Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-18 00:00:00

04 квітня 2016 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах з врахуванням заяви про зміну предмету позову від 02.06.2016 року позивач просить: визнати недостовірною та такою, що не відповідає дійсності інформацію, опубліковану в статті «[INFO]» та розміщену [INFO] у щоденній інформаційно-політичній газеті «Україна молода», яка належить Приватному підприємству «Україна молода» у виданні [NUMBER], а саме: «Керівництво «Турбоатома» кілька місяців не допускало на підприємство державних аудиторів і слідчих прокуратури»; «Тож ... керівництво цього стратегічного підприємства тривалий час перешкоджало проведенню державного аудиту.»; «Керівник державного підприємства також одночасно керував комерційною установою (і відповідних документів, які доводять це, достатньо), що прямо заборонено законом»; «На підприємство вже тривалий час не пускають і слідчих прокуратури, які розслідують не лише кримінальні провадження щодо можливих корупційних оборудок на підприємстві, а й провадження за фактами масових заворушень»; «Зауважимо, що раніше Ленінський райсуд Харкова своєю ухвалою від 23.09.2015 р. задовольнив клопотання слідчих прокуратури про тимчасовий доступ до речей і документів ПАТ «Турбоатом», але на підприємстві проігнорували рішення Феміди. Зокрема, співробітники Державної фінінспекції в Харківській області так і не змогли провести виїзну ревізію «з питань зарахування часу перебування працівників цеху №60 на масових заходах у робочий час» упродовж січня-квітня 2014 року. Хоча дозвіл суду на проведення ревізії у фінінспекторів був.» Зобов'язати Приватне підприємство «Україна молода» в строк десяти днів з дня набрання рішенням суду законної сили, спростувати недостовірну інформацію, яка була опублікована [INFO] в статті «[INFO]» та розміщену [INFO] у щоденній інформаційно-політичній газеті «Україна молода», яка належить Приватному підприємству «Україна молода» у виданні [NUMBER], шляхом опублікування офіційного спростування в газеті «Україна молода» на тій самій полосі і тим самим шрифтом, зазначивши текст наступного змісту: «СПРОСТУВАННЯ! Повідомляємо, що інформація опублікована [INFO] в статті «[INFO]» у щоденній інформаційно-політичній газеті «Україна молода» у виданні [NUMBER], а саме: «Керівництво «Турбоатома» кілька місяців не допускало на підприємство державних аудиторів і слідчих прокуратури»; «Тож ... керівництво цього стратегічного підприємства тривалий час перешкоджало проведенню державного аудиту.»; «Керівник державного підприємства також одночасно керував комерційною установою (і відповідних документів, які доводять це, достатньо), що прямо заборонено законом»; «На підприємство вже тривалий час не пускають і слідчих прокуратури, які розслідують не лише кримінальні провадження щодо можливих корупційних оборудок на підприємстві, а й провадження за фактами масових заворушень»; «Зауважимо, що раніше Ленінський райсуд Харкова своєю ухвалою від 23.09.2015 р. задовольнив клопотання слідчих прокуратури про тимчасовий доступ до речей і документів ПАТ «Турбоатом», але на підприємстві проігнорували рішення Феміди. Зокрема, співробітники Державної фінінспекції в Харківській області так і не змогли провести виїзну ревізію «з питань зарахування часу перебування працівників цеху №60 на масових заходах у робочий час» упродовж січня-квітня 2014 року. Хоча дозвіл суду на проведення ревізії у фінінспекторів був.» є недостовірною». Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що [INFO] у щоденній інформаційно-політичній газеті «Україна молода», яка належить ПП «Україна молода» у виданні [NUMBER] була опублікована стаття під назвою «[INFO]». Як зазначає позивач, у вказаній статті зазначена інформація, яка не відповідає дійсності, є негативною, дискредитує позивача в громадській думці. Крім того позивач зазначає, що опублікована інформація не містить жодного посилання на докази якими вона підтверджується, принижує ділову репутацію позивача. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача Приватного підприємства «Україна молода» в судовому засіданні заявлені вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні оскільки зазначена в статті інформація доводиться матеріалами справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про судове засідання, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив, пояснення чи заперечення на заявлені вимоги до суду не надійшли. А тому у відповідності до положень ст.169 ЦПК України суд ухвалив про подальший розгляд справи у відсутність відповідача, який не з'явився в судове засідання. Вислухавши представника позивача та представника відповідача, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог за наступних підстав. У відповідності з ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. В свою чергу ст.34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що Приватним підприємством «Україна молода» в щоденній інформаційно-політичній газеті «Україна молода» у виданні [NUMBER] від [INFO] була опублікована стаття під назвою «[INFO]» та інформація в частині: «Керівництво «Турбоатома» кілька місяців не допускало на підприємство державних аудиторів і слідчих прокуратури»; «Тож ... керівництво цього стратегічного підприємства тривалий час перешкоджало проведенню державного аудиту.»; «Керівник державного підприємства також одночасно керував комерційною установою (і відповідних документів, які доводять це, достатньо), що прямо заборонено законом»; «На підприємство вже тривалий час не пускають і слідчих прокуратури, які розслідують не лише кримінальні провадження щодо можливих корупційних оборудок на підприємстві, а й провадження за фактами масових заворушень»; «Зауважимо, що раніше Ленінський райсуд Харкова своєю ухвалою від 23.09.2015 р. задовольнив клопотання слідчих прокуратури про тимчасовий доступ до речей і документів ПАТ «Турбоатом», але на підприємстві проігнорували рішення Феміди. Зокрема, співробітники Державної фінінспекції в Харківській області так і не змогли провести виїзну ревізію «з питань зарахування часу перебування працівників цеху №60 на масових заходах у робочий час» упродовж січня-квітня 2014 року. Хоча дозвіл суду на проведення ревізії у фінінспекторів був.» є недостовірною та не відповідає дійсності. Відповідно до ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 Постанови "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27 лютого 2009р. за № 1, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Так, представник позивача зазначає, що інформація, яку він просить визнати такою, що не відповідає дійсності знижує престиж позивача, його ділову репутацію, були поширені шляхом опублікування в друкованій газеті, яка належить відповідачу. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 91 ЦК України, юридична особа здатна мати такі ж права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. За змістом ч. 1 ст. 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Відповідно до ч. 1 ст. 200 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі. У відповідності з ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до положень ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. У ст. 1 Закону України «Про інформацію», під інформацією розуміється будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді, під документом - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі. Як визначено статтею 5 Закону України «Про інформацію», кожна особа має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Частиною 1 статті 7 України «Про інформацію» визначено, що право на інформацію охороняється законом. Згідно частини 2 наведеної статті, ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб'єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Представник відповідача в судовому засіданні зазначила, що відповідач не має обов'язку спростовувати інформацію, оскільки вона отримана з офіційних джерел. Відповідно до ч. 2 ст. 302 ЦК України фізична особа, яка поширила інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов'язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування. Фізична особа, яка поширює інформацію отриману з офіційних джерел, зобов'язана робити посилання на таке джерело. Згідно ст. 42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» редакція, журналісти не несуть відповідальності за публікацію відомостей, які не відповідають дійсності, принижують честь і гідність громадян і організацій, порушують права і законні інтереси громадян або являють собою зловживання свободою діяльності друкованих засобів масової інформації і правами журналіста, якщо вони є, зокрема: дослівним відтворенням публічних виступів або повідомлень суб'єктів владних повноважень, фізичних та юридичних осіб; дослівним відтворенням матеріалів, опублікованих іншим друкованим засобом масової інформації з посиланням на нього. Тобто, підставою для звільнення від відповідальності є поширення офіційної інформації, навіть в разі встановлення недостовірності розповсюдженої інформації. Проте вказане не було доведено в ході розгляду справи стороною відповідача. До матеріалів справи представник відповідача не надав доказів, що інформація була отримана до моменту виходу в друк газети, відповіді на запити датовані після виходу газети та в статті відсутні посилання на відповідні листи. У відповідності до положень ст. 34 ГК України, дискредитацією суб'єкта господарювання є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов'язаних із особою чи діяльністю суб'єкта господарювання, які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації суб'єкта господарювання. В матеріалах справи відсутні докази, що зазначена в статті інформація відповідає дійсності. Зокрема, як вбачається з матеріалів справи, державні аудитори були допущені на підприємство та було складено відповідно аудиторські звіти за 2014 та 2015 роки. Представник відповідача не послався на норми діючого Законодавства України згідно з якими керівник ПАТ «Турбоатом» не має права обіймати посаду голови спостережної ради ПАТ «Мегабанк». Крім того, відповідачем суду не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження що слідчих прокуратури, які розслідують кримінальні провадження щодо можливих корупційних оборудок на підприємстві та факти масових заворушень не допускають на підприємство. Як вбачається, автор статті зазначаючи «Зауважимо, що раніше Ленінський райсуд Харкова своєю ухвалою від 23.09.2015 р. задовольнив клопотання слідчих прокуратури про тимчасовий доступ до речей і документів ПАТ «Турбоатом», але на підприємстві проігнорували рішення Феміди. Зокрема, співробітники Державної фінінспекції в Харківській області так і не змогли провести виїзну ревізію «з питань зарахування часу перебування працівників цеху №60 на масових заходах у робочий час» упродовж січня-квітня 2014 року. Хоча дозвіл суду на проведення ревізії у фінінспекторів був.» на думку суду зазначив не достовірну інформацію, оскільки вона є перекрученою. Так з матеріалів справи вбачається, що 23.09.2015 року слідчим суддею Ленінського районного суду міста Харкова було задоволено клопотання слідчого СВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області Голубченко А.В. про надання зазначеному слідчому дозволу на проведення позапланової ревізії фінансово-господарської діяльності ПАТ «Турбоатом». Однак ревізія не була проведена не в зв'язку з не допуском слідчого чи членів ревізійної комісії для її проведення, а в зв'язку з ненаданням зазначеної ухвали до Державної фінансової інспекції в Харківській області. (а.с.72, 73). Водночас ухвалою від 30.12.2015 року слідчого судді Київського районного суду м.Харкова надано дозвіл слідчому право тимчасового доступу до документів ПАТ «Турбоатом» до табелів обліку робочого часу працівників цеху №60 ПАТ «Турбоатом» за період з 01.01.2014 року по 31.03.2014 року; відомостей про нарахування та виплату заробітної плати працівників цеху № 60 ПАТ «Турбоатом» за період з 01.01.2014 року по 01.05.2014 року; документи що стали підставами для надання відгулів працівникам цеху № 60 ПАТ «Турбоатом», в тому складі заяв про надання таких відгулів за період з 01.01.2014 року по 01.05.2014 року; носіїв на яких збережена інформація щодо прибуття та вибуття працівників цеху № 60 на територію ПАТ «Турбоатом» та з території ПАТ «Турбоатом» (а.с.117-119). Слідчий отримав доступ до документів на підставі зазначеної ухвали суду про що 26.01.2016 року було складено відповідний протокол (а.с.120). Суд не може взяти до уваги посилання представника відповідача на листи Фонду державного майна від 18.05.2016 року №10-17-9184 та Міністерства фінансів України від 26.05.2016 року №31-06230-06-25/15058 щодо проведення комісійної перевірки фінансово-господарської діяльності ПАТ «Турбоатом» за дорученням прем'єр міністра України, оскільки в оспорюваних позивачем цитатах не зазначено про зазначено перевірку, а також зазначені листи отримані після розміщення статті в газеті. Відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Згідно ч. 6 ст. 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. У п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказано, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Так, відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Отже, відповідачем належними засобами доказування не доведено, що висвітлена відповідачем інформація відповідає дійсності. З урахуванням викладеного, суд встановив, що висвітлена в статті інформація не відповідає дійсності, а відповідачем не надано суду належних доказів на підтвердження достовірності відображеної інформації за змістом, зазначеним вище. Суд вважає, що вказані вислови негативно оцінюють підприємницьку діяльність позивача, що суттєво може вплинути на його ділову репутацію, як учасника суспільних відносин, а тому враховуючи положення ст. 62 Конституції України, позовні вимоги в частині спростування саме цих висловів підлягають задоволенню і мають бути спростовані. Спростування недостовірної інформації відповідно до ч. 7 ст. 277 ЦК України здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. При цьому, у пунктах 24 і 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" вказано, що спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У позовній заяві позивач просить зобов'язати відповідача не пізніше місяця з дня набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію в такий самий спосіб, в який вона була розповсюджена - є недостовірною та не відповідає дійсності. Отже, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача в частині зобов'язання відповідача протягом 10 днів з моменту набрання рішенням в даній справі законної сили спростувати інформація шляхом розміщення тексту спростування. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved