Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника [PERSON] звернулася до суду із позовом до Вознесенської сільської ради Золотоніського району про визнання права власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами в порядку спадкування за заповітом. Вимоги позовної заяви мотивовані тим, що [INFO] померла мати позивача [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина на майно, до складу якого, в тому числі, відноситься житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Вказаний будинок померла [PERSON] успадкувала після смерті свого чоловіка та батька позивача [PERSON], який помер [INFO]. Позивач виявив намір оформити свої спадкові права на вказаний будинок після смерті своєї матері, однак постановою від 04.11.2017 року державний нотаріус Золотоніського районного нотаріального округу Черкаської області відмовив позивачу у видачі відповідного свідоцтва, оскільки правовстановлюючий документ на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами відсутній. Так позивач не може оформити належним чином своє право на спадщину, оскільки за свого життя [PERSON] не оформила правовстановлюючі документи на будинок після смерті свого чоловіка [PERSON]. За таких обставин позивач була змушена звернутися до суду із відповідним позовом про визнання права власності на вказане домоволодіння в порядку спадкування за заповітом. У судове засідання позивач та її представник не з'явилися, однак останній звернувся до суду із заявою, згідно з якою розгляд справи просив провести за його відсутності та відсутності позивача, на задоволенні свої вимог наполягав у повному обсязі. Представник відповідача Вознесенської сільської ради в судове засідання не з'явився, направивши до суду заяву, в якій просив суд справу розглянути без участі представника сільської ради, позовні вимоги визнає у повному обсязі. Так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд розглядає справу за відсутності осіб, що беруть участь у справі. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту прав, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Відповідно до довідки, виданої виконкомом Вознесенської сільської ради Золотоніського району Черкаської області за №1345, згідно із записами в погосподарській книзі сільської ради №13, особовий рахунок [NUMBER], за [PERSON], [INFO], який помер [INFO], числиться житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS]. Право власності [PERSON] на вказаний будинок стверджується також копіюю технічного паспорту на житловий будинок садибного типу, який доданий до матеріалів справи. Суд бере до уваги, що "Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української РСР", затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п.20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавалися в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 року № 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення" (втратила чинність) було вперше встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва. Тобто, до 05 серпня 1992 року не була передбачалася процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні прав власності. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутата ухвалювалися рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад і додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Оскільки сам будинок був побудований в 1977 році, що стверджується даними вказаного технічного паспорту на житловий будинок, а в сільській раді наявний відповідний запис в погосподарській книзі про власника вказаного будинку, суд приходить до обґрунтованого висновку, що [PERSON] за життя належав на праві власності будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] хоча за життя він і не отримав відповідного свідоцтва про право власності на вказаний житловий будинок. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 11.09.2001 року [PERSON] помер [INFO]. Відповідно до ст.58 Конституції України - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Як вбачається із вказаного вище, спадщина після смерті [PERSON] відкрилася в 2000 році, а тому до таких відносин необхідно застосовувати норми ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008р. № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Факт перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] стверджується відповідним свідоцтвом про одруження серії [NUMBER], копія якого додана до матеріалів справи. Нормами ст. 529 ЦК УРСР визначено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до вказаної вище довідки виконкому Вознесенської сільської ради №1345 на день смерті [PERSON] і до дня своєї смерті [INFO] в будинку була зареєстрована та постійно проживала його дружина [PERSON]. Малолітні, неповнолітні діти та пристарілі за даною адресою не зареєстровані та не проживають. Відповідно до ст.549 ЦК УРСР спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він протягом 6 місяців із дня відкриття спадщини вчинив одну з дій, передбачених цією статтею: фактично вступив в управління або володіння спадковим майном чи подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. При цьому суд звертає увагу, що відповідно до ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР фактичне прийняття протягом зазначеного строку частини спадкового майна свідчить про прийняття спадщини в цілому. Таким чином судом встановлено, що відразу після смерті [PERSON] його дружина [PERSON] вступила в управління та володіння спадковим майном, а тому згідно з нормами ЦК УРСР 1963р., спадщина, що відкрилась, була прийнята нею одноособово. Згідно із свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від [INFO], [PERSON] померла [INFO], про що зроблений відповідний актовий запис за №55. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається після смерті особи. Згідно із ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. З позовної заяви вбачається, що позивач просить визнати спадщину за нею на вказане майно в порядку спадкування за заповітом. Відповідно до змісту ст. ст. 10,11,58-60 ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. В матеріалах справи відсутні відомості про складення [PERSON] заповіту на користь позивача [PERSON] Таким чином докази складення заповіту на позивача - відсутні. Разом з тим, суд враховує, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що позивач є дочкою померлої [PERSON], що стверджується відповідним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] та свідоцтвом про укладення шлюбу, серії [NUMBER], а тому відноситься до першої черги спадкування. У відповідності до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Як вбачається із повідомлення Золотоніської районної державної нотаріальної контори №1255/01-16 від 22.11.2017 року після смерті [PERSON], 17.03.2011 року заведена спадкова за №176/2011. Підставою для її заведення була подана заява про прийняття спадщини від дочки [PERSON]. 24.10.2012 року на ім'я позивача видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на майно померлої. Таким чином судом встановлено, що позивач є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті [PERSON] та успадкувала частину її майна. Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Таким чином, з метою захисту спадкових прав позивача та справедливого вирішення вказаної справи суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для визнання за позивачем права власності на вказане вище спадкове майно в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] Нормами ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність права власності не встановлена судом. Згідно із ст. 346 ЦК України однією з підстав припинення права власності є смерть власника, то первинна реєстрація права власності в такому випадку не може бути проведена на померлого, оскільки власник спадкового майна помер, а за життя право власності не було зареєстровано в належному порядку, то визначення належності зазначеного майна повинно проводитись шляхом визнання права власності за спадкоємцем, який подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини чи іншим чином має право на спадщину. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач належним чином прийняла спадщину після смерті [PERSON], а оскільки оригінал правовстановлюючого документа відсутній, а власник помер, вбачається обмеження прав позивача у можливості прийняття та належного розпорядження своїм спадковим майном, а тому позов підлягає до повного задоволення На підставі зазначеного та

Outcome: approved