Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-06 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою у якій зазначила, що [INFO] року у неї народилась донька, гр. України, [PERSON], батьком якої у свідоцтві про народження зазначений відповідач, гр. Нігерії, [PERSON]. Вказала, що з відповідачем у зареєстрованому шлюбі вони не перебували, проживають окремо. Вихованням, розвитком та матеріальним забезпеченням дитини займається лише вона, батько зацікавленості до життя доньки не виявляє, допомоги на утримання дитини не надавав і не надає. Відповідач не виконує батьківські обов'язки по відношенню до доньки, тому позивач вимушена звернутись до суду з вимогою про позбавлення відповідача батьківських прав відносно [PERSON]. Посилаючись на вказані обставини просила задовольнити позовні вимоги. У судовому засіданні позивач та її представник підтвердили позовні вимоги, надали пояснення аналогічні вказаним у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Відзив на позовну заяву до суду не направив. Представник третьої особи, органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району проти задоволення позовних вимог не заперечувала, надала суду висновок третьої особи про доцільність позбавлення батька батьківських прав відносно [PERSON]. Повідомила, що відповідач від участі у засіданні комісії на якій розглядалось питання щодо надання висновку суду про доцільність позбавлення батька батьківських прав відносно [PERSON] відмовився, про слухання справи судом 07.03.2018 року обізнаний, але бажання приймати участі у справі не має. Проти заочного розгляду справи позивач не заперечувала. Всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району про позбавлення батька батьківських прав, підлягає задоволенню в повному обсязі виходячи з наступного. Чинні СК України, ЦПК України, Закон України "Про міжнародне приватне право" регулюють особливості розгляду сімейних справ за участю іноземного елемента. Відповідно до Листа Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-754/0/4-13 «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» зазначено на особливості розгляду справ за участю іноземного елемента. Поняття «іноземний елемент» наведено в п.2 ч.1 ст.1 Закону «Про міжнародне приватне право». Іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою. Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов'язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом ( п. 3 ч. 1 ст. 1, ст. ст. 75-77 Закону). Закон України "Про міжнародне приватне право" визначає приватноправові відносини як відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб'єктами яких є фізичні та юридичні особи. (п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про міжнародне приватне право"). Відповідно до ст. 76 Закону України "Про міжнародне приватне право", суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадках, зокрема, якщо на території України відповідач має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме майно чи нерухоме майно, на яке можна покласти стягнення, або знаходиться філія або представництво юридичної особи - відповідача. Відповідно до ст. 66 Закону України "Про міжнародне приватне право" визначено, що обов`язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв'язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право», особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Вирішуючи питання про позбавлення батьківських прав, слід керуватися СК України, ЦПК України, Законом України "Про міжнародне приватне право", положеннями Конвенції ООН про права дитини від 20.11.89, ратифікованої постановою Верховною Радою УРСР від 27.02.91 №789-XII, Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей від 19.10.96, до якої Україна приєдналась із заявами та застереженнями відповідно до закону від 14.09.2006 №136-V, Конвенції про контакт з дітьми від 15.05.2003, ратифікованої законом від 20.09.2006 №166-V, Європейської конвенції про визнання та виконання рішень стосовно опіки над дітьми та про поновлення опіки над дітьми від 20.05.80, ратифікованої із заявами та застереженнями законом від 6.03.2008 №135-VI, а також міждержавними договорами України та остаточними рішеннями Європейського суду з прав людини. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись саме на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України батько, мати можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. За загальним правилом, позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення поновлення батьківських прав», ухилення від виконання батьківських обов'язків має місце тоді, коли батьки не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей ; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Частиною 8 ст.7 СК України передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. У відповідності зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно ч. 1 ст. 4 кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що [INFO] року, народилась донька сторін у справі, гр.. України, [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 13.01.2016 року. Сторони у справі у зареєстрованому шлюбі не перебували, проживають окремо, дитина проживає з матір`ю. Позивач у справі є громадянкою України. Відповідач у справі є громадянином Нігерії, але має постійне місце проживання в Україні, яке зареєстровано у встановленому законом порядку, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання/перебування особи від 29.04.2016 року (а.с.9) Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16.01.2017 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання дитини, [PERSON]. Матеріали справи містять довідку лікаря - психіатра у якій вказано про перебування малолітньої, [PERSON] на обліку з діагнозом: тривожно - фобічний розлад дитячого віку, неорганічний енурез. Також в матеріалах справи наявний висновок КУ «Запорізького обласного бюро судово-медичної експертизи» від 13.01.2016 року, лист ГУ національної поліції Ленінського відділу від 25.03.2016 року, висновок Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області від 18.08.2017 року, які позивач надала суду на підтвердження факту насильства у родині з боку відповідача по відношенню до дитини та неї, особисто. Докази на підтвердження протилежного в матеріалах справи відсутні. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12.12.2017 року місце проживання малолітньої [PERSON] визначено разом з позивачем. Дитина проживає за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання від 08.02.2018 року. Відповідно до актів обстеження умов проживання дитини № 01-03/898 від 01.07.2016 року та від 05.12.2017 за місцем проживання дитини створені належні умови проживання (а.с.37-39) Судом встановлено, що відповідач свідомо самоусунувся від виконання батьківських обов`язків щодо виховання [PERSON], не цікавиться станом здоров`я дитини, її розвитком, матеріальним забезпеченням. Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи: листом № 01-13/22 від 20.03.2017 року з ДНЗ № 142, листом № 01-13/134 від 05.12.2017 року з ДНЗ № 142, листом КЗ ЦПМСД № 9 № 88/01-6 від 05.12.2017 року, листом КЗ ЦПМСД № 9 від 22.03.2017 року № 35/01-6 (а.с.11-16). Судом встановлено, що місце проживання дитини та місце знаходження дитячого дошкільного навчального закладу, який відвідує дитина відповідачу відомі, одноразово він відвідував ці місця, але тривалий час до доньки не приходить, у зв`язку з чим дитина не знає батька. Відповідно до висновку спеціаліста психолога від 17.01.2017 року, малолітня [PERSON], до складу своєї родини включає маму, бабу та діда з боку матері та прабабу. Біологічного батька [PERSON] не впізнає, уникає згадок про нього, що свідчить про те, що відповідач не приймає участі у процесі виховання та розвитку доньки. Враховуючи свідоме тривале систематичне небажання батька виконувати батьківські обов`язки щодо участі у вихованні доньки, матеріальному забезпеченні доньки, духовному зростанні доньки, взагалі будь-якої участі у житті дитини, що підтверджується зібраними у справі доказами, поясненнями позивача та представника третьої особи, суд вважає, що до відповідача слід застосувати такий крайній захід як позбавлення батьківських прав. Позивачем не заявлено вимог про стягнення судового збору, тому на підставі ст. 13 ЦПК України, суд залишає витрати по сплаті судового збору за позивачем. На підставі ст.ст. 4, 10, 12-13, 81, 223, 263-265, 280-282 ЦПК України ЦПК України,

Outcome: approved