Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-20 00:00:00

Представник позивача в інтересах доверітеля звернувся до суду із зазначеною позовною заявою, після уточнення позовних вимог просить суд усунути перешкоди у користуванні спадковим майном у вигляді земельної ділянки загальною площею 14,0455 Га з кадастровим номером [NUMBER] [ADDRESS], вартістю 18419268 грн. 70 коп. шляхом зобов'язання [PERSON] надати мені Державний акт серії [NUMBER] про право власності на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] площею 9,7789 Га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] та встановити факт, що усі передбачені Цивільним процесуальним кодексом України права та обов'язки відповідача у цивільній справі №367/4187/14-ц [PERSON] входять до складу спадщини що відкрилася внаслідок його смерті і зареєстрована у Спадковому реєстрі 19.10.2015 р. за № 58079480, аргументуючи тим, що до складу спадщини, що залишилась після смерті її батька [PERSON], входить, в тому числі, земельна ділянка загальною площею 14,055 Га з кадастровим номером [NUMBER] [ADDRESS] вартістю 18419268 грн. 70 коп. Зазначена земельна ділянка стала належати батьку на праві праві власності внаслідок укладення між ним та відповідачем договору купівлі-продажу від 29.04.2013 р., посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №2374. На підставі цього правовстановлюючого докумету було прийнято рішення за індексним №2066614 від 29.04.2013 р. про державну реєстрацію права власності [PERSON] на зазначену земельну ділянку, у зв'язку з чим було зроблено відповідний запис у Держреєстрі. З огляду на те, що Ірпінським міським судом Київської області, Апеляційним судом Київської області, Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ та Верховним судом України факт наявності у [PERSON] державного акту на земельну ділянку є встановленим, а оскільки вона є спадкоємицею покупця цієї земельної ділянки, зазначений державний акт, як правовстановлюючий документ на нерухоме майно, має знаходитись у власника, тобто відповідач зобов'язаний передати цей документ позивачу. Вимога щодо встановлення факту, що усі передбачені Цивільним процесуальним кодексом України права та обов'язки відповідача у цивільній справі №367/4187/14-ц [PERSON] входять до складу спадщини зумовлена тим, що в судовому засіданні відповідач поставив під сумнів статус позивача правонаступниці [PERSON] і заперечивши її право на звернення до суду, мотивувавши це тим, що договір купівлі-продажу він укладав не з позивачем. Встановлення цього факту також необхідно для можливості захисту своїх спадкових прав та інтересів як в українських, так і в міжнародних судових установах. Інших шляхів, крім як у судовому порядку цей факт неможливо встановити. У судовому засіданні представник позивача заяву підтримала, просить її задовольнити, додавши, що повернення земельних актів та встановлення факту правонаступництва прав та обов'язків як відповідача по справі №367/4187/14-ц має для позивача юридичне значення, оскільки від цього залежить захист та наступна реалізація нею права на спадщину за заповітом після смерті її батька. Зазначивши, що суду необхідно застосовувати у данному випадку ч. 5 ст. 1268 та ч. 2 ст. 1220 ЦК України. Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував, надавши заперечення у письмовому вигляді, згідно яких зазначив, що при купівлі-продажу земельної ділянки він позивача не бачив, продавав її літньому чоловіку якому нотаріус роз'яснив де повинні зберігатись державні акти. Стосовно визнання факту про встановлення якого просить позивач також заперечує, оскільки вважає, що він особисто не уповноважений встановлювати факти, що мають юридичне значення і що усі правові питання мають бути визначені Конституцією і Законами України. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, беручи до уваги процесуальну позицію відповідача, розглянувши подані документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного. 29.04.2013 р. між [PERSON] та [PERSON] був оформлений договір купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 14,0455 Га з кадастровим номером [NUMBER] по [ADDRESS] (Т. І а.с. 49-50). На момент оформлення договору купівлі-продажу, зазначена земельна ділянка належала [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Реєстраційною службою Бучанського районного управління юстиції Київської області (Т. І а.с. 51, 52). Відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, які посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок" від 05.03.2009 р. внесено зміни до ст. ст. 125 та 126 Земельного Кодексу України. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування виникають з моменту державної реєстрації цих прав, а не з моменту одержання акта, як було до змін. На теперішній час, право власності на придбану земельну ділянку (із земель приватної власності) посвідчується договором купівлі-продажу, і до нього переходитиме старий акт, який був на руках у попереднього власника продавця. Нотаріус, який оформляє угоду, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на землю, робить на ньому відмітку про відчуження земельної ділянки із зазначенням договору, на підставі якого воно відбулося. Отже, оформляти новий державний акт на землю новий власник не повинен, лише зареєструвати права власності. За таких обставин надати позивачці державний акт на вказану земельну ділянку не вбачається можливим, а позовні вимоги в цій частині не підлягають до задоволення. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" рішення, постановлене у справі про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно відповідати вимогам статей 203, 275 ЦПК. Суд повинен також навести в рішенні докази в підтвердження висновку про обставини, що мають значення для вирішення справи, а при задоволенні заяви чітко викласти встановлений факт. Відповідно до ст. 256 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не встановлено іншого порядку їх встановлення. У відповідності до п. 7 ППВС України "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" від 31.03.1995 р. суд вправі розглядати справи про встановлення факту, що має юридичне значення, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Відповідно до статті 235 ЦПК України та п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 р. "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" в порядку позовного провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо встановлення факту пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Враховуючи, що встановлення факту правонаступництва прав та обов'язків як відповідача по справі має для неї юридичне значення, оскільки від цього залежить захист та наступна реалізація нею права на спадщину за заповітом після смерті її батька, отже, встановлення даного факту підлягає вирішенню в порядку позовного провадження. Чинне законодавство України не передбачає іншого порядку встановлення цього факту. Судом встановлено, у відповідності до резолютивної частині Постанови Верховного Суду України від 16.12.2015 р. зазначено, що відповідачі можуть оскаржити дану Постанову виключно згідно з п. 3 ч. 1 ст. 355 ЦПК України (Т. І а.с. 247). У свою чергу, п. 3 ч. 1 ст. 355 ЦПК України передбачено, що заява про перегляд судових рішень у цивільних справах Верховним Судом України може бути подана виключно з підстав встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом. Єдиною міжнародною судовою установою, юрисдикція якої відносно скарг громадян проти держави визнана Україною, є Європейський Суд з прав людини. Відповідно до ст. 34 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, Європейський Суд з прав людини може приймати заяви від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб, які вважають себе потерпілими від допущеного однією з Високих Договірних Сторін порушення прав, викладених у Конвенції або протоколах до неї. Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 18 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", у разі відсутності перекладу Рішення та ухвали Суду чи ухвали Комісії суд користується оригінальним текстом; у разі виявлення мовної розбіжності між перекладом та оригінальним текстом суд користується оригінальним текстом. Відповідно до правової позиції Європейського Суду з прав людини, висловленій ним у своєму Рішенні від 4.10.2011 р. у справі №57602/09 Нассау Верзекеринг Матсхапей Н.В. (Nassau Verzekering Maatschappij N.V. v. the Netherlands), §20, у справах, де стверджуване порушення Конвенції не було міцно пов'язаним зі смертю або зникненням безпосередньо потерпілого, Суд, за загальним правилом, відмовлявся визнати право на звернення за будь-якою особою, за винятком випадку коли така особа могла, як виняток, продемонструвати свій власний інтерес (Т.ІІ а.с. 85). Тобто, у даному випадку, охоронюваний або визнаний чинним законодавством України інтерес у суб'єктивному праві приватної власності на майно, позбавлення якого яке є одним з елементів предмету судового спору у цивільній справі №367/4187/14-ц і правовому захисті цього права у судовому порядку. Як визначив Європейський Суд з прав людини у своєму Рішенні від 25.08.1987 р. у справі №10300/83 "Нолкенбокхофф проти Німеччини", (NOLKENBOCKHOFF v. Germany), §33, якщо скаржник може продемонструвати легітимний інтерес матеріального характеру, як спадкоємець померлої [жертви порушення], і інтерес морального характеру, як від імені себе так і від імені родини, у тому аби її померлого чоловіка [жертву порушення] було виправдано від будь-яких звинувачень у скоєнні винного діяння <…> за таких обставин, як наслідок, [скаржник] може вимагати визнати себе особою, потерпілою від порушення права у розумінні ст. 25 Конвенції [ст. 34 сучасної редакції Конвенції] (Т. ІІ а.с. 74). Як визначив Європейський Суд з прав людини у своєму Рішенні від 3.03.2005 р. у справі №54723/00 "Брудницька та інші проти Польщі" (Brudnicka and Others v. Poland), §§30-31, скаржники <…>, спадкоємці моряків які загинули у потрощенні судна, можуть вимагати визнати себе особами, потерпілими від стверджуваного ними порушення права у розумінні ст. 34 Конвенції (Т. ІІ а.с. 7). Як визначив Європейський Суд з прав людини у своєму Рішенні від 13.07.2006 р. у справі №17671/02 "Рессегатті проти Швейцарії" ("Ressegatti v. Switzerland") §25, стверджуване порушення права на справедливий судовий розгляд [спадкодавця] мало прямий вплив на економічні права скаржників, оскільки в силу преюдиції судове рішення стало обов'язковим для них, як спадкоємців, і вони не можуть отримати інших рішень у тому самому спорі; тому, скаржники можуть вимагати визнання себе потерпілими від стверджуваного ними порушення [Конвенції] (Т. ІІ а.с. 17). Як визначив Європейський Суд з прав людини у своєму Рішенні від 8.04.2008 р. у справі №7170/02 "Градінар проти Молдови", §§100-01, "Зважаючи на чіткі правові норми та їх тлумачення національними судами, відповідно до яких скаржник могла реалізувати свої власні цивільні права в рамках кримінального провадження щодо [чоловіка скаржника], Суд доходить висновку, що заявник може посилатись на "цивільну" ст. 6 Конвенції; більше того, Суд вважає, що здійснення прав скаржника, так само як і захист доброго імені згідно з презумпцією невинуватості (як у зазначеній вище справі Нолкенбокхофф /Nolkenbockhoff/), залежали виключно від результату кримінального провадження щодо [чоловіка скаржника], визнання [чоловіка скаржника] винним в результаті цього кримінального провадження позбавило [скаржника] права на позов у цивільній справі, оскільки усі ці права на позов залежали від доведення протиправності затримання або засудження [чоловіка скаржника], засудження ж [чоловіка скаржника] остаточним рішенням суду утворило преюдицію. Відповідно, Суд вважає що будь-які недоліки процесу, здатні перешкодити справедливому розглядові справи проти покійного чоловіка скаржника і такі, що призвели до несправедливого засудження, із необхідністю мають наслідком порушення її [скаржника] власних цивільних прав, оскільки усі її правові вимоги залежали від того, чи визнає [суд] її чоловіка винним або невинним (Т. ІІ а.с. 42, 43). 03.07.2013 р. [PERSON] за час життя складено заповіт на все його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що на день його смерті буде йому належати і на що він згідно з чинним законодавством буде мати право, який заповів на свою дочку [PERSON] (Т. І а.с. 60). Згідно свідоцтва про смерть зареєстрованого у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ямпільського районного управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис №116 [PERSON] помер [INFO] (Т. І а.с. 17). Відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 10.10.2015 р. о 11 год. 19 хв. за заявою [PERSON] у нотаріальній конторі було зареєстровано спадкову справу за №58079480 (Т. І а.с. 18). Відповідно дост. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема права та обов'язки особи як кредитора або боржника, передбаченістаттею 608 цього Кодексу. Ч. 1 ст. 608 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою. За змістом цієї норми закону, у даній правовий сітуації смерть батька спадкоємця і правонаступниці у цивільній справі не припиняє правовідносин із захисту і відновлення гарантованого Конституцією і Цивільним кодексом України права приватної власності у судовому порядку, включно у порядку ч. 4 ст. 55 Конституції України у міжнародній судовій установі учасником якої є Україна і у порядку п. 3 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, і не унеможливлює виникнення спадкових правовідносин щодо включення спірної земельної дилянки до складу спадщини батька спадкоємця за наслідками судового розгляду даного спору, оскільки майнові та інши пов'язані до ніх права та обов'язки померлого входять до складу спадщини і переходять до його спадкоємців, зумовлюючи лише зміну сторін у правовидносинах, які продовжують існувати. Щодо майнових обов'язків боржника, які не входять до складу спадщини, маються на увазі обов'язки за якими є неможливим правонаступництво, зумовлене незмінністю суб'єктного складу в таких зобов'язаннях, до яких не відноситься право приватної власності на земельну ділянку з приводу позбавлення якого виник спір. Відповідно до ст. 37 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу. Згідно ч. 1 ст. 1298 ЦК України з часу відкриття спадщини починає вираховуватись мінімальний шестимісячний строк для видачі свідоцтва про право на спадщину. Як наслідок, позивач зобов'язана при зверненні до Європейського Суду з прав людини надати Суду відомості про правонаступників які можливо отримати лише у березні 2016 р., тобто через 6 місяців після смерті спадкодавця, який був відповідачем по цивільній справі №367/4187/14-ц, але одночасно обов'язково додержати встановленого Європейською Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і Правилами процедури Європейського суду з прав людини 6-місячного строку, обчислюваного від дня винесення рішення ВССУ 29.07.2015 р. і спливаючого у січні 2016 р. Отже, оскільки з моменту смерті ще не пройло 6 місяців, а тому і немає свідоцтва право на спадщину, суд вважає, що для задоволення позовних вимог в частині встановлення факту, що має юридичне значення необхідно застосовувати ч. 5 ст. 1268 ЦК України де незалежно від того, коли спадкоємці прийняли спадщину, остання належить їм з часу відкриття спадщини, а часом відкриття спадщини згідно ч. 2 ст. 1220 ЦК є день смерті особи або день, з якого вона оголушується померлою (ч. 3 ст. 46 цього Кодексу). За нормою ст. 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Дослiдивши надані позивачем письмовi докази по справi, беручи до уваги те, що відсутність відомостей про правонаступників є перешкодою для захисту своїх процесуальних прав як відповідача (апелянта) по цивільній справі №367/4187/14-ц неможливістю реалізувати право позивача на спадкування за заповітом, який не змінено і не відмінено та відсутністю спору між спадкоємцями з приводу їхнього права на спадщину, суд вважає, що вимоги позивача в цій частині є законними та обґрунтованими, а тому підлягають до задоволення. Доказів які б спростовували вимоги заявника в судовому засіданні не здобуто. На підставі викладеного,

Outcome: partial