Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-17 00:00:00

Публічне акціонерне товариство "[PERSON] Аваль" звернулося в Царичанський районний суд Дніпропетровської області з позовом до [PERSON], предмет якого склала вимога про стягнення з [PERSON] ([INFO], уродж. [INFO], ІПН-2936600753) на користь Публічного акціонерного товариства "[PERSON] Аваль" в особі Дніпропетровської обласної дирекції (49044, м. Дніпропетровськ, пр. Карла Маркса, 35; рахунок № 29091000000002, МФО 305653, код ЄДРПОУ: 19358201), достроково заборгованість за кредитним Договором № 014/148937/3151/74 від 27.05.2008 року, у сумі 1305,98 доларів США (29425,12 гривень), у тому числі: - заборгованість за кредитом 1101,36 доларів США (24814,81 гривень); - заборгованість по сплаті відсотків 101,47 доларів США (2286,23 гривень); - пеню за невчасну сплату кредиту та відсотків 103,15 доларів США (2324,08 гривень). Також заявлено клопотання про стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат. Свої вимоги позивач обґрунтовує посиланням на ст.ст. 526, 611, 612, 615, 624, 1048, 1050 ЦК України. Як на докази посилається на такі документи: розрахунок заборгованості за "Кредитним договором № 014/148937/3151/74" від 27.05.2008 року (а.с. 5-8); виписка по розрахунку від 24.04.2015 року (а.с. 9); витяг зі статуту ПАТ "[PERSON] Аваль" (а.с. 10-12); паспорт громадянина України з довідкою про присвоєння ідентифікаційного номера на ім'я [PERSON] (а.с. 13-15); "Кредитний договір № 014/148937/3151/74" від 27.05.2008 року з додатками (а.с. 16-28); вимога про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором від 16.01.2015 року (а.с. 29); банківська ліцензія № 10 (а.с. 30-31); дозвіл НБУ № 10-4 на право здійснення операцій (а.с. 32-33); додаток до дозволу №10-4 від 11.10.2006 року (а.с. 34-34а); копія довіреності № 574/14-Н від 04.11.2014 (а.с.35). В обґрунтування позовних вимог позивач вказав на таке. Публічне акціонерне товариство "[PERSON] Аваль" є правонаступником відкритого акціонерного товариства "[PERSON] Аваль" відповідно до п. 1.3. Статуту, що зареєстрований 06.06.2012 року. Відповідно до умов "Кредитного договору № 014/148937/3151/74" від 27.05.2008 року Відкритим акціонерним товариством "[PERSON] Аваль" було надано громадянину [PERSON] кредит у сумі 25000,00 дол. США строком до 29.05.2028 року зі сплатою 12,25% річних, а позичальник зобов'язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору і тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов'язання в порядку і строки, визначені договором. Надання кредитних коштів проводилося згідно вимог ст. 6.1 "Кредитного договору" шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника. Відтак, відповідач зобов'язався щомісячно повертати кредитні кошти згідно графіку погодження та здійснити остаточне погашення кредиту не пізніше 29.05.2028 року. Крім того, відповідач зобов'язався щомісячно сплачувати банку відсотки за користування кредитними коштами із розрахунку 12,25% річних. Однак, відповідачем не виконуються вищезазначені умови, а саме не здійснюється щомісячна сплата кредиту, в зв'язку з чим станом на 24.04.2015 року заборгованість по кредиту становить 1101,36 доларів США (24814,81 гривень), з яких прострочена сума боргу складає 9,20 доларів США. Відповідно до ч.1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний виплачувати відсотки від суми займу щомісячно до дня повернення позики, при відсутності іншої домовленості. Але, відповідачем не виконуються умови щодо сплати відсотків та станом на 24.04.2015 року заборгованість по сплаті відсотків склала 101,47 доларів США (2286,23 гривень). Згідно ст. 624 Цивільного кодексу України якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Відповідно до п. 16.3 "Кредитного договору" у випадку порушення відповідачем графіку погашення кредиту та відсотків, встановлених договором, позивач нараховує позичальнику пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Таким чином, станом на 24.04.2015 року пеня за невчасну сплату кредиту та погашення відсотків, становить 103,15 доларів США (2324,08 гривень). На підтвердження вищевикладених обставин позивач посилається на власний розрахунок заборгованості станом на 24.04.2015 року і такі доводи. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до частини 2 статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є, серед іншого, - укладення договорів та інших правочинів. Частиною 1 статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк згідно з вимогами договору. Невиконання відповідачем умов кредитного договору щодо повернення кредитних коштів у встановлений кредитним договором термін, надає право позивачу вимагати від них вчинення цих дій у судовому порядку. Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). На підставі пункту 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Крім того, частиною другою статті 1050 ЦК України встановлено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Також відповідно до ст. 611, 615 ЦК України у випадку порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором. Згідно 9.1 "Кредитного договору" позивач має право достроково вимагати від позичальника здійснити повернення кредиту, відсотків та інших платежів у випадку невиконання умов кредитного договору, тобто зазначений пункт договору містить норму про відповідальність відповідача у вигляді дострокового повернення кредиту, в тому числі й при порушенні зобов'язань по щомісячній сплаті кредиту та відсотків. Відповідно до п. 16.3 "Кредитного договору" за порушення строків повернення кредитної заборгованості та відсотків за користування кредитом, позичальник сплачує пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення починаючи з першого дня закінчення строку виконання зобов'язання. При подачі позову позивачем дотримана процедура, передбачена п. 10 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", та відповідно до п. 9.2 "Кредитного договору" відповідачеві направлено вимоги про виконання порушеного зобов'язання, які ним не були виконані. В судове засідання представник позивача не з'явився. До суду надійшла заява з проханням про розгляд справи без участі представника банку, позовні вимоги підтримав повністю та наполягав на їх задоволенні. В судовому засіданні [PERSON] заперечив проти позову та просив залишити позовні вимоги без задоволення, виходячи з такого. Між, ним та позивачем було укладено "Кредитний договір №014/148937/3151/74" від 27.05.2008 року та видано йому "кредит" в розмірі 25000 доларів США. Відповідачем стверджується, що протягом добросовісного з його сторони виконання вимог кредитного договору ним було сплачено на рахунок позивача 28048 доларів США, що підтверджують квитанції. Для забезпечення виконання кредитного договору 29 травня 2008 року сторонами укладено договір іпотеки, згідно з яким відповідач передав позивачу в іпотеку домоволодіння, що знаходиться за адресою: смт. Царичанка вул. Кооперативна, 8. Висловив переконання, що позивач не мав права надавати, а відповідач - отримувати та повертати кредит в іноземній валюті без отримання відповідної індивідуальної ліцензії, тому що відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом, а ст. 5 Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" регламентує, що на здійснення валютних операцій (зокрема, використання іноземної валюти на території України як засобу платежу) НБУ видає відповідні ліцензії. Тому намагався найскоріше повернути отримане у позику. Умови договору про надання кредиту в іноземній валюті порушують принцип справедливості, закріплений ст. 3 ЦК України, оскільки надання кредиту в іноземній валюті є зловживанням правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України кредитодавець, як суб'єкт підприємницької діяльності, перекладає виключно на позичальника за кредитним договором та споживача кредитних послуг, що дає останньому право відповідно до ст. 18 Закону вимагати визнання кредитних договорів недійсними в цілому. Висловив думку, що на сьогоднішній день існує тенденція визнання кредитних договорів недійсними, у зв'язку з чим актуальним є застосування наслідків такого. Визнання кредитного договору недійсним своїм наслідком має двосторонню реституцію, передбачену ст. 216 Цивільного кодексу України, тобто, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, у разі визнання кредитного договору недійсним боржник зобов'язаний повернути банку лише суму тіла кредиту без виплати відсотків. Натомість банк зобов'язаний повернути всю суму сплачених боржником відсотків за договором кредиту. Відповідач звернув увагу на те, що згідно наданих суду банківських квитанцій ним було сплачено 28048 доларів США на виконання вимог "Кредитного договору №014/148937/3151/74" від 27.05.2008 року. Також висловив переконання, що наслідком визнання кредитного договору недійсним є також недійсність договору застави чи іпотеки, адже, відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення. Отже, недійсність кредитного договору спричиняє недійсність договору застави чи договору іпотеки, які зазвичай укладаються з метою забезпечення виконання кредитного договору, і як наслідок банк повинен повернути предмет застави позичальникові, що передавався у володіння банку. Свою позицію відповідач обґрунтовує тим, що відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Недодержання вказаного положення, а також пп. 2, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України є підставою для недійсності правочину (ст. 215 ЦК України). Однією із підстав визнання кредитних договорів недійсними є укладення таких договорів в іноземній валюті без відповідної ліцензії. Так, відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею є гривня. Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. У такому випадку сума, яка повинна бути оплачена в гривні, визначається згідно з офіційним курсом відповідної валюти на дату проведення платежу. Проте, навіть у такому випадку, грошове зобов'язання повинно виражатися у договорі в національній валюті України - гривні, що повністю відповідає імперативним приписам ч. 1 ст. 524 ЦК України. Згідно ст. 35 Закону України "Про Національний банк України" гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів. Отже, єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня. Вважає, що до випадків вираження зобов'язання в іноземній валюті, слід застосовувати норми Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" № 15-93 від 19.02.1993 року, який з урахуванням приписів ст. 4 ЦК України є одним із джерел регулювання правовідносин у цій сфері. Так, відповідно до п. 1 ст. 5 цього Декрету Національний банк України видає генеральні та індивідуальні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з Декретом. Під валютними операціями у вказаному Декреті розуміються: операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; операції, пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності; операції, пов'язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезення, переказування і пересилання за її межі валютних цінностей. Згідно із п.п. в), г) ч. 4 ст. 5 Декрету індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Надання банком грошових коштів (кредиту) та проведення позичальником дій, спрямованих на виконання зобов'язання в іноземній валюті (оплата процентів за користування кредитом, різного роду комісій, тощо), за своєю правовою природою є валютною операцією, а отже, потребує наявності у банку індивідуальної ліцензії. Таким чином, отримання індивідуальної ліцензії є необхідною умовою для правомірності видачі та одержання кредиту незалежно від суми грошових коштів, які надаються банком, та строку їх проведення позичальником, а також використання іноземної валюти як засобу платежу. Відповідач вважає за необхідне звернути увагу на те, що відповідно до ч. 5 ст. 5 Декрету, п. 1.10 Положення Національного банку України "Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу" № 483 від 14.10.2004 року одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами ліцензії. Відповідач дійшов висновку, що з матеріалів позовної заяви та додатків до неї видно, що порушення вимог чинного законодавства України мають місце. Підтверджуючи свої доводи, відповідач послався на такі документи: квитанції про здійснення банківських операцій (а.с. 138-152); "Кредитний договір №014/148937/3151/74" від 27.05.2008 року (а.с. 153-155); додаток №1 до договору - "Графік повернення кредиту та інших платежів" (а.с. 156-157); "Договір іпотеки № 014/15118/3151/74" від 29.05.2008 року (а.с. 158-160). Розглянувши справу, перевіривши надані суду документи та з'ясувавши правові позиції сторін в судовому процесі, суд дійшов висновку, що Публічному акціонерному товариству "[PERSON] Аваль" слід відмовити в позові повністю. Ухвалюючи рішення суд виходив з такого. Відповідно до ч.1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно частини третьої цієї статті кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Суд вважає встановленими на підставі належних і допустимих доказів такі обставини, що мають значення для справи. 27 травня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством "[PERSON] Аваль", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "[PERSON] Аваль" (а.с. 10-12), та громадянином України [PERSON] (а.с. 13-15), було підписано "Кредитний договір №014/148937/3151/74", згідно якого позивач зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 25000,00 доларів США, власником яких є банк, для придбання нерухомості - житлового будинку загальною площею 57,7 кв.м за адресою: Дніпропетровська область, смт. Царичанка, вул. Кооперативна, б.8, а відповідач прийняв на себе зобов'язання до 29.05.20028 року частинами повертати отримане та сплачувати проценти за користування кредитом в розмірі 12,25 процентів річних (а.с 16-28, 153-155, 156-157). Станом на 29 травня 2008 року відповідач одержав від позикодавця 25000,00 доларів США згідно (а.с. 5). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі й на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення Параграфа 1 ("Позика") цієї Глави ("Позика. Кредит. Банківський вклад"), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) грошові кошти та інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно частини другої статті 1048 ЦК України договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Позичені відповідачеві 25000,00 доларів США суд відносить до категорії речей, які наділені родовими ознаками, а тому вони не можуть виступати предметом кредитного договору, так як відповідно до ст. 1054 ЦК України під кредитом розуміється надання лише грошових коштів. В силу цього, до договору, предметом якого є іноземна валюта, не можуть бути застосовані правові наслідки, передбачені зокрема ст. 1057-1 ЦК України, що виключає застосування приписів Параграфа 2 Глави 71 ЦК України до відносин, які виникли між позивачем та відповідачем. Згідно статті 192 ЦК України грошовими коштами є гроші. Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом. Згідно ст. 99 Конституції України грошовою одиницею в Україні є гривня. Відповідно до п.1. ч.2. ст. 92 Конституції України виключно законами України встановлюються засади створення і функціонування грошового ринку, так само як відповідно до п.7 ч.1 ст. 92 Конституції України виключно законами визначається правовий режим власності, що, на переконання суду, не допускає можливості зміни таких засад та правового режиму іншими правовими актами. Приписами ч.1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що договірні відносини, які виникли між сторонами регулюються нормами, які містяться в Параграфі 1 Глави 71 ЦК України, і стосуються речей, визначених родовими ознаками. За викладених обставин суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення процентів в силу ст. 1048 ч.2 ЦК України заявлена безпідставно. При цьому судом взято до уваги й приписи ст. 536 ЦК України, згідно яких боржник зобов'язаний сплачувати проценти лише за користування чужими грошовими коштами, а їх розмір встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Нарахована позивачем пеня за несвоєчасне погашення кредиту не може бути стягнена з відповідача в силу того, що згідно ст. 549 ЦК України пенею розуміється грошова сума, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, а не певна кількість іноземної валюти. Правова позиція, яка запропонована позивачем в позовній заяві, на думку суду, спрямована на формування переконання, що грошовою одиницею (грошима, грошовими коштами) в Україні також є й іноземна валюта. Таке суперечить приписам ст. 99 Конституції України та ст. 192 ЦК України. З таких підстав суд дійшов висновку, що положення "Кредитного договору №014/148937/3151/74" від 27 травня 2008 року в частині встановлення процентної ставки та пені за прострочення виконання договірних зобов'язань у відсотках до неповернутої кількості іноземної валюти вказують на невідповідність таким загальним засадам цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність, а їх зміст суперечить Цивільному кодексу України. За викладених обставин суд дійшов переконання про те, що відповідно до положень ст.ст. 1046, 1048 ЦК України поверненню підлягають отримані відповідачем 25000,00 до 29.05.2028 року, оскільки позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем. Статтею 8 "Кредитного договору" передбачена можливість дострокового погашення "кредиту" за ініціативою позичальника, що узгоджується з приписами статті 531 ЦК України. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Позикодавець свої зобов'язання за договором виконав в частині надання позичальникові 25000,00 доларів США, що сторонами визнано і не заперечується. Станом на 24 квітня 2015 року за весь час дії договору відповідачем перераховано банку 28035,42 доларів США (а.с. 5-8). Жодна зі сторін питання про розірвання укладеного між ними договору не піднімала. З огляду на встановлені судом факти, суд дійшов переконання, що всі боргові зобов'язання [PERSON] в силу статті 599 ЦК України слід вважати припиненими виконанням, проведеним належними чином, оскільки станом на 24.04.2015 року кредитор (ПАТ "[PERSON] Аваль") прийняв від боржника [PERSON] запропоновані ним валютні платежі як належне виконання зобов'язань за "Кредитним договором № №014/148937/3151/74" від 27 травня 2008 року, при цьому не відмовився прийняти таке виконання і не вдався до застосування правових наслідків, передбачених ст.ст. 611, 651 ЦК України. З цього суд дійшов висновку, що зараховані банком валютні платежі відповідача в розмірі 28035,42 доларі США повністю покривають засновані на законі інтереси позивача щодо повернення позики, якою є 25000,00 доларів США, у зв'язку з чим позовні вимоги суд вважає безпідставно заявленими, а обставини, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог, такими, що не доведені належними і допустимим доказами. У зв'язку з відмовою у позові повністю відповідно до ст. 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати у виді сплаченого судового збору не підлягають відшкодуванню. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed