Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

представник позивача адвокат Марущак Я.В. звернувся до суду з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав. Свої вимоги мотивує тим, що відповідач [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] ( свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 17.06.2003 року). Позивач [PERSON] є матірю [PERSON] , який на даний час проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. З відповідачем позивач розірвала шлюб та з часу розірвання шлюбу відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов?язків перед сином, не займається його вихованням, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує матеріально, місце його знаходження позивачу невідоме. Згідно листа Києво-Святошинського ВП ГУ НП в Київській області відповідач перебуває у розшуку, яка особа, як особа яка переховується від органів досудового розслідування за вчинення кримінального правопорушення. 31.12.2009 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] та взяла прізвище чоловіка. Новий чоловік позивача фактично виконує роль батька для дитини, виховує його та забезпечує всім необхідним. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали повністю, пояснення дали аналогічні викладеним у ньому та просять такий задовольнити. Представник третьої особи Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області на розгляд справи не з?явився, ними подано до суду клопотання про слухання справи за відсутності представника за наявними документами та доказами, враховуючи фактичні обставини справи. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, свого відношення до позову не направив, причини його неявки суду невідомі, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Тому суд вважає, що слід згідно ст.280 ЦПК України проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач не заперечив. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] ( свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 06.09.2006 року). Як вбачається із свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 30.04.2008 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 31.12.2009 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на " [PERSON] ".( свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] ). Після розірвання шлюбу з позивачем, відповідач проживає окремо, здоров`ям та шкільним життям дитини не цікавиться, матеріальної допомоги не надає, ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, що також стверджується довідкою №188 від 04.06.2020 року, яка видана Княжицькою сільською радою, про те, що [PERSON] постійно проживає за адресою: [ADDRESS] , її син [PERSON] знаходиться на її повному та постійному утриманні. Крім цього, як вбачається із акту обстеження житлово-побутових умов та житлових умов від 02.03.2020 року , встановлено, що [PERSON] знаходиться на повному утриманні [PERSON] . Факт ігнорування відповідачем свого обов`язку по утриманні та вихованні сина також стверджується довідкою Боярського академічного ліцею "Гармонія" Києво-Святошинської районної ради Киїівської області за №454 від 02.03.2020 року, згідно якої [PERSON] є учнем ліцею, вихованням дитини займається мама та її чоловік, батько дитини школу не відвідує, на батьківські збори не з?являється. Крім того, як вбачається із листа начальника Воловецького ВП Мукачівськогго ВП ГУНП у Закарпатській області №6381/106/26/4-2020 від 14.12.2020 гр. [PERSON] підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.260 КК України, однак на даний час перебуває у "Державному розшуку". Відповідно до ч.5 ст.19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Так, згідно висновку Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про доцільність позбавлення батьківських прав за №1343/02-26 від 15.09.2020 року, [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов?язків щодо сина [PERSON] , [INFO] , тому вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітнього сина, у зв`язку із ухиленням батька від виконання батьківських обов`язків. Згідно із вимогами ч.2 ст.141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, окреме проживання їх від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини, а відповідно до ч.2 ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні. В силу вимог ч.2 ст.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Враховуючи те, що відповідач по справі жодним чином не був позбавлений інформації стосовно місця перебування свого неповнолітнього сина, перешкод у спілкуванні дитини з ним та прийманні участі батька в вихованні не було, вищевикладені обставини свідчать про фактичну можливість, але вольове небажання виконувати відносно дитини батьківські обов`язки, покладені на нього законом. За таких обставин, встановлено належними та допустимими доказами факт ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, а тому позов є підставним та підлягає до задоволення. Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно із вимогами ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Закон України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001р. передбачає, що кожна дитина має право на достатній життєвий рівень. При цьому, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За змістом роз`яснень, викладених у п.п.15, 16 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усунення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Згідно статей 9,1 8 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991р., № 780-Х11 батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов`язок матері і батька це обов`язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Приписами вказаної Конвенції, Закону України «Про охорону дитинства», Європейської Конвенції «Про здійснення дітей», ратифікованої Україною 03.08.2006 р., Конвенції «Про юрисдикцію, право, яке признається, виконується та співробітництво стосовно батьківської відповідальності та міру захисту дітей», ратифікованої Україною 14.09.2006 р., гарантовано та забезпечено право дитини з боку усіх державних та приватних структур, а також з боку батьків на належне батьківське виховання та піклування, забезпечення дитини сімейним затишком, розвиток індивідуальності та захисту всіх прав дитини навіть від самих батьків, що не суперечить вимогам ст..150 СК України. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи грунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Отже, на підставі наведеного вище, суд вважає, що позовні вимоги позивача щодо позбавлення батьківських прав відповідача є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. З наведених міркувань та

Outcome: approved