Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-15 00:00:00

Згідно позовної заяви та заяви про уточнення позовних вимог, 11.01.2013 року позивач познайомився з [PERSON], вони стали зустрічатися та припинили спілкування 08.03.2013 року. В цей же час до 18.01.2013 року відповідачка також зустрічалася та підтримувала близькі стосунки з [PERSON] 18.03.2013 року [PERSON] повідомила позивача, що вагітна від нього і за таких обставин він має з нею одружитися, тому вони стали знову зустрічатися. Готуючись до укладення шлюбу з відповідачкою, 26.04.2013 року [PERSON] в ювелірному магазині "Діамант" в м.Рівне по вул.Соборна, 61 за власні кошти придбав жіночу золоту обручку 585 проби вагою 6,05 г. вартістю 2870 гривень та перстень 585 проби вагою 2,58 г. вартістю 1548 гривень. 06 травня 2013 року в зв'язку з подачею до ВРАЦС заяви про укладення шлюбу він дав для відповідачки придбаний ним золотий перстень, а 15 червня 2013 року під час реєстрації шлюбу передав обручку. Позивач зазначив, що ювелірні вироби були передані ним [PERSON] для вчинення нею на його користь дії немайнового характеру, а саме: вийти за нього заміж і бути в подальшому його дружиною. Проте, після закінчення весілля відповідачка не виявила бажання проживати з ним за місцем його проживання і продовжила жити в гуртожитку, при цьому проживати йому там не дозволила, спільне господарство вони не вели. У вересні 2013 року вона звернулася до Нетішинського міського суду з заявою про розірвання шлюбу, в якій зазначила, що з дня весілля разом з позивачем не проживала, не мала наміру жити разом, перебувала у близьких відносинах з [PERSON], який в нотаріально посвідченій заяві від 16.10.2013 року визнав себе батьком її ще ненародженої дитини. Рішенням Нетішинського міського суду від 23.10.2013 року шлюб між сторонами було розірвано. У зв'язку з відмовою відповідачки бути його дружиною позивач звернувся до неї з вимогою добровільно повернути придбані ним золоті вироби, якими вона заволоділа шахрайським шляхом, однак та відмовилася. Посилаючись на ч.2 ст.717 ЦК України, позивач зазначив, що передані ним золоті вироби не можна вважати подарунком. На підставі наведеного, позивач просив визнати за ним право власності на жіночу золоту обручку 585 проби вагою 6,05 г. вартістю 2870 гривень та жіночий золотий перстень 585 проби вагою 2,58 г. вартістю 1548 гривень. Постановити рішення про вилучення жіночого золотого перстня 585 проби вагою 2,58 г. вартістю 1548 гривень з чужого незаконного володіння [PERSON] та передати його йому. Стягнути з відповідачки на його користь кошти в сумі 2870 гривень за жіночу золоту обручку 585 проби вагою 6,05 г. В судовому засіданні позивач та його представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини викладені в позові, просили їх задоволити. Представник пояснив, що позивач передав золоті вироби відповідачці за те, що вона погодилася стати його дружиною, що дійсно вийшла за нього заміж і надалі буде його дружиною, тобто за вчинення нею на його користь вказаних дій немайнового характеру. Не можна вважати передачу позивачем перстня та обручки відповідачці укладенням договору дарування, оскільки ч.2 ст.717 ЦК України передбачає, що договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Крім того договір дарування предметів такої вартості має укладатися в письмовій формі, а цього зроблено не було. Вважає, що придбавши ювелірні вироби за власні кошти, [PERSON] набув на них право власності та передав їх у користування відповідачці на період їх перебування в шлюбі, який закінчився в день весілля, оскільки вони посварилися і [PERSON] не переїхала проживати до позивача. Тому перстень та вартість обручки, яка на даний час відсутня, підлягають поверненню позивачу. Крім того, відповідачка до укладення шлюбу не повідомила позивача про те, що немає наміру спільно проживати з ним, що вагітна від іншого чоловіка і це стало підставою для передання їй золотих виробів. Якби позивачу було про це відомо, то він не передавав би їй ці ювелірні вироби. В судовому засідання відповідачка [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] позовні вимоги не визнали. Представник пояснив, що спірні золоті вироби сторони придбали разом перед укладенням шлюбу. В подальшому, як передбачено звичаєм, у зв'язку з приготуванням до реєстрації шлюбу, позивач подарував відповідачці перстень на заручини 06.05.2013 року, а в день укладення шлюбу 15.06.2013 року - обручку і з моменту їх передачі втратив право власності на них. Згідно ст.57 СК України дані ювелірні вироби є власністю відповідачки, як такі, що набуті нею до шлюбу. Крім того, [PERSON] жодних протиправних дій не вчиняла для отримання золотих виробів, була дружиною позивача з 15.06 по 04.11.2013 року, а те, що сторони посварилися в день шлюбу і в подальшому не проживали разом не впливає на правовий статус майна, набутого відповідачкою до шлюбу. Вважає, що підстави для задоволення позову відсутні. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Допитаний як свідок позивач [PERSON] показав, що 26.04.2013 року в м.Рівне в магазині "Діамант" він придбав за власні кошти перстень вартістю 1548 гривень та обручку вартістю 2870 гривень. 06.05.2013 року під час заручин він запитав у відповідачки чи згідна вона стати його дружиною, а коли та погодилася, то передав їй перстень. При цьому повідомив їй, що вона має стати в подальшому його дружиною, проживати з ним, а якщо ні - то повернути вказаний перстень. Після цього, 15.06.2013 року в залі РАЦС передав відповідачці обручку під час реєстрації шлюбу. Свідок зазначив, що під час святкування весілля вони посварилися, відповідачка жодного дня з ним не жила та не вела спільного господарства, а через деякий час подала позов до суду про розірвання шлюбу, де зазначила, що не мала наміру проживати з ним, перебувала в близьких відносинах з іншим чоловіком і саме він є батьком її ще ненародженої на той час дитини. Свідок вважає, що відповідачка ошукала його та шахрайським шляхом заволоділа належними йому ювелірними виробами, оскільки жодного дня після весілля з ним не проживала і не була його дружиною. Зазначив, що договір дарування між ними не укладався. Допитана як свідок відповідачка [PERSON] показала, що готуючись до весілля вона поїхала разом з [PERSON] в м.Рівне, де в магазині "Діамант" він за свої власні кошти придбав перстень вартістю 1548 гривень та обручку вартістю 2870 гривень. 06.05.2013 року під час заручин позивач запитав її чи згідна вона бути його дружиною, а коли вона погодилася, то дав їй перстень. Вважає, що він передав їй вказаний перстень у зв'язку з тим, що в подальшому вона мала бути його дружиною. 15.06.2013 року під час реєстрації шлюбу [PERSON] надів на її палець обручку, так як вона стала його дружиною. Свідок зазначила, що під час передачі як перстня, так і обручки [PERSON] не говорив їй, що якщо вона не стане його дружиною, то він забере ці ювелірні вироби. Кожного разу вона сприймала передачу золотих виробів як подарунок. Після того, як позивач влаштував сварку на весіллі, вона вирішила розірвати шлюб і тому подала позов до суду. Свідок також пояснила, що перстень знаходиться в неї, а обручку вона здала в ломбард, оскільки їй потрібні були кошти на лікування дитини. В судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що 26.04.2013 року в порядку приготування до укладення шлюбу позивач [PERSON] придбав за власні кошти в м.Рівне в магазині "Діамант" перстень вартістю 1548 гривень та обручку вартістю 2870 гривень. 15.06.2013 року сторони зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Нетішинського міського управління юстиції у Хмельницької області, актовий запис № 81. Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 23.10.2013 року, яке набрало законної сили 04.11.2013 року, шлюб між позивачем та відповідачкою розірвано. Від шлюбу в них є дочка [PERSON], [INFO]. Згідно ст.717, ч.1 ст.719, ч.1 ст.722 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Договір дарування предметів особистого користування та побутового призначення може бути укладений усно. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Відповідно до п.3 ч.1 ст.208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Як вбачається з ч.1 ст.206 ЦК України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Згідно п.1 ч.1, ч.2 ст.53 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Згідно із положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в зв'язку з приготуванням до реєстрації шлюбу 06.05.2013 року та 15.06.2013 року між позивачем та відповідачкою було укладено усні договори дарування предметів особистого користування - перстня та обручки, які не потребують укладення у письмовій формі, оскільки були повністю виконані у момент їй вчинення. Таким чином відповідачка правомірно набула права власності на вказані ювелірні вироби в момент їх прийняття. Вказані речі є подарунками, предметами особистого користування та особистою приватною власністю відповідачки набутою нею до шлюбу, а тому поверненню позивачу не підлягають. Суд не приймає до уваги посилання позивача та його представника на те, що між сторонами не були укладені договори дарування, так як золоті вироби були передані [PERSON] для вчинення нею на користь [PERSON] дій немайнового характеру, а саме: вийти за нього заміж і бути в подальшому його дружиною, оскільки позивачем в судовому засіданні не доведено жодними належними та допустимими доказами той факт, що між ним та відповідачкою був обумовлений та встановлений саме обов'язок останньої вчинити такі дії. Крім того, відповідачка в судовому засіданні заперечила наявність такої домовленості. Пояснила, що під час передання ювелірних виробів вони не обговорювали обов'язкове вчинення нею будь - яких дій за їх передання і вона сприймала ці золоті вироби як подарунок у зв'язку з укладенням шлюбу. Також суд не приймає до уваги твердження представника позивача, що договір дарування перстня вартістю 1548 гривень та обручки вартістю 2870 гривень має укладатися в письмовій формі, оскільки вказані речі є предметами особистого користування, тому договір дарування таких речей може бути укладений усно. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов є безпідставним, необґрунтованим і не підлягає задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed