Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Білої І.В., Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. про визнання договору відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 12.02.2019 недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 22.07.2008 між нею та ВАТ КБ «Надра», в особі відділення №27 філії ВАТ КБ «Надра» Харківське регіональне управління було укладено кредитний договір №6/1/27/2008/840-МК/06, відповідно до якого Банк надав їй у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 56 000 доларів США із строком повернення до 12.07.2028 та відсотками за користування кредитом у розмірі 10,89% річних (відповідно до додаткового договору про внесення змін та доповнень №2 від 02.06.2014 кредитного договору відсоткова ставка 10,64%). В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 22.07.2008 між нею і Банком укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харченко І.А., згідно з яким в іпотеку передано нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] , на придбання якої і було взято кредит. 19.02.2019 отримано лист-повідомлення про те, що ПАТ «КБ «Надра» (Первісний Кредитор) та товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал» (Новий Кредитор) 12.02.2019 між Первісним Кредитором та Новим Кредитором укладено договір №6/1/27/2008/840-МК/06 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за яким Первісний кредитор відступив шляхом продажу Новому Кредитору права вимоги до Позичальника за кредитним договором №6/1/27/2008/840-МК/06 від 22.07.2008 та договорами забезпечення застави, поруки, іпотеки тощо (за наявності). Вважає, що вказаний договір про відступлення прав вимоги від 12.02.2019 є недійсним та незаконним в зв`язку з тим, що відступлення прав вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 512 ЦК України, оскільки такий договір був укладений без отримання її згоди як іпотекодавця за договором іпотеки від 22.07.2008. Просила визнати недійсним з моменту укладення договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги №6/1/27/2008/840-МК/06 від 12.02.2019, укладений між публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ Надра» Білої І.В. та ТОВ «Факторингова компанія «СТАНДАРТ КЕПІТАЛ»; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:45510455 від 13.02.2019 16:07:21 приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Апатенко Марини Анатоліївни, яким проведено державну реєстрацію зміни іпотекодержателя на квартиру [ADDRESS] за ТОВ «Факторингова компанія «СТАНДАРТ КЕПІТАЛ»; поновити відомості в державних реєстрах речових прав на нерухоме майно про об`єкти нерухомого майна квартиру [ADDRESS] , що передували скасованим записам. Під час попереднього розгляду справи позивачем змінено предмет позову - остаточно просила визнати недійсним з моменту укладення договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги №6/1/27/2008/840-МК/06 від 12.02.2019, укладений між публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ Надра» Білої І.В. та ТОВ «Факторингова компанія «СТАНДАРТ КЕПІТАЛ»; визнати недійним з моменту укладення договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за іпотечним договором від 13.02.2019, укладений між публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» Білої І.В. та ТОВ «Факторингова компанія «СТАНДАРТ КЕПІТАЛ»; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:45510455 від 13.02.2019 16:07:21 приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Апатенко Марини Анатоліївни, яким проведено державну реєстрацію зміни іпотекодержателя на квартиру [ADDRESS] за ТОВ «Факторингова компанія «СТАНДАРТ КЕПІТАЛ»; поновити відомості в державних реєстрах речових прав на нерухоме майно про об`єкти нерухомого майна квартиру [ADDRESS] , що передували скасованим записам; стягнути з відповідачів судові витрати пов`язані з розглядом справи. 12 грудня 2019 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. 24 грудня 2020 року ухвалою суду витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Апатенко Марини Анатоліївни, як державного реєстратора прав та їх обов`язків, належним чином завірені з одночасним наданням до суду в оригіналах одержані від Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» - Білої І.В. код ЄДРПОУ 20025456 та Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «СТАНДАРТ-КЕПІТАЛ» код ЄДРПОУ 38489695 в особі директора Полякова Володимира Геннадійовича, опис документів для долучення до договору відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги №6/1/27/2008/840-МК/06 від 13.02.2019 та договору про відступлення прав за іпотечним договором від 13.02.2019 за кредитним договором №6/1/27/2008/840-МК/06 від 22.07.2008 та реєстраційної справи передані ними документи, які ними були передані згідно прийнятому ним рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу) від 13.02.2019, про реєстрацію за договором відступлення прав вимоги за кредитним договором №6/1/27/2008/840-МК/06. 15 березня 2021 року ухвалою суду до участі у цивільній справі залучено [PERSON] як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. 02.01.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву від Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» Білої І.В. Не погоджуючись з позовом вказала, що при здійсненні ліквідації банку уповноважена особа з дня початку процедури ліквідації банку приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, вживає заходи щодо продажу майна банку, повернення дебіторської заборгованості, заборгованості позичальників, здійснює заходи щодо відчуження активів та/або зобов`язань банку. Кошти надані в кредит є активом банку та відповідно включаються до складу ліквідаційної маси для подальшого задоволення вимог кредиторів/вкладників банку. Тому активи банку можуть реалізуватися на відкритих торгах. При проведенні аукціону та подальше укладення договорів відбулось з дотримання чинного законодавства, в тому числі щодо особи, яка придбала право вимоги. Одним із основних завдань Комітету Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань консолідації та продажу активів є визначення способів, порядку та умов продажу активів (майна) банків, що ліквідуються. Зокрема Комітетом було затверджено умови продажу активів ПАТ «КБ «Надра» рішенням від 23.11.2018 №2413, а саме право вимоги за кредитним договором №6/1/27/2008/840-МК/06 від 22.07.2008. Просила відмовити в задоволенні позову (ас.67-70 т.1). 28.01.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву від ТОВ «ФК «Стандарт Кепітал». Не погоджуючись з позовними вимогами, директор [PERSON] вказав наступне. Оскільки ані визначений ЦК України інститут заміни кредитора у зобов`язанні, ані Кредитний договорі не визначає отримання згоди позичальника/боржника/іпотекодавця як обов`язкову умову для переходу прав кредитора до іншої особи та дійсності відповідного договору відступлення прав вимоги, таке твердження позивача жодним чином не впливає на дійсність оспорюваного договору відступлення прав вимоги. У задоволенні позовних вимог просив відмовити (а.с.89-93, 96-100 т.1). Представник позивача Пупишев Д.В. позовні вимоги підтримав повністю, просив задовольнити. Відповідач Уповноважена особа Фонду гарантування Вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Біла І.В. в судове засідання не з`явилася, хоча повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи. Причини неявки не повідомила. Представник відповідача ТОВ «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал» Гринишин Є.В. проти задоволення позовних вимог заперечував, просив залишити позов без задоволення з підстав викладених у відзиві. Відповідач приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. в судове засідання не з`явилася, неодноразово повідомлялася належним чином про час та місце розгляду справи, причини неявки не повідомила. Також, позивачем самостійно докладалися зусилля для повідомлення відповідача про судовий розгляд справи, однак позитивних результатів досягнуто не було, про що свідчить наявність в матеріалах справи усіх повернутих конвертів за закінченням терміну зберігання. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, [PERSON] в судове засідання не з`явився, до його початку подав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, проти задоволення позову заперечував. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 22 липня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» в особі відділення №27 філії ВАТ КБ «Надра» Харківське регіональне управління та позивачем укладено кредитний договір №6/1/27/2008/840-МК/06, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 56 000,00 доларів США із строком повернення до 12 липня 2028 року та відсотками за користування кредитом у розмірі 10,89% річних. Позичальник повертає кредит та сплачує банку передбачені цим договором платежі в розмірах, в порядку, в строки, визначені цим Договором (а. с. 10-12, том 1). 22 липня 2008 року з метою забезпечення належного виконання кредитного договору між Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» та позивачем було укладено договір іпотеки №6/1/27/2008/980-ИП/07 нерухомого майна - квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13-14, т.1). Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів. За ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом. Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, іпотекою. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частина друга стаття 11 Цивільного кодексу України). За ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За своєю юридичною природою Кредитний договір - це самостійне зобов`язання, оскільки регулюється відокремленим масивом правових норм, потребує участі особливого суб`єкта права - банківської установи, стосується мобілізації та розміщення виключно грошових коштів. Взаємні права та обов`язки сторін Кредитного договору виникають з моменту досягнення згоди за всіма істотними умовами. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Презумція правомірності правочину встановлена законодавцем у ст. 204 ЦК України. Згідно цієї правової норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Сторони мають право укласти договір, який не передбачено актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК. За змістом ст.215 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Частиною 1 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України та іншими актами законодавства. При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову застосовують норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішують справи. Згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до ч.1 п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Листом ПАТ «КБ «Надра» (надалі Первісний Кредитор) та ТОВ «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал» (Новий Кредитор) повідомили позичальника та заставодавця [PERSON] , що 12 лютого 2019 року було укладено договір №6/1/27/2008/840-МК/06 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за яким Первісний Кредитор відступив шляхом продажу Новому Кредитору права вимоги до Позичальника за кредитним договором №6/1/27/2008/840-МК/06 від 22.07.2008 та договорами забезпечення: застави, поруки, іпотеки тощо (за наявності) (а.с. 16, т.1). Згідно п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, відповідно до ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Процесуальне правонаступництво - це перехід процесуальних прав і обов`язків сторони у справі до іншої особи у зв`язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні. Процесуальне правонаступництво випливає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони матеріального правовідношення її правонаступником) і відображає зв`язок матеріального і процесуального права. У кожному конкретному випадку для вирішення питань можливості правонаступництва суду слід аналізувати відповідні фактичні обставини, передбачені нормами матеріального права. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 24 Закону України "Про іпотеку" відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. Оспорювані договори про відступлення права вимоги укладені в порядку на умовах, визначених чинним законодавством: кредитом у зобов`язанні замінений внаслідок передання ним своїх прав особі за правочином (відступлення права вимоги) відповідно до вимог ЦК України, сторонами дотримано письмової форми правочину відповідно до ст.513 ЦК України; при укладенні правочину сторонами не порушено інтереси третіх осіб; в момент вчинення правочину сторонами дотримано вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України. Відступлення банком права грошової вимоги за укладеним кредитним договором будь-якій третій особі умовами цього Кредитного договору відбулося без погодження з позивачем, оскільки заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.516 ЦК України), дотримано порядок повідомлення сторін правочину, спірний договір будь-яких застережень щодо обмеження права банківської установи на заміну кредитора у зобов`язанні не містить, а ст.1080 ЦК України прямо визначає, що договір є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему і гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у даних правовідносинах та підлягає обов`язковому застосуванню. Згідно з ч.8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону. За таких обставин, у спорах, пов`язаних із виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань к перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. Згідно Рішення виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб №2342 від 03.11.2016 продовжено строк здійснення процедури ліквідації ПАТ «КБ «Надра» на два роки з 04.06.2018 по 03.06.2020 включно (а.с.74 т.1). Судом встановлено, що позивач не є стороною спірних договорів про відступлення права вимоги, тому предметом доказування є порушення цивільних прав та інтересів позивача. За встановлених обставин позивачем не доведено будь-яких порушень відповідачами його законних прав та інтересів при укладанні спірних договорів відступлення права вимоги, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Разом з тим, суд не приймає доводи позивачки про те, що продаж прав вимоги за кредитним договором від 22.07.2008 року здійснюється усупереч вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України» та без її згоди на це, з огляду на таке. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про іпотеку», відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця. Крім того у відповідності до п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника (майнового поручителя) або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження. Матеріали справи свідчать про те, що продаж прав вимоги за кредитним договором від 22.07.2008 року Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» - це виконання обов`язку Фонду щодо забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможного банку з ринку відповідно до вимог Закону. При цьому відповідач оскаржуваними діями не здійснює відчуження предмету іпотеки як іпотекодержатель, а тому підстав для застосування до спірних відносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не вбачається. Також згідно з п.7 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України», дія підпункту 3 пункту 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не поширюється на банки, віднесені до категорії неплатоспроможних та щодо яких здійснюються процедури виведення з ринку відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у частині уступки (продажу, передачі) заборгованості або боргу на користь (у власність) іншої особи. Крім того, позивач не надав жодного належного доказу на підтвердження порушення при укладення оспорюваних правочинів вимог Закону України «Про нотаріат», Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, затверджених наказом Міністерства юстиції України. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Крім того, оскільки позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію, скасування державної реєстрації права власності є похідними від позовних вимог про визнання договору відступлення прав вимоги недійсним, тому вони задоволенню не підлягають. Інших підстав для задоволення позову про визнання спірних договорів недійсними позивачем суду не надано. Тобто, підстави для визнання договорів недійсними відповідно до вимог ст. 234 ЦК України, відсутні. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed