Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] ПрАТ "Київський страховий дім" про відшкодування матеріальної шкоди у зв?язку з дорожньо-транспортною пригодою, мотивуючи свої вимоги тим, що 14.06.2016 року о 1 годині 25 хвилин на вул. Бальзака у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода між автомобілем [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та автомобілями [NUMBER], що належить позивачу [PERSON], та Рено д\\н [NUMBER]. Відповідач був визнаний винним у скоєній ДТП та притягнутий до адміністративної відповідальності. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в ПрАТ "Київський страховий дім". 11.10.2016 року Страхова компанія здійснила виплату позивачу страхового відшкодування у розмірі 13718, 99 грн. Але відповідно до Звіту авто товарознавчого дослідження № 2197 від 29.07.2016 року розмір матеріальної шкоди, що завдана позивачу, становить 40143, 28 грн. Таким чином, залишок невідшкодованої суми становить 26424, 29 грн. Оскільки відповідач [PERSON] не бажає добровільно відшкодувати завдану шкоду, позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь матеріальну шкоду у розмірі 26424, 29 грн.; стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача моральну шкоду у розмірі 5000, 00 грн., стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 2000, 00 грн., витрати на складання звіту у розмірі 1200, 00 грн. та витрати по сплаті судового збору. 06.12.2017 року до суду надійшли заперечення ПрАТ "Київський страховий дім", відповідно до яких зазначено, що підстав для стягнення шкоди з Страхової компанії немає, оскільки Страхова компанія в межах договору та відповідно до вимог закону здійснила виплату страхового відшкодування позивачу у розмірі 13718, 99 грн. На підставі викладеного представник відповідача просить у задоволенні позовних вимог про стягнення грошових коштів з Страхової компанії відмовити. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів. Представник відповідача - Страхової компанії - у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заперечення, а також заяву, в якій просив розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 14.06.2016 року 1 годині 25 хвилин на вул. Бальзака у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої автомобіль [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] зіткнувся з електроопором та припаркованими автомобілями [NUMBER], що належить позивачу [PERSON], та Рено д\\н [NUMBER]. Постановою судді Деснянського районного суду м. Києва від 14.07.2016 року відповідача [PERSON] визнано винним у скоєній ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в ПрАТ "Київський страховий дім", що підтверджується полісом. 11.10.2016 року Страхова компанія здійснила виплату позивачу [PERSON] страхового відшкодування у розмірі 13718, 99 грн., що підтверджується відповідними платіжними документами. Відповідно до Звіту про визначення вартості матеріального збитку № 2197 від 29.07.2016 року, складеного СПД [PERSON], вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Мітсубісі, становить 40143, 28 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об?єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно із ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов?язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров?я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов?язкове страхування). До відносин, що випливають із обов?язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Відповідно до ст. 990 ЦК України страховик здійснює виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). При настанні страхового випадку, відповідно до вимог ст. 22.1 Закону України "Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров?ю, майну третьої особи. В своїх позовних вимогах [PERSON] просить стягнути залишок невідшкодованої йому матеріальної шкоди солідарно з відповідачів. Але ж при розгляді справи встановлено, що цивільно-правова відповідальність відповідача на момент ДТП була застрахована, страховою компанією виконано свої зобов'язання за договором, виплачено страхове відшкодування, а тому підстав для стягнення шкоди з Страхової компанії немає. Згідно із вимогами ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов"язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З урахуванням викладеного вище та вимог діючого законодавства, суд вважає, що залишок невідшкодованої суми матеріальної шкоди у розмірі 26424, 29 грн. підлягає стягненню з відповідача [PERSON] Також підлягають стягненню з відповідача [PERSON] і витрати на складання звіту у розмірі 1200, 00 грн., що були понесені позивачем та підтверджені відповідною квитанцією. Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішення, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Як встановлено в судовому засіданні, позивачу діями відповідача [PERSON] завдано моральну шкоду, що виразилася в тому, що він переніс великий стрес, втратив душевний спокій, тривалий час не мав можливості використовувати автомобіль, витрачав багато часу на оформлення відповідних документів по ДТП, а тому суд вважає, що розмір шкоди, зазначений позивачем, відповідає отриманим стражданням, та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Що стосується позовних вимог про стягнення витрати на правничу допомогу у розмірі 2000, 00 грн., то слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Але позивачем під час розгляду справи не надано належних доказів на підтвердження витрати на правничу допомогу, а тому суд вважає, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1102, 40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial