Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-26 00:00:00

ТОВ «Джерело - 1» у листопаді 2016 року звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за надані послуги за договором про участь на експлуатацію електричних та водопровідних мереж, а також пеню, нараховану на суму заборгованості. Мотивуючи свої вимоги тим, що 20.10.2012 року між ТОВ «Джерело - 1» та [PERSON] як власницею будинку [ADDRESS] було укладено Договір № Д-57 "Про участь у витратах на експлуатацію електричних та водопровідних мереж", відповідно до умов якого [PERSON] як споживач послуг, що надавались ТОВ «Джерело - 1» за вказаним Договором, зобов`язалась вчасно до 10 числа кожного місяця вносити плату за послуги, отримані в минулому місяці на рахунок підприємства в розмірах згідно затвердженому підприємством розрахунку витрат на обслуговування електромережі, визначених розрахунками на відшкодування витрат по обслуговуванню і поточному ремонту трансформаторних підстанцій, високовольтних ліній електропередач, вуличних електричних мереж, оплату витрат електроенергії на роботу трансформаторних підстанцій, диспетчеризацію приміщень та персоналу, утримання приміщень, персоналу підприємства тощо. Водночас, відповідач умови договору не виконує з квітня 2015 року, не проводить належним чином оплату щомісячних послуг за вказаним Договором, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 10.10.2016 року за період з квітня 2015 року по вересень 2016 року складала 3 600 грн. 00 коп., яка визначається із затвердженої щомісячної плати в сумі 200 грн. 00 коп. (18 місяців х 200 грн. 00 коп. = 3 600 грн. 00 коп.). Окрім того, зважаючи на недотримання позивачем умов вказаного Договору у відповідності до його п.3.1.4 ТОВ «Джерело - 1» ставиться вимога про стягнення пені, нарахованої на суму щомісячної заборгованості, за період з вересня 2015 року по серпень 2016 року, в сумі 8 416 грн., а всього - 12 016 грн. 00 коп. [PERSON] у листопаді 2019 року звернулась до суду із зустрічним позовом (а.с. 31 - 41 том 2) щодо якого у подальному змінила підставу вимог у редакції від 30.07.2020 року (а.с.142 - 155 том 2) до ТОВ «Джерело - 1», треті особи: ПАТ «Київенерго», ГО «Джерело», про визнання договору № Д-57 "Про участь у витратах на експлуатацію електричних та водопровідних мереж", укладеного 20.10.2012 року між ТОВ «Джерело - 1» та нею недійсним на підставі статті 230 ЦК України, зважаючи укладення нею такого договору під впливом обману з боку ТОВ «Джерело - 1». Вважає, що ТОВ «Джерело - 1» навмисно ввело її як сторону договору в оману щодо обставин, що мають істотне значення, оскільки ТОВ «Джерело - 1» не міг бути учасником ринку енергопослуг, оскільки товариство не має відповідної ліцензії та дозволів на ведення вказаної діяльності, його діяльність суперечить його статутній діяльності, в якому не передбачано право надання такого роду пуслуг. Окрім того, рішенням суду від 21.05.2013 року визнано недійсною окрему угоду від 04.04.2005 року про заміну сторони до договору про організацію та проведення діяльності з метою створення спільної діяльності від 02.10.2004 року. На підставі вказаного рішення право власності на КТП 6215/7057, обладнання РУ 10/0,4 кВ, тощо перейшло в 2013 році у власність ГО «Джерело», у зв`язку із чим ТОВ «Джерело - 1», починаючи з 2013 року не могло надавати послуги, що вказує на обман споживача з боку надавача послуг, та нечесну підприємницьку діяльність. Окрім того, 29.08.2016 року обладнання, яким відповідачем надавались послуги, передано у власність ПАТ «Київенерго». А також рішенням Господарського суду у справі 41/317 визнано недійсною угоду від 04.04.2005 року до договору на будівництво, зважаючи на те, що уповноваженою особою сторона, яка підписувала таку угоду - голова правління ГО «Джерело» Гайдаш В.І., не мав повноважень на укладення договору, що вказує на незаконність як діяльності товариство, так й його повноважень. В судовому засіданні представник позивача Андрієнко С.В., діючий на підставі довіреності, позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити: стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Джерело - 1» 3 600 грн. 00 коп. - заборгованості за договором про участь на експлуатацію електричних та водопровідних мереж, 8 416 грн. - пені, нарахованої на суму заборгованості, за період з вересня 2015 року по серпень 2016 року, всього - 12 016 грн. 00 коп. Вказав на усталену та засилену судами вищих інстанцій судову практику про задоволення аналогічних позовів між ТОВ «Джерело - 1» та споживачами наданих позивачем послуг. Зустрічний позов представник позивача не визнав, зважаючи на його необгрутнованість. Вказав, що ті підстави, на які посилається позивач за зустрічним позовом, як на підставу введення відповідача в оману за положенням статті 230 ЦК України, не можуть бути підставою для правової кваліфікації введення сторони в оману. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON]., діючий на підставі довіреності від 07.09.2018 року, позовні вимоги ТОВ «Джерело - 1» не визнав та просив відмовити у їх задоволенні за необґрунтованістю. Свої доводи мотивував тим, що сторони, зважаючи на те, що ТОВ «Джерело - 1» при укладенні угоди ввело [PERSON] в оману, за наслідуками якого такі правовідносини є недійсними, очевидно, що й підстав для стягнення заборгованості немає. Зустрічні позовні вимоги представник відповідачапідтримав та просив їз задовольнити. В судовому засіданні представник третьої особи за зустрічним позовом ГО «Джерело» Арсеєнко І.Ю., діючий за посадою як керівник вказаного ГО згідно відомостей з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, зустрічний позов підтритав та просив його задовольнити. Вважаючи, що рішенням Господарського суду у справі 41/317 визнано недійсною угоду від 04.04.2005 року до договору на будівництво, зважаючи на те, що уповноваженою особою сторони, яка підписувала таку угоду (голова правління ГО «Джерело» Гайдаш В.І.), не мав повноважень на укладення договору. Вважає, що всі зазначені відповідачем підстави свідчать про недійсність угоди, укдаденої між сторонами, наполягаючи, що відповідач не мав повноважень на надання послуг. Третя особа за зустрічним позовом ПАТ «Київенерго» повтороно не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення, що підтверджується зворотнім повідомленням рекомендованого листа. Відзив на позови третьою особою не наданий. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів за відсутності вказаної третьої особи. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Розгляд справи відбувся у порядку загального позовного із проведеним підготовчим судовим засіданням. Вислухавши пояснення сторін, третьої особи, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а вимоги за зустрічним позовом - відмові у задоволенні із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Підставою виникнення зобов`язань є юридичний факт або юридична сукупність (фактичний склад), які породжують зобов`язання. Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Судом встановлено, що 20.10.2012 року між ТОВ «Джерело - 1» та [PERSON] як власницею будинку [ADDRESS] було укладено Договір № Д-57 "Про участь у витратах на експлуатацію електричних та водопровідних мереж", відповідно до умов якого [PERSON] як споживачка послуг, що надавались ТОВ «Джерело - 1» за вказаним Договором, зобов`язалась вчасно до 10 числа кожного місяця вносити плату за послуги, отримані в минулому місяці на рахунок підприємства в розмірах згідно затвердженому підприємством розрахунку витрат на обслуговування електромережі, визначених розрахунками на відшкодування витрат по обслуговуванню і поточному ремонту трансформаторних підстанцій, високовольтних ліній електропередач, вуличних електричних мереж, оплату витрат електроенергії на роботу трансформаторних підстанцій, диспетчеризацію приміщень та персоналу, утримання приміщень, персоналу підприємства тощо (а.с. 148 том 1). Так, відповідно до п.2.2.4 договору споживач зобов`язується своєчасно, до 10 числа кожного місяця, вносити плату на рахунок підприємства в розмірах, визначених розрахунками та чиним законодавством, за надані послуги та відшкодування витрат на обслуговування і поточний ремонт трансформаторних підстанцій, високовольтних ліній електропередач, вуличних електричних кабельних мереж та розподільчих шкафів, які знаходяться на балансі підприємства та використовуються для забезпечення електроенергією споживача тощо. Згідно наказу № 5 від 01.04.2015 року ТОВ «Джерело - 1» по утриманню КТП і електромереж затверджено вартість послуг з квітня 2015 року по грудень 2015 року 8 грн. 00 коп. в місяць за 1 КВт потужності. Вартість обслуговування артезіанської свердловини з водопровідною системою в сумі 200 грн. в місяць на одне підключення до водопроводу (на один будинок) (а.с. 149 том 1). Згідно наказу № 12 від 28.12.2015 року ТОВ «Джерело - 1» по утриманню КТП і електромереж затверджено вартість послуг з 01 січня 2016 року по грудень 2016 року 8 грн. 00 коп. в місяць за 1 КВт потужності. Вартість обслуговування артезіанської свердловини з водопровідною системою в сумі 200 грн. в місяць на одне підключення до водопроводу (на один будинок) (а.с. 148 том 1). Відповідачка умови договору не виконує з квітня 2015 року, не проводить належним чином оплату щомісячних послуг за Договором, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 10.10.2016 року за період з квітня 2015 року по вересень 2016 року складала 3 600 грн. 00 коп., яка визначається із затвердженої щомісячної плати в сумі 200 грн. 00 коп. (18 місяців х 200 грн. 00 коп. = 3 600 грн. 00 коп.). Окрім того, зважаючи на недотримання відповідачкою умов вказаного Договору у відповідності до його п.3.1.4, ТОВ «Джерело - 1», позивачем ставиться вимога про стягнення пені, нарахованої на суму щомісячної заборгованості, за період з вересня 2015 року по серпень 2016 року, в сумі 8 416 грн., а всього - 12 016 грн. 00 коп. (а.с. 2 - 4 том 1). Згідно п.3.1.3, п. 3.1.4 підприємство має право нараховувати та стягувати у встановленому законодавством порядку пеню у розмірі 1% від несплаченої суми за кожен день прострочення, а також прострочену заборгованість по оплаті послуг підприємства. Як вбачається з наявного в матеріалах справи розрахунку розмір пені станом на 10.10.2015 року за період з вересня 2015 року по серпень 2016 року становить 8 416 грн. 00 коп. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Враховуючи викладене суд вважає, що позовні вимоги про стягнення боргу та пені за договором «Про участь у витратах на експлуатацію електричних та водопровідних мереж», укладеного між сторонами є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню шляхом стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Джерело - 1» 3 600 грн. 00 коп. - заборгованості за договором про участь на експлуатацію електричних та водопровідних мереж, а також 8 416 грн. - пені, нарахованої на суму заборгованості, за період з вересня 2015 року по серпень 2016 року, всього - 12 016 грн. 00 коп. Судом надана правова оцінка заперечень відповідача проти позову, та вважає, що останні не заслуговують на увагу, оскільки докази на спростування позовних вимог не надані, тому такі заперечення не можуть бути прийняті судом та покладені в основу рішення як такі, що спростовуються доказами, наданими позивачем по справі. Суд, розглядаючи зустрічний позов [PERSON] до ТОВ «Джерело - 1», треті особи: ПАТ «Київенерго», ГО «Джерело», про визнання договору недійсним, встановив такі правовідносини. Так, 20.10.2012 року між ТОВ «Джерело - 1» та [PERSON] як власницею будинку [ADDRESS] було укладено Договір № Д-57 "Про участь у витратах на експлуатацію електричних та водопровідних мереж", відповідно до умов якого [PERSON] як споживачка послуг, що надавались ТОВ «Джерело - 1» за вказаним Договором, зобов`язалась вчасно до 10 числа кожного місяця вносити плату за послуги, отримані в минулому місяці на рахунок підприємства в розмірах згідно затвердженому підприємством розрахунку витрат на обслуговування електромережі, визначених розрахунками на відшкодування витрат по обслуговуванню і поточному ремонту трансформаторних підстанцій, високовольтних ліній електропередач, вуличних електричних мереж, оплату витрат електроенергії на роботу трансформаторних підстанцій, диспетчеризацію приміщень та персоналу, утримання приміщень, персоналу підприємства тощо. Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, відповідно до ст. 638 ЦК України, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. На підтвердження чого посвідчують своїми підписами, що відповідає даним правовідносинам. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.ст. 6, 627, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст. 628 цього Кодексу. Позивачка відповідно до оспорюваного договору засвідчила, що всі його умови їй зрозумілі й вона вважає їх справедливими по відношенню до себе, та підтвердила свою здатність виконувати умови договору вцілому, підписавши наразі оспорюваний нею договір. Встановлено, що до квітня 2015 року [PERSON] належним чином виконували умови оспорюваного договору, що визнається сторонами та не спростовується. Позивачка [PERSON] , посилаючись на ч.1 ст. 230 ЦК України про визнання оспорюваного договороу недійсним, вказує, що ТОВ «Джерело - 1» навмисно ввело її як сторону договору в оману щодо обставин, що мають істотне значення, оскільки ТОВ «Джерело - 1» не міг бути учасником ринку енергопослуг, оскільки вказане товариство не має відповідної ліцензії та дозволів на ведення вказаної діяльності, його діяльність суперечить його статутній діяльності, в якому не передбачано право надання такого роду пуслуг. Окрім того, рішенням суду від 21.05.2013 року визнано недійсною окрему угоду від 04.04.2005 року про заміну сторони до договору про організацію та проведення діяльності з метою створення спільної діяльності від 02.10.2004 року. На підставі вказаного рішення право власності на КТП 6215/7057, обладнання РУ 10/0,4 кВ, тощо перейшло в 2013 році у вланість ГО «Джерело», у зв`язку із чим ТОВ «Джерело - 1», починаючи з 2013 року не могло надавати послуги, що вказує на обман споживача з боку надавача послуг та нечесну підприємницьку діяльність. Окрім того, 29.08.2016 року обладнання, яким відповідачем надавались послуги передано у власність ПАТ «Київенерго»; а також рішенням Господарського суду у справі 41/317 визнано недійсною угоду від 04.04.2005 року до договору на будівництво, зважаючи на те, що уповноваженою особою сторона, яка підписувала таку угоду - голова правління ГО «Джерело» Гайдаш В.І., не мав повноважень на укладення договору, що вказує, на думку позивача, на незаконність як діяльності товариства, так й його повноважень, проте суд вважає такі підстви для визнання договору недійсним за положенням статті 230 ЦК України необгрунтованими. Так, відповідно до ч.1 ст.230 ЦПК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правчину, або якщо вона замовчує про їх існування, порушення яких судом не встановлені. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. В ході розгляду справи судом встановлено, що укладений сторонами договірних відносин Договір № Д-57 "Про участь у витратах на експлуатацію електричних та водопровідних мереж"не мав на меті приховати іншу угоду й з іншими правовими наслідками, й те, що укладена позивачем саме та угода, яку він дійсно мав на увазі; сторона такої угоди навмисно не вводила другу сторону в оману щодо обставин, що мають істотне значення, сторона не заперечувала про наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правчину, вона не замовчувала про їх існування. Ця угода не суперечить законові, іншим актам законодавства, особи, які її вчиняли мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі, а тому немає правових підстав для застосування наслідків, передбачених для недійсних угод (ст.216 ЦПК України). Для визнання правочину недійсним суду слід встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Проте такі обставини судом не встановлені. Доводи позивача за зустрічним позовом про відсутність повноважень сторони при укладення договору, відсутність майна, ліцензії, наявність рішення суду про визнання іншого договору, не може бути підставою для визнання договору недійсним за положення ст. 230 ЦК України, зважаючи на обрану позивачем підставу для визнання такого договору недійсним. При цьому такі підстави (події), на які посилається позивач за цим позовом, мали місце поза межами дати укладення договору, а тому не можуть впливати на визнання договору за правилом статті 230 ЦК України недійсним. Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) являються предмет і підстава. Предметом позову є правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача. Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача. Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 12.06.2020 у справі № 906/775/17, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18). Тобто при ухваленні рішення суд має з`ясовувати яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Так, принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Відповідно, із урахуванням відсутності належних та допустимих доказів про предмет доказування, правові підстави для задоволення зустрічного позову уцілому відсутні. Доказів про те, що сторони оспорюваного договору вчинили правочин під впливом обману, позивач не надав, а його доводи будуються лише на припущеннях, не підтвердженими жодним доказом, а тому підстав визнавати оспорюваний договір недійсним, немає. Окрім того, ті підстави, на які позича за цим позовом посилається як на підставу введення відповідача в оману за положенням статті 230 ЦК України, не можуть бути підставою для правової кваліфікації введення сторони в оману. З-поміж іншого, суд, надавши оцінку діям позивача за зустрічним позовом, яка належним чином виконувала умови договору до квітня 2015 року, вказує на те, що зазначена сторона договору прийняла на себе зобов`язання по виконанню договору та виконувала його до певного часу, й зустрічний позов поданий лише у листопаді 2019 року, а зміна його підстав 30.07.2020 року, як реакція на поданий позивачем позов про стягнення заборгованості за договором, що вказує на бажання позивача уникнути обов`язку виконання зобов`язання за таким договором. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем за первісним позовом при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 1 378 грн. 00 коп., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Позивачем надано документи (плітажні квитанції) про понесені ним витрати у такій сумі. За наслідками розгляду зустрічного позову суд вважає за необхідне застосувати ч.6 ст. 141 ЦПК України й судові витрати компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Так, позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору на підставі Закон України «Про судовий збір», ч.2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», тому він має бути віднесений на рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України на підставі ч.6 ст. 141 ЦПК України. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.6 ст. 141 ЦПК України). На підставі вищевикладеного, ст.ст. 6, 11, 203, 230, 526, 527, 532, 611, 625, 626, 627, 628, 629 ЦК України, з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 137, 141, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

Outcome: approved