Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

Комунальне некомерційне підприємство «Ратнівська центральна районна лікарня» Ратнівської районної ради (далі - Ратнівська ЦРЛ) звернулося в суд із позовом до [PERSON] , який мотивує тим, що у червні 2017 року Відповідач закінчив Івано-Франківський національний медичний університет МОЗ України за спеціальністю 7.12010001 - «Лікувальна справа» та отримав диплом серії [NUMBER] від 23 червня 2017 року. Міністерство охорони здоров`я України надало [PERSON] направлення на роботу №71, згідно з яким останній направлений в розпорядження до Ратнівської ЦЛР для роботи на посаді лікар-хірург із вказівкою на дату прибуття 01.08.2017 року. Відповідно до наказу Управління охорони здоров`я Волинської обласної державної адміністрації від 24.07.2017 №173-ОС, Відповідача прийнято з 01.08.2017 по 31.07.2020 рік на посаду лікаря-інтерна з спеціальності «Хірургія» із визначенням порядку проведення заочної та очної частин інтернатури, виплати заробітної плати на час проходження інтернатури та допомоги у розмірі академічної або соціальної стипендії. Між сторонами 28 липня 2017 року укладено договір про співпрацю, за умовами якого Позивач взяв на себе зобов`язання не пізніше 01 серпня 2017 року прийняти для проходження інтернатури Відповідача строком на 3 роки з 01 серпня 2017 року по 31 липня 2020 року, а Відповідач - після закінчення інтернатури укласти строковий трудовий договір із Ратнівською ЦРЛ строком на 3 роки та працювати протягом трьох років відповідно до своєї кваліфікації та спеціалізації, що передбачені законодавством з метою покращення якості медичного обслуговування населення Ратнівського району. Сторони домовилися, що за відмову від виконання своїх зобов`язань винна сторона сплачує іншій стороні штраф у розмірі 200 тисяч гривень. Згідно із Путівкою від 24.07.2017 №111-17, виданою факультетом післядипломної освіти Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького Відповідач підлягав відрядженню на цикл «Хірургія» з 01.09.2017 по 31.12.2017; з 01.01.2019 по 30.04.2019; з 01.03.2020 по 30.06.2020 рік. Відповідно до наказу Управління охорони здоров`я Волинської обласної державної адміністрації від 24.07.2017 року №173-ОС Відповідач направлений з 01.09.2017 по 31.12.2017; з 01.01.2019 по 30.04.2019; з 01.03.2020 по 30.06.2020 рік до факультету післядипломної освіти Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького на курси спеціалізації з циклу «Хірургія», а витрати на відрядження віднесено на рахунок Позивача. Декан факультету післядипломної освіти «Інтернатура» Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького видав Відповідачу відповідний сертифікат №238/25-20 про те, що Відповідач атестувався на визначення знань та практичних навичок в атестаційній комісії при Львівському національному медичному університеті імені Данила Галицького, і наказом №1433-з по Львівському національному медичному університету імені Данила Галицького від 22.06.2020 йому присвоєно звання спеціаліста лікаря (провізора) за спеціальністю - «Хірургія». Однак, 27 липня 2020 року Відповідач не бажаючи більше виконувати умови Договору про співпрацю від 28.07.2017 та не пропрацювавши протягом трьох років, звернувся до директора КНП Ратнівської центральної районної лікарні [PERSON] із заявою Вх. №1122 про зміну місця працевлаштування з посади лікаря хірурга Ратнівської ЦРЛ на посаду лікаря хірурга Лисецької ЦРЛ у зв`язку з сімейними обставинами. На виконання п.4.5 Договору про співпрацю від 28.07.2017, директором КНП «Ратнівська ЦРЛ» було ініційовано засідання комісії, та складено Акт від 28.07.2017 «Про відмову від працевлаштування після закінчення інтернатури (державне замовлення). Крім того, директором КНП «Ратнівська ЦРЛ» [PERSON] 20.08.2020 за вих. №1098/01.10/2-20 на адресу Відповідача було дано письмову відповідь на його звернення щодо зміни місця роботи, в якій було в черговий раз звернуто увагу на той факт, що Відповідач порушує умови договору про співпрацю від 28.07.2017, що може бути підставою звернення до суду. Зважаючи на наслідки невиконання Відповідачем взятих на себе зобов`язань, враховуючи тривалість навчання та необхідні знання й навички для її зайняття, просить стягнути з [PERSON] 200 тисяч гривень штрафу за умовами договору про співпрацю та 9000 грн. судових витрат. Представник Відповідача - адвокат Задорожна А.П. 03 грудня 2020 року подала відзив на позовну заяву, який мотивує тим, що 27.07.2020 Відповідачем було подано заяву до Ратнівської ЦРЛ про зміну місця працевлаштування у зв`язку з сімейними обставинами. Також, [PERSON] було подано заяви про зміну місця працевлаштування до Департаменту охорони здоров`я Івано-Франківської обласної державної адміністрації, Управління охорони здоров`я Волинської обласної державної адміністрації та до МОЗ України. Листами Департаменту охорони здоров`я Івано-Франківської ОДА №774/02-15/05 від 31.07.2020 та Управління охорони здоров`я Волинської ОДА №М-349/16 від 27.07.2020 повідомлено МОЗ України про погодження зміни місця працевлаштування [PERSON] . МОЗ України в свою чергу направило до Департаменту охорони здоров`я Івано-Франківської ОДА та Управління охорони здоров`я Волинської ОДА лист №11.2-08/23459/2-20, в якому зазначило, що відповідно до п.25 Порядку працевлаштування випускників державних медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженому наказом МОЗ України від 25.12.1997 № 367, враховуючи згоду сторін, Міністерство охорони здоров`я України не заперечує щодо зміни місця призначення на роботу [PERSON] з посади лікаря-хірурга КНП «Ратнівська центральна районна лікарня» Волинської області на посаду лікаря-хірурга КНП «Лисецька центральна районна лікарня» Івано-Франківської області. З огляду на зазначене, вважає, що Відповідач діяв в межах чинного законодавства. Крім цього, вважає договір про співпрацю від 28.07.2017 нікчемним, оскільки він погіршує становище працівника порівняно із законодавством України про працю, а умова договору про обов`язок укласти трудовий договір є порушенням права громадянина України щодо вільного вибору місця роботи. Разом з цим, передбачена п.3.2 Договору сплата штрафу, як умова договору про розірвання трудового договору з ініціативи працівника є штучно відділеною від основного договору, яка всупереч природі неустойки має не компенсаційний, а каральний характер, тому набуває ознак інструменту забезпечення примусової праці. Також, представник відповідача зазначила, що попередня сума судових витрат, зважаючи на обсяг послуг, що надаються, часом, витраченим адвокатами на надання послуг, ціною позову, а також на орієнтовні витрати, пов`язані з переїздом представників Відповідача до Ратнівського районного суду, складає 20000 гривень. Просить у задоволенні позову відмовити. У судовому засіданні представник Позивача позовні вимоги підтримав із підстав, зазначених у ньому. Просить позов задовольнити. Представники Відповідача позов не визнали із підстав, зазначених у відзиві на позов. Вважають договір про співпрацю нікчемним, оскільки його умови суперечать нормам трудового законодавства, зокрема в частині заборони примусової праці. Просять у задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши доводи представників сторін, дослідивши письмові докази, дійшов наступного висновку: Згідно із ч.1 ст.4, ч.1 ст.81 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.4 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Згідно із ч.1 ст.9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Таким чином, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані актами трудового законодавства, застосовуються положення Цивільного кодексу. За правилами ч.1 ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Оскільки трудовим законодавством не врегульовано можливість укладення попередніх договорів, зважаючи на те, що укладення таких договорів не суперечить суті трудових правовідносин, відтак у правовідносинах, що виникли між сторонами, застосованими є положення ЦК України щодо попереднього договору. Ознаки попереднього договору має укладений сторонами договір про співпрацю від 28.07.2017, оскільки такий договір не містить всіх умов, характерних для трудового договору. Відповідно до ст.9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, відповідно до частини 1 цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтею 204 ЦК України презумується правомірність правочину. Так, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилами статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно із ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований, зокрема, на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Відповідно до пп.1.1, 1.2 розділу І, п.п. 2.2, 2.3 розділу ІІ Положення про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти III-IV рівнів акредитації медичних факультетів університетів, затверджено наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19.09.1996 № 291, спеціалізація (інтернатура) є обов`язковою формою післядипломної підготовки випускників всіх факультетів медичних і фармацевтичних вищих закладів освіти III-IV рівнів акредитації медичних факультетів університетів незалежно від підпорядкування та форми власності, після закінчення якої їм присвоюється кваліфікація лікаря (провізора)-спеціаліста певного фаху. Основним завданням інтернатури є підвищення рівня практичної підготовки випускників вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти III-IV рівнів акредитації медичних факультетів університетів, їх професійної готовності до самостійної лікарської (провізорської) діяльності. Зарахування молодих спеціалістів в інтернатуру здійснюється наказом Міністерства охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управління охорони здоров`я обласної, Київської, Севастопольської міської держадміністрації, обласного, міст Києва та Севастополя ВО "Фармація", обласної, міст Києва та Севастополя санітарно-епідеміологічної станції. Зарахування проводиться на посади лікарів(провізорів)-інтернів. У наказі про зарахування в інтернатуру вказується спеціальність інтернатури, заклад освіти, в якому проводитиметься очна частина навчання та базова установа чи заклад (підприємство), де проводитиметься стажування. Підставою для зарахування в інтернатуру є диплом лікаря (провізора) з певної лікарської (провізорської) спеціальності, посвідчення про направлення на роботу за персональним розподілом або довідка про право самостійного працевлаштування. Судом встановлено, не заперечується сторонами, що [PERSON] згідно із направленням Міністерства охорони здоров`я України №71 від 23 березня 2017 року направлений в розпорядження Ратнівської ЦЛР для роботи на посаді лікаря-хірурга із вказівкою на дату прибуття - 01 серпня 2017 року. На підставі вказаного направлення згідно із наказом Управління охорони здоров`я Волинської обласної державної адміністрації від 24.07.2017 №173-ОС [PERSON] зарахований у Ратнівську центральну району лікарню на посаду лікаря-інтерна з спеціальності «Хірургія» з 01 серпня 2017 року по 31 липня 2020 року. Відповідно до п.6 згаданого Наказу після закінчення інтернатури [PERSON] направити у розпорядження головного лікаря Ратнівської ЦРЛ для роботи на посаді лікаря-хірурга. Між сторонами 28 липня 2017 року укладено договір про співпрацю, за умовами якого Позивач взяв на себе зобов`язаннянадати гарантійний лист за підписом головного лікаря щодо укладення трудового договору з обраної лікарської/провізорської спеціальності на період проходження інтернатури; передбачити у штатному розписі Ратнівської ЦРЛ необхідну штатну одиницю з обраної відповідачем лікарської спеціальності на період проходження інтернатури та після її закінчення протягом 3-х років; надати робоче місце і обсяг роботи відповідно до вимог навчальних планів та програм інтернатури з обраної лікарської спеціальності строком на 3 роки з 01.08.2017 по 31.07.2020 року; виплачувати заробітну плату в строки, встановлені колективним договором згідно діючих умов оплати праці працівників закладів охорони здоров`я, затверджених спільним наказом Міністерства охорони здоров`я та Міністерства праці та соціальної політики України від 05.10.2005, №308/519. Відповідач за умовами договору про співпрацю зобов`язувався укласти протягом 10 календарних днів з дня закінчення інтернатури строковий трудовий договір із Ратнівською ЦРЛ терміном на 3 роки в порядку, визначеному чинним трудовим законодавством, та працювати відповідно до своєї кваліфікації та спеціалізації, що передбачені законодавством, протягом трьох років. Згідно із п.3.2. договору про співпрацю сторони домовилися, що за відмову від виконання своїх зобов`язань винна сторона сплачує іншій стороні штраф у розмірі 200 тисяч гривень. 27 липня 2020 року Відповідачем подано заяву до КНП Ратнівської центральної районної лікарні про зміну місця працевлаштування з посади лікаря хірурга Ратнівської ЦРЛ на посаду лікаря хірурга Лисецької ЦРЛ у зв`язку з сімейними обставинами. Відповідно до наказу головного лікаря Ратнівської ЦРЛ від 28.07.2020 №352-ОС [PERSON] з 31 липня 2020 року звільнено у зв`язку із закінченням інтернатури відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України. На виконання п.4.5 Договору про співпрацю, 28.07.2020 Позивачем складено Акт про відмову від працевлаштування після закінчення інтернатури. Оцінюючи визначені сторонами у договорі про співпрацю обов`язки Ратнівської ЦРЛ, Суд вважає, що ці обов`язки випливали із наказу Управління охорони здоров`я Волинської ОДА від 24.07.17 №173-ОС «Про зарахування в інтернатуру [PERSON] ». Укладаючи договірпро співпрацю, Позивач продублював у вказаному договорі свої обов`язки, які фактично уже були виконані на підставі наказу Управління охорони здоров`я Волинської ОДА. Обов`язок закладення у штатному розписі штатної одиниці, надання робочого місця і обсягу роботи, виплати заробітної плати є похідними й обумовлюються фактичним зарахуванням Відповідача на посаду лікаря-інтерна. Передбачений у договорі про співпрацю обов`язок ЦРЛ передбачити у штатному розписі штатну одиницю із обраної [PERSON] спеціальності після закінчення інтернатури протягом трьох років не свідчить про обов`язок Позивача укласти із Відповідачем трудовий договір. Відтак, на думку Суду, укладення договору про співпрацю було спрямовано виключно на фіксацію зобов`язання [PERSON] укласти протягом 10 календарних днів з дня закінчення інтернатури строковий трудовий договір з Ратнівською ЦРЛ терміном на 3 роки в порядку визначеним чинним трудовим законодавством та працювати відповідно до своєї кваліфікації та спеціалізації, що передбачені законодавством протягом 3-років. Відповідно до положень ч.1, ч.2 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується верховенством права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності закону України міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір (ч. 7ст. 10 ЦПК України). Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Конституційний суд України, розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням ст. 43 Конституції України, у своїх рішеннях від 07.07.2004 року за №14-рп/2004, від 16.10.2007 року за №8-рп/2007 та від 29.01.2008 року за №2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. У пункті 3 статті 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що для цілей цієї статті значення терміна "примусова чи обов`язкова праця" не поширюється: a) на будь-яку роботу, виконання якої зазвичай вимагається під час призначеного згідно з положеннями статті 5 цієї Конвенції тримання в умовах позбавлення свободи або під час умовного звільнення; b) на будь-яку службу військового характеру або - у випадку, коли особа відмовляється від неї з мотивів особистих переконань у країнах, де така відмова визнається, - службу, яка вимагається замість обов`язкової військової служби; c) на будь-яку службу, що вимагається у випадку надзвичайної ситуації або стихійного лиха, яке загрожує життю чи благополуччю суспільства; d) на будь-яку роботу чи службу, яка є частиною звичайних громадянських обов`язків. Конвенція Міжнародної організації праці №29 «Про примусову чи обов`язкову працю», що набула чинності для України 10 серпня 1956 року, зобов`язує держави не допускати примусової праці. Згідно зі статтею 1 Міжнародної Конвенції «Про скасування примусової праці» №105, що ратифікована Законом України від 05.10.2000 року №2021-III, держава зобов`язується скасувати обов`язкову працю і не вдаватися до будь-якої її форми як методу мобілізації і використання робочої сили для потреб економічного розвитку. Стаття 53 Конституції України вказує на те, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі. Рішенням Конституційного Суду України від 04.03.2004 року у справі про доступність та безоплатність освіти визначено, що безоплатність вищої освіти у державних і комунальних навчальних закладах необхідно розуміти як можливість здобуття освіти у цих закладах без оплати, тобто без внесення плати у будь-якій формі за освітні послуги. Безоплатність вищої освіти означає, що громадянин має право здобути її відповідно до стандартів вищої освіти без внесення плати в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі в межах обсягу підготовки фахівців для загальносуспільних потреб (державне замовлення). Відповідно до ст.151-2 Конституції України, рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені. Про конституційне право випускників медичних вищих навчальних закладів України на вільний вибір місця подальшої роботи свідчить Закон України «Про внесення змін до Закону України "Про вищу освіту" від 6 жовтня 2016 року №1662), який набрав чинності з 1 січня 2017 року, яким скасовано обов`язковість працевлаштування для випускників, підготовка яких здійснювалась за державним (регіональним) замовленням за спеціальностями медичної (фармацевтичної) галузі. Метою прийняття цього законопроекту згідно із поданням Комітету з питань науки і освіти ВРУ від 21.04.2016 є приведення законодавчих та інших нормативних актів у відповідність з нормами Конституції України в частині забезпечення конституційних прав громадян на працю, а також норм щодо заборони примусової праці, визначених Конвенцією Міжнародної організації праці №29 «Про примусову чи обов`язкову працю» від 28 червня 1930 року та Міжнародною Конвенцією «Про скасування примусової праці» №105, ратифікованою Законом України від 05.10.2000 №2021-ІІІ. Таким чином, станом на дату укладення договору про співпрацю законодавча норма про обов`язковість відпрацювання випускником медичного вищого навчального закладу після закінчення інтернатури втратила чинність. Передбачена ст.627 ЦК України свобода договору, на яку покликається Позивач, не є абсолютною. Так, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У контексті згаданих правових норм та ст.ст.203, 238 ЦК України сторони при укладенні договору зобов`язані дотримуватися загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема вимоги про несуперечливість змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відтак умова договору про обов`язок укласти трудовий договір є порушенням права громадянина України щодо вільного вибору місця роботи. За встановлених обставин, Суд дійшов висновку, що договір про співпрацю від 28.07.17 суперечить ст.43 Конституції України, п.3 ст.4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конвенції Міжнародної організації праці №29 «Про примусову чи обов`язкову працю», ст.1 Міжнародної Конвенції «Про скасування примусової праці» №105, Закону України «Про вищу освіту», за якими примусова чи обов`язкова праця в Україні забороняються. Оскільки укладений сторонами договір спрямований на порушення конституційного права людини і громадянина щодо вільного вибору місця роботи, отже, такий договір за правилами ст.228 ЦК України є таким, що порушує публічний порядок, а, отже, нікчемним. Згідно із ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Окрім того, відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення саме цивільних прав та обов`язків. З огляду на наведене, Суд звертає увагу на ту обставину, що внаслідок укладення договору про співпрацю, який є цивільно-правовим інститутом, між сторонами виникли трудові права та обов`язки, зокрема взаємні обов`язки щодо укладення трудового договору. Вказана обставина додатково свідчить про суперечливість умов вказаного договору його правовій природі, визначеній наведеною вище нормою ст.626 ЦК України. Таким чином, враховуючи установлену судом нікчемність укладеного сторонами договору про співпрацю, відсутні підстави для стягнення із Відповідача штрафу за невиконання умов такого договору. Також, не знайшла свого підтвердження матеріалами, наявними у справі, підтвердження Позивача про те, що Відповідач відмовився від укладення трудового договору, оскільки подана ним заява про зміну місця працевлаштування містить формулювання, з яких можна зробити висновок про таку відмову. Щодо зазначеної у відзиві на позовну заяву представника Відповідача попередньої суми судових витрат у розмірі 20000 гривень, Суд зазначає наступне: Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з ч.1, 2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Частино. 1, 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Враховуючи те, що представники Відповідача не надали жодних доказів, які б підтверджували понесені витрати, тому Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимоги про стягнення судових витрат у розмірі 20000 (двадцяти тисяч) гривень. Окрім того, предмет договору про надання адвокатської допомоги від 20 листопада 2020 року не містить посилань на надання правової допомоги саме в межах даного позову.

Outcome: dismissed