Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

20.07.2015р. позивач по справі [PERSON]Г звернувся до суду з позовом до ([PERSON]) [PERSON], третя ососба: Орган опіки та піклування Первомайської міської ради Миколаївської області, про визначення способу участі у вихованні дитини, мотивуючи вимоги тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] Від спільного шлюбу мають малолітню доньку [PERSON], 01.05.20012р.н. 31.03.2014р. шлюб між позивачем та відповідачкою рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області було розірвано, донька залишилася проживати з матірю. Після того, як позивач з відповідачкою [PERSON] стали проживати окремо, вона усілякими способами перешкоджає позивачеві в стикуванню із дитиною. У відповідності до положень ст. 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкування з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим для виконання. 09.02.2015р. розпорядженням голови Голованівської районної адміністрації за заявою позивача на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини від 27.01.2015р. №9 було визначено спосіб участі позивача у вихованні дитини, час та порядок спілкування з дитиною, а саме: встановлено позивачу право у вихованні та спілкуванні з донькою двічі на тиждень в суботу з 10.00 до неділі 14.00 години та на період відпустки за місцем проживання батька. Але, не зважаючи на дане розпорядження, відповідачка надалі усілякими способами перешкоджає спілкуванню позивача з дитиною, а саме протягом останніх 6 місяців позивач майже кожного дня телефонував до відповідачки [PERSON] із метою домовитися про те, щоб спілкуватися із дитиною, але вона не відповідала на його дзвінки, при цьому жодним причин і мотивів відповідачка йому не повідомляла, навіть поспілкуватися з донькою йому не надали можливості, а тому позивач на даний час змушений звернутися до суду з позовом для захисту свого права. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги змінили та просили визначити [PERSON], 26.08.2019р.н. спосіб участі у вихованні малолітнього доньки [PERSON], 01.05.2012р. - - перебування з батьком та його матірю [PERSON], бабусею [PERSON], : - за місцем проживання батька та бабусі періодично щомісячно, два рази на місяць, з 17.00 години пятниці до 17.00 години суботи, з чередування тиждень через тиждень, та на другий день свят та дня народження дитини з 10-00 до 14-00. Даний порядок спілкування з дитиною погоджений з відповідачкою та буде діяти на даний час, поскільки дитина ще малолітня, а з зростанням дитини за погодження з відповідачкою передбачається зміненню в бік збільшення часу спілкування позивача та його матері. Бабусі малолітньої дитини, з [PERSON], 01.05.2012р. Відповідачка та її представник змінені позовні вимоги визнали та не заперечували проти їх задоволення. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, до суду надав заяву із клопотанням про розгляд справи у відстуність їхнього предстаника, проти задоволення позовних вимог заперечень не надали. Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши надані письмові докази, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно свідоцтва про народження серії 1-ОЛ від 16.01.2015р., виданого відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Голованівського районного управління юстиції у Кіровоградській області, батьками [PERSON], 10.05.2012р., є позивач та відповідачка. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано у встановленому законом порядку. На теперішній час дитина - [PERSON], 10.05.2012р., проживає з матірю - відповідакою по справі. Позивач після чисельних марних спроб вирішити питання участі у вихованні дитини мирним шляхом, шляхом переговорів, взаємних поступок з метою недопущення страждань та негативного впливу на дитину, вимушений був звернутися з відповідною заявою до органу опіки та піклування щодо способу участі у вихованні та спілкування зі своєю малолітньою донькою [PERSON], і тим самим реалізував передбачене законом право, так як, відповідно до законодавства України батьки мають однакові права та обов'язки щодо своєї дитини. Рішенюням засідання комісії з питань захисту прав дитини при Первомайській райдержадміністрації від 22.10.2014р. (протокол № 11), було визначено позивачу спосіб участі у вихованні мого малолітнього сина шляхом спілкування з ним кожної другої та четвертої суботи місяця з 10:00 до 16:00 годин дня за місцем проживання позивача. Позивач має постійне місце проживання, місце роботи, має постійний заробіток, що надає йому можливість забезпечувати потреби дитини під час його знаходження з ним, за місцем роботи та постійного проживання характеризуюся з позитивної сторони. Форми й методи виховання дитини не повинні суперечити Конституції України (стаття 52), Конвенції про права дитини від 02.11. 1989 р. (статті 8, 9, 12, 16, 19, 28, 31, 32, 34, 36, 37), Декларації прав дитини, Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 р. Так, згідно зі ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. В положенні принципу 6 «Декларації прав дитини» Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 p., зазначено, що «дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків, у всякому випадку в атмосфері любові і морального та матеріального забезпечення. Як мати, так і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, зокрема право на її виховання. Проживання окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (ст. 141 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 151 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. У відповідності до ст. 153 Сімейного Кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою незалежно від проживання або перебування кожного із них. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (ст. 157 СК України). Закріплення права батьків та дитини на спілкування у чинному законодавстві України відповідає світовим стандартам захисту прав дитини. Так, [PERSON] ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини», ст. ст. 7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом виключно в інтересах дитини. Крім того, стаття 9 Конвенції прав дитини передбачає право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Дитина має право на отримання інформації про відсутніх батьків, якщо це не завдає шкоди її психічному і фізичному здоров'ю. Аналогічні положення містяться у ст. ст. 14, 15 Закону України "Про охорону дитинства". Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно із положеннями ч.1 ст.8 Закону України " Про охорону дитинства" від 26.04.2001 року кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. З огляду на вищевикладені факти та положення норм матеріального права є достатні підстави для повного задоволення позовних вимог.

Outcome: approved