Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-13 00:00:00

У позовній заяві позивач просить ухвалити рішення про стягнення із [PERSON] безпідставно отриманих коштів в сумі 56 995,00 гривень. Позовні вимоги обґрунтував тим, що вищевказані кошти помилково перерахував 23.10.2018 року на банківську картку відповідача, який доводиться йому знайомим. На пропозицію повернути кошти відповідач жодних дій не вчинив, що й стало підставою для звернення до суду із цим позовом в порядку ст.1212 ЦК України, яка регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Провадження в справі відкрито ухвалою суду від 08.04.2020 року, розгляд позову постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою суду від 15.05.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін. Представник відповідача подала відзив на позовну заяву. Позовні вимоги заперечила та вказала, що перерахунок позивачем коштів на картковий рахунок відповідача був здійснений з метою придбання товару і цей товар був ним отриманий. Позивач є директором ТОВ "Парма-Груп", а відповідач - фізичною особою-підприємцем, між ними мали місце тривалі договірні відносини щодо купівлі товару - паливних брикетів. Продаж товару на заявлену у позові суму підтверджується наявним у відповідача товарним чеком. Жодної помилковості в наданні банку реквізитів для перерахунку коштів допущено не було. Із цього питання до банківської установи позивач не звертався, що свідчить про відсутність правової підстави для повернення коштів як помилково відправлених. З огляду на судову тяганину між сторонами вважає, що позивач у такий спосіб намагається заподіяти шкоду відповідачу, який відмовився мати із ТОВ "Парма-Груп" подальші договірні відносини. Просила у задоволенні позову відмовити. Позивач подав відповідь на відзив. У ній вказав, що надані відповідачем докази не підтверджують факт перерахування коштів на рахунок ФОП щодо виконання договірних відносин в інтересах фізичних осіб; перерахунок спірних коштів здійснювався на картковий рахунок відповідача як фізичної особи і не містить призначення "оплати товару". Відповідь на відзив відповідач отримав 31.07.2020 року, однак у строк, визначений судом в ухвалі від 08.04.2020 року та з додатковим врахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерством інфраструктури України від 28.11.2013 року №958, заперечень на відповідь не подав. Аналізом доказів по справі суд встановив такі фактичні обставини. Із банківської квитанції, підписаної касиром Луцького відділення АТ КБ "Приватбанк", вбачається, що 23.10.2018 року позивач здійснив переказ готівкових коштів в сумі 56 995,00 гривень на відкритий в АТ КБ "Приватбанк" картковий рахунок відповідача [NUMBER] . У вказаній квитанції платником зазначено - [PERSON] , отримувачем - [PERSON] , призначення платежу - надходження готівки за платіжними картками. За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивач є засновником та керівником ТОВ "Парма Груп", серед основних видів діяльності якого: діяльність посередників у торгівлі паливом …; оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами. Відповідач є фізичною особою підприємцем, до видів його діяльності належать, зокрема: лісозаготівлі; виробництво інших виробів з деревини; оптова торгівля деревиною; неспеціалізована оптова торгівля тощо. 23.10.2018 року відповідачем, як продавцем, виписаний товарний чек на товар "брикет паливний" вартістю 57 000,00 гривень. Із скріншотів по поточному рахунку ФОП [PERSON] за серпень-листопад 2018 року вбачається існування між останнім та ТОВ "Парма Груп" договірних правовідносин купівлі-продажу твердого палива (деревного вугілля та паливних брикетів), у яких ФОП [PERSON] виступав продавцем, а ТОВ "Парма Груп" - покупцем. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 922/3412/17 зроблено такий висновок: "Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України". Отже, зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків. Положення статті 1212 ЦК України застосовуються, зокрема, у випадку якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Як на підставу заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач отримав кошти в сумі 56 995,00 гривень без достатньої правової підстави у зв`язку з тим, що ці кошти він перерахував помилково. Тобто, за твердженнями позивача, безпідставне набуття відповідачем грошових коштів було результатом саме його поведінки (помилки). Однак таке обґрунтування позову викликає об`єктивні сумніви, оскільки належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження помилковості перерахування відповідачу коштів позивач не надав та жодних обставин, які б свідчили про можливість такої помилки, суд не встановив. По справі встановлено, що сторони є знайомими, зокрема, в силу здійснення ними господарської та підприємницької діяльності. Зміст банківської квитанції дає підстави стверджувати, що позивач особисто надав касиру банку інформацію про отримувача коштів та його картковий рахунок з метою переказу коштів, які особисто надав касиру у готівковій формі. Банківська квитанція містить поля для підпису платника, однак у наданій суду копії він відсутній, оскільки цей примірник виданий для клієнта, тобто позивача. Отже, очевидним є те, що перерахунок коштів позивачем здійснювався не помилково, а свідомо, цілеспрямовано та виключно в силу відносин, які склалися у нього з відповідачем і такі відносини передбачали необхідність перерахунку коштів. При цьому банківська квитанція містить вказівну про призначення платежу - надходження готівки за платіжними картками. Іншої причини і конкретної мети прибуття до банку з готівковими коштами позивач не наводить. У чому полягає помилковість його дій, чи то стосовно отримувача коштів, чи їх цільового призначення, не зазначає. Крім цього, позивач не надав доказів того, що після виявлення помилкового перерахування коштів він звертався до банківської установи з питанням повернення коштів або ж з відповідною вимогою до відповідача, контактні дані якого йому достовірно були відомі. Лише після спливу майже півтора року з часу здійснення перерахунку коштів позивач звернувся до суду із цим позовом, що з огляду на розмір перерахованих коштів (56 995,00 гривень) не може вказувати на їх помилковість. Зазначене, на переконання суду, спростовує посилання позивача на допущену ним помилку та виключає випадковість таких дій. Відповідач зі своєї сторони не заперечує отримання спірних коштів, однак не вважає їх помилковими і безпідставно набутими з огляду на наявність із позивачем усталених договірних правовідносин по придбанню товару. Суд відхиляє в якості доказу наданий відповідачем товарний чек від 23.10.2018 року на товар "брикет паливний" вартістю 57 000,00 гривень як беззаперечний доказ придбання цього товару саме позивачем, оскільки він не містить вказівки про останнього як покупця товару і це не підтверджується банківською квитанцією від 23.10.2018 року, за якою сторони виступають як фізичні особи, а не суб`єктами господарювання. Проте суд приймає до уваги сам факт наявності договірних зобов`язальних відносин між сторонами, а відтак і наявність у них взаємних прав та обов`язків. Це також підтверджується самою поведінкою сторін, які після перерахування позивачем 23.10.2018 року відповідачу коштів будь-яких претензій один до одного не пред`являли і продовжували співпрацювати, що об`єктивно доводиться проведеною 07.11.2018 року між ними операцією по купівлі-продажу брикетів паливних. За приписами ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Позивач зі своєї сторони жодним чином не спростував доводів відповідача про здійснення перерахунку коштів в межах існуючих між ними договірних відносин. Вищенаведене в своїй сукупності дає підстави вважати, що між сторонами існує спір щодо правової природи здійсненого грошового переказу, однак аж ніяк не спроможне підтверджувати помилковості позивача у цих діях. Згідно із ст.12 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. Враховуючи, що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження факту набуття відповідачем грошових коштів безпідставно внаслідок помилки їх перерахування, суд не має підстав для застосування до вказаних правовідносин положень ст.1212 ЦК України, через що у задоволенні позову відмовляє. У зв`язку з відмовою в позові понесені позивачем витрати згідно ст.141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed