брутальній, принизливій формі, що принижує честь та гідність позивача [PERSON] Оскільки зазначені висловлення є оціночним судженням, то за змістом ст. 30 Закону України «Про інформацію» вони не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відтак вимоги позивача про визнання вказаної інформації недостовірною та негативною і її спростування, суд вважає не підлягаючими задоволенню. Разом з цим, згідно ч.2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. «Чучело» згідно «Тлумачного словника Української мови» означає «набита тирсою, соломою і т. ін. шкура тварини, птаха, що відтворює їх зовнішній вигляд; опудало; подоба людини, людська постать,\~виготовлена\~з глини, воску або іншого матеріалу чи з набитого чим-небудь одягу людини». Тому називання позивача «чучелом» та супроводження цього брутальною лайкою, суд розцінює брутальним непристойним висловленням, яке принижувало його гідність і честь та яке заподіяло останньому моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню. Згідно з ч.1\~ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно п. 4 ч. 2\~ст. 23 ЦК України\~та п. 27 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», одним із способів захисту гідності, честі чи ділової репутації є відшкодування моральної шкоди. При визначенні суми на відшкодування завданої моральної шкоди, суд приймає до уваги роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму ВСУ України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», і виходить із засад справедливості, добросовісності та розумності, враховує характер вчинених дій [PERSON], спосіб їх вчинення, а також глибину душевних страждань позивача, характер та тривалість таких страждань, наслідки, які мали протиправні дії [PERSON] для позивача. А тому суд вважає необхідним стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію моральної шкоди в розмірі 500 грн.\~\~\~ При цьому суд не може врахувати надані позивачем копії листків непрацездатності на а.с.73-80, як доказ наступивших негативних наслідків від протиправних дій відповідача, оскільки позивачем в строки, визначені ч.1 ст. 131 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували причинний звязок неправомірних дій відповідача із настанням непрацездатності позивача. Вирішуючи питання відповідальності Державної інспекції сільського господарства в Полтавській області, суд виходить із наступного. Характер і зміст висловлювань [PERSON] на адресу [PERSON], які мали місце 13.02.2014 року та 02.06.2014 року, вказує, що у брутальному зверненні до позивача відповідач виступав не від імені Державної інспекції сільського господарства в Полтавській області і не на здійснення своїх посадових (службових) повноважень, а від себе особисто, а відтак за змістом ст. 1174 ЦК України та розяснень, що містяться в п. 11 згаданої Постанови Пленуму Верховного суду України, відповідальною особою за заподіяння моральної шкоди є саме [PERSON] Тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Державної інспекції сільського господарства в Полтавській області про відшкодування моральної шкоди, суд вважає необхідним відмовити. З огляду на те, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] суд задовольняє частково, то у відповідності із вимогами ст. 88 ЦПК України на користь позивача із відповідача підлягають частковому стягненню понесені судові витрати, а саме: в сумі 243 грн 60 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial