Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Полтавській області, Державного підприємства «Південна залізниця» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Посилалася на те, що працює провідником пасажирських вагонів Полтавської вагонної дільниці №4, яка є структурним підрозділом Державного підприємства "Південна залізниця". 30 жовтня 2009 року при виконанні трудових обов'язків з нею стався нещасний випадок на виробництві. Уточнивши позовні вимоги,просила суд стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Полтавській області 36 441 грн. матеріальної шкоди. Зобов»язати відповідача забезпечувати її санаторно- курортним лікуванням не рідше 1 разу на 2 роки. Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Полтавській області ? частину вартості навчання в навчальному закладі в сумі 1 900 грн. Зобов»язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Полтавській області в подальшому оплатити залишкову вартість навчання в Кременчуцькому залізничному технікумі. Стягнути з Державного підприємства «Південна залізниця» моральну шкоду в розмірі 250 000 грн. та судові витрати. В судовому засіданні позивач та її представник повністю підтримали позовні вимоги, посилаючись на викладені в заяві обставини. Представник Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Полтавській області в судовому засіданні позовні вимоги не визнавав, вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження викладених в позовній заяві обставин. В задоволенні вимог просила відмовити в повному обсязі. Представник Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Полтаві вважає, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та не підлягають задоволенню. Інші особи, які беруть участь у розгляді справи, належним чином повідомлені про день і час розгляду справи в судове засідання не з»явилися з невідомих суду причин. Суд, заслухавши пояснення осіб, які приймають участь в розгляді справи, дослідивши зібрані по справі докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 30 жовтня 2009 року з позивачем [PERSON] о 12 год. 50 хв. стався нещасний випадок пов'язаний з виробництвом, про що складено акт № 1 форми Н-1 про нещасний випадок та акт розслідування нещасного випадку форми Н-5. 16.12.2010 року складено акт №01 форми Н-1 про нещасний випадок з виробництвом , п.6 якого визначено, що акти форми Н-5 та Н-1 від 22.12.2009 року на [PERSON], що складені комісією Полтавської вагонної дільниці №4 необхідно вважати такими, що втратили чинність з дати затвердження даного акту. Як встановлено судом, станом на час нещасного випадку [PERSON] працювала на посаді провідника пасажирських вагонів. Нещасний випадок стався у робочому тамбурі пасажирського вагону № 14951 поїзду № 179 сполученням "Полтава-Київ"при проведенні маневрових робіт. Постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 17 грудня 2010 року звільнено [PERSON] та [PERSON] від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 276 КК України з передачею їх на поруки Трудовому колективу депо Дарниця, за умови, що протягом року з дня передачі на поруки виправдають довіру колективу, не ухилятимуться від заходів виховного характеру та не порушуватимуть громадського порядку, кримінальну справу за обвинуваченням [PERSON] та [PERSON] за ч. 1 ст. 276 КК України закрито. Як вбачається з висновку експерта №131 від 29.11.2013 року, проведенням комісійної судово- медичної експертизи у [PERSON] було встановлено закрита черепно-мозкова травма - струс головного мозку, забій м»яких тканин лобної області, забій м»яких тканин, ссадно правого передпліччя. Дані тілесні ушкодження утворилися від не менш ніж двократної взаємодії лобною ділянкою та правим передпліччям з тупими предметами, якими могло бути внутрішнє обладнання тамбуру вагону. По давності всі тілесні ушкодження не протирічать вказаному строку, по ступеню тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров»я і не спричинили стійку втрату загальної працездатності. Експертний аналіз всіх отриманих даних показав, що станом на час заподіяння тілесних ушкоджень [PERSON] страждала на остеохондроз хребта ІІ-ІІІ стадії. Подальше прогресування хвороби хребра призвело до порушення статико - динамічної функції хребра, різкого обмеження рухів в шийному та поперековому відділі. Однак, вказана патологія хребта в причинно-наслідковому зв»язку з виробничою травмою, отриманою [PERSON] 30.10.2009 року не перебуває. Відповідно до ст. 1172 ЦК України, на яку посилається позивач в поданій до суду 07 червня 2010 року позовній заяві, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Судом встановлено, що причиною нещасного випадку згідно з актом розслідування є порушення вимог нормативних документів машиністом поїзда № 8 [PERSON], машиністом локомотиву ЧМЕ-3 № 6752 [PERSON] та складачем поїздів [PERSON], які є працівниками Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-західна залізниця". Відповідно до ст. ст. 1167, 1168 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Дослідженими в справі доказами встановлено, що позивач [PERSON] в результаті нещасного випадку 30 жовтня 2009 року отримала тілесні ушкодження, які відносяться до легких тілесних ушкоджень за критерієм тривалості розладу здоров'я. Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Державного підприємства «Південна залізниця» в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Згідно висновку судово - психологічної експертизи №139, складеного 17 квітня 2014 року, внаслідок виробничої травми 20.10.2009 року та її нслідків у [PERSON] виникли негативні зміни в структурі особистості, індивідуально - психологічних особливостях, емоційно-вольовій сфері , психічній працездатності, які перешкоджають її активному соціальному функціонуванню. В результаті виробничої травми 30.10.2009 року та її наслідків [PERSON] спричинено психічні страждання, які, з огляду на їх інтенсивність, тривалість та ступінь негативного впливу на її життєдіяльність, є суттєвими та являються психологічною підставою для правового вирішення питання про відшкодування їй моральної шкоди. В разі встановлення судом факту заподіяння моральної шкоди [PERSON], розмір її відшкодування, визначений за результатами даного дослідження, складає 72 мінімальної заробітні плати, що на момент дослідження складає 87 696 грн. Враховуючи характер протиправності діянь працівників відповідача, ступінь отриманих позивачем тілесних ушкоджень, суд оцінює моральні страждання в розмірі 3000 грн. та приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача Державного підприємства «Південна залізниця» на користь позивача [PERSON] 3000 грн. в рахунок відшкодування моральної (немайнової) шкоди. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, враховує характер та обсяг страждань позивача. Згідно преамбули Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" цей Закон визначає правову основу загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві. Зазначений Закон передбачає відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві шкоди шляхом надання потерпілим соціальних послуг та виплат. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є застрахованою особою, нещасний випадок на виробництві, що стався 30 жовтня 2009 року, є страховим випадком. Як вбачається з постанови Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Полтаві від 26 березня 2012 року, [PERSON] взята на облік з 30 жовтня 2009 року, тобто остання перебуває на обліку в Відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Полтаві. В позовній заяві та в судовому засіданні позивач та її представник посилалися на те, що страховий випадок стався 30.10.2009 року, відсоток втрати працездатності МСЕК встановила їй лише 05.03.2012 року та тільки з того часу їй відповідачем виплачуються щомісячні грошова сума. Вважає, що відповідачем внаслідок неналежного виконання своїх обов»язків безпідставно не виплачувало їй страхові суми в період з 30.10.2009 року по 05.03.2012 року. Крім того, посилається на те, що одноразова допомога їх була виплачена лише в 2012 року Статтею 21 Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" визначено соціальні послуги та виплати, які здійснюються та відшкодовуються Фондом соціального страхування від нещасних випадків Згідно ч.1 ст. 30 Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", ступінь втрати працездатності потерпілим установлюється МСЕК за участю Фонду соціального страхування від нещасних випадків і визначається у відсотках професійної працездатності, яку мав потерпілий до ушкодження здоров'я. МСЕК установлює обмеження рівня життєдіяльності потерпілого, визначає професію, з якою пов'язане ушкодження здоров'я, причину, час настання та групу інвалідності у зв'язку з ушкодженням здоров'я, а також визначає необхідні види медичної та соціальної допомоги. Відповідно п.1 ч.1, ч.2 ст. 40 Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом соціального страхування від нещасних випадків дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду: потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання; Одноразова допомога виплачується потерпілому в місячний строк з дня визначення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, а в разі смерті потерпілого - у місячний строк з дня смерті застрахованого особам, які мають на це право. З даних правових норм слідує, що право на отримання потерпілим страхових витрат настає із дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатностіі, а не з часу настання нещасного випадку. Крім того, згідно зі ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняті за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстав, передбачених ст. 355 цього Кодексу, є обов'язковими для всіх судів України, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням ВСУ. В постанові Верховного Суду України №6-59с/11 від 21 листопада 2011 року, зазначено, що відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили із того, що право на отримання потерпілим страхових виплат настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, і правильно застосували норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-74с/11 від 19 грудня 2011 року Приймаючи до уваги вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Полтавській області про стягнення матеріальної шкоди задоволенню не підлягають. Згідно ст. 34 Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Фонд соціального страхування від нещасних випадків фінансує витрати на медичну та соціальну допомогу, в тому числі на додаткове харчування, придбання ліків, спеціальний медичний, постійний сторонній догляд, побутове обслуговування, протезування, санаторно-курортне лікування, придбання спеціальних засобів пересування тощо, якщо потребу в них визначено висновками МСЕК. В судовому засіданні позивачем доказів потреби в санаторно-курортому лікуванні визначеному висновками МСЕК не надано. Крім того, відповідно п.1.1 Положення про забезпечення потерпілих внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання путівками для санаторно- курортного лікування, затвердженого постановою Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України №49 від 31.10.2007 року, це Положення визначає механізм забезпечення виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (далі - виконавча дирекція Фонду) та її управліннями в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - Управління виконавчої дирекції Фонду), відділеннями в районах та містах обласного значення (далі - Відділення) потерпілих, які стали інвалідами (далі-потерпілі) унаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, санаторно-курортним лікуванням. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] не є інвалідом унаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Полтавській області про зобов»язання забезпечувати її санаторно-курортним лікуванням не рідше 1 разу на 2 роки. Згідно ст. 21 Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку: відповідно до висновку лікарсько-консультаційної комісії або медико-соціальної експертної комісії проводити навчання та перекваліфікацію потерпілого у власних навчальних закладах або на договірній основі в інших закладах перенавчання інвалідів, якщо внаслідок ушкодження здоров'я або заподіяння моральної шкоди потерпілий не може виконувати попередню роботу; працевлаштовувати осіб із зниженою працездатністю. Враховуючи, що висновок лікарсько-консультаційної комісії або медико-соціальної експертної комісії щодо необхідності проведення навчання та перекваліфікацію [PERSON] відсутній, тому у відповідача відсутні правові підстави для проведення навчання та його оплати. Приймаючи до уваги вищевикладені обставини, позовні вимоги про стягнення з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Полтавській області ? частину вартості навчання в навчальному закладі в сумі 1 900 грн.та зобов»язання Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Полтавській області в подальшому оплатити залишкову вартість навчання в Кременчуцькому залізничному технікумі задоволенню не підлягають. Крім того, згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] перебуває на обліку в Відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Полтаві. Позивач пред»явила вимоги до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Полтавській області. За правилами ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача лише за клопотанням позивача. Представник позивача та позивач не подали до суду відповідну заяву, тому суд відповідно до ч. 5 ст. 36 ЦПК України залучив Відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Полтаві до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Полтавській області. Також з відповідача Державного підприємства «Південна залізниця» відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 243грн. 60 коп. та на користь [PERSON] 67 грн. понесених судових витрат.

Outcome: partial