Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення завданої моральної шкоди. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він розпочав свою трудову діяльність з 01 вересня 1972 року різноробочим колгоспу ім.. Кірова с. Студена. 19 липня 1989 року був призначений на посаду директора радгоспу ім.. ГПУ с. Дмитрашківка. 5 травня 1996 року радгосп ім. ГПУ реорганізовано в Відкрите акціонерне товариство «Сад України», а його обрано головою акціонерного товариства. На вказаній посаді він працює по даний час. В серпні 2014 року його було запрошено до прокуратури Піщанського району та Піщанської районної державної адміністрації для надання пояснень з приводу заяви відповідача від 14 липня 2014 року, яку [PERSON] направив Генеральному прокурору України та Президенту України, Голові Верховної Ради України, Прем'єр-міністру України, Міністру внутрішніх справ України. У вказаній заяві йдеться про те що він з [PERSON] та [PERSON], злочинним шляхом заволодів майном, колишнього радгоспу, не провів розпаювання земель та користується ними без сплати орендної плати, наживаюсь на людському горі і біді. Позивач вважає, що відомості, повідомлені в заяві, принижують його честь, гідність і ділову репутацію, як громадянина та керівника підприємства, оскільки характер висловлювань в заяві створює негативне враження і відношення до нього як до злочинця, наведена цитата з заяви також є припущенням і неправдивою інформацією, яка порочить його ділову репутацію, як професіонала у своїй сфері, та принижують честь, гідність і ділову репутацію його, як голови правління акціонерного товариства, оскільки висловлювання щодо порушень законодавства України під час земельного та майнового розпаювання радгоспу не відповідає дійсності. Що стосується вислову про те, що він наживаюсь на людському горі і біді, то таке взагалі для нього незрозуміло, про яке горе та біду йдеться мова, та в чому полягає його нажива. Як наслідок, даний вислів є для нього особливо образливим. Позивач посилається на те, що в даному випадку інформація, яка висвітлена в заяві, зачіпає його інтереси, оскільки є неправдивою, такою що шкодить його діловій репутації і принижує мої (позивача) честь та гідність,є недостовірною та свідомо поширювалася. Мета такого поширення йому невідома та не зрозуміла, оскільки він вважає, що в разі допущення порушення прав та інтересів особи, в тому числі, при розпаюванні, кожна особа може звернутися до суду та захистити їх. Позивач посилається також на постанову Пленуму Верховного суду України, від 28.09.1990 р. № 7 «Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій» (із змінами та доповненнями),яка вказує, що до відомостей, що ганьблять особу, слід відносити ті з них, які принижують честь, гідність і ділову репутацію громадянина або організації в громадській думці чи думці окремих громадян з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співжиття та принципів людської моралі. Отже, наведена в заяві відповідача інформація, на думку позивача, крім критики та оцінки дій, містить конкретні факти, а також висловлювання, що не відповідає дійсності, принижує честь, гідність і ділову репутацію в громадській думці, думці посадових осіб та представників органів влади з точки зору принципів людської моралі та підлягає спростуванню. Тому інформація, яка викладена на сайті має бути визнана судом недостовірною та підлягає спростуванню тим же способом, яким поширювалась недостовірна інформація. Також позивач вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав. При цьому позивач вказує, що внаслідок розповсюдження неправдивої інформації невизначеному колу осіб, як таких, кому була адресована заява, так і тих хто перевіряв наведені в ній факти, йому завдана моральна шкода, яка виражається у душевних стражданнях, в зв'язку з протиправною поведінкою по відношенню до нього, душевних стражданнях у зв'язку з приниженням честі, гідності, а також його ділової репутації, порушенні душевної рівноваги. Компенсація за моральну шкоду, як він (позивач) вважає складає 20 000 гривень. На підставі вищевикладеного позивач просить суд задовольнити позов, визнати, що поширені відповідачем [PERSON] відомості, викладені в його заяві від 14 липня 2014 року, яку він направив Генеральному прокурору України та Президенту України, Голові Верховної Ради України, Прем'єр-міністру України, Міністру внутрішніх справ України, про те що він злочинним шляхом заволодів майном колишнього радгоспу, не провів розпаювання земель та користується ними без сплати орендної плати,наживається на людському горі і біді, не відповідають дійсності та принижують його честь, гідність та ділову репутацію, а також просить зобов'язати [PERSON] припинити неправомірні дії щодо приниження честі, гідності, ділової репутації відносно нього, [PERSON], стягнути з відповідача [PERSON] на його користь моральну шкоду, завдану поширенням неправдивих відомостей, які принижують честь, гідність та ділову репутацію, в розмірі 20 000 гривень. Позивач просить суд судові витрати покласти на відповідача. На адресу суду від відповідача по справі [PERSON] надійшли заперечення на позовну заяву, в яких він просить суд відмовити в задоволенні позову, так як вважає вимоги позивача незаконним та необгрунтованими з наступних підстав. Звернення до Генерального прокурора України та Президента України, Голови Верховної Ради України, Премєр-міністра України, Міністра внутрішніх справ України, подані групою (колективом) осіб, тобто являються колективними, що не суперечить ст.1, ст.5 Закону України «Про звернення громадян». Він з групою осіб (колективно), з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та іншими громадянами, звернулись не з метою поширення неправдивих відомостей, які принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача, а за захистом своїх законних прав та інтересів, які, на їхню думку, [PERSON], як посадова особа - голова акціонерного товариства «Сад України», та інші посадові особи цього акціонерного товариства до даного часу порушують. В даному випадку, вони використовували своє право, гарантоване ст.40 Конституції України. При цьому вони звернулися до посадових осіб найвищих органів держави, оскільки місцеві органи державної влади (районні та обласні), в т.ч. правоохоронні, належним чином, їхні звернення не розглянули. При цьому відповідач посилається на ст.10 Закону України «Про звернення громадян», в якій вказано, що забороняється розголошення відомостей, що містяться у зверненнях, та не допускається розголошення одержаних із звернень відомостей про особисте життя громадян без їх згоди чи відомостей та іншої інформації, якщо це ущемлює права і законні інтереси громадян. Ця заборона не поширюється на випадки повідомлення інформації, що міститься у зверненні, особам, які мають відношення до вирішення справи. Відтак, колективне звернення за його участю та інших громадян до найвищих органів ніяк не можуть бути розцінені як поширення інформації, оскільки ці органи являються відповідальними за розголошення (поширення) викладеної у зверненнях інформації і повинні її перевірити, а [PERSON] має відношення до вирішення викладених у їхніх зверненнях вимог, тобто до справи на захист їхніх прав та інтересів щодо права власності на земельні ділянки. Крім, того відповідач вказує на те, що позивачем не вказано в позовній заяві та до суду не надано доказів того, що він не порушив їхні права, тобто позовна заява не містить викладу обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, в ній не зазначено доказів, що підтверджують кожну обставину та про наявність підстав для звільнення від доказування. Він впевнений, що посадові особи СВАТ (на даний час ПрАТ) «Сад України» порушили і продовжують порушувати його права та права інших акціонерів та перешкоджають використати їхні права на одержання кожним у власність земельних ділянок із 808,3 га. площі землі, яка раніше була передана у постійне користування радгоспу «Сад України», працівниками якого та пенсіонерами із числа яких вони були. Посилаючись на постанову Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідач зазначає, що п. 16 даної постанови зазначає, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON]. позов підтримали в повному обсязі, наполягають на його задоволенні, а також просять суд стягнути з відповідача на користь відповідача по справі витрати за надання правової допомоги в розмірі 1 100 гривень, та надали суду розрахунок відповідних витрат. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали з підстав, викладених в запереченнях, заперечувавали проти його задоволення як необгрунтованого. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що в задовоенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на час розгляду справи являється Генеральним директором ПрАТ «Сад України». Відповідач по справі [PERSON], відповідно до сертифікату акцій, код випуску цінного паперу UA 0203081007, серії А № 179 являється власником 6 907 штук простих іменних акцій, номінальною вартістю 0, 25 (нуль гривень двадцять пять гривень) у сільськогосподарськогому відкритому акціонерному товаристві «Сад України». Позивач стверджує, що в серпні 2014 року його обуло запрошено до Прокуратури Піщанського району та Піщанської районної державної адміністрації для надання пояснень з приводу заяви відповідача [PERSON], яку він направив Генеральному прокурору України та іншим органам держави, та в якій було вказано, що він [PERSON] разом з [PERSON] та [PERSON] злочинним шляхом заволоділи майном колишнього радгоспу, не провели розпаювання земель та користуються ними без сплати орендної плати, наживаючись на людському горі та біді. Судом встановлено, що відповідачем по справі [PERSON] та группою осіб, на адресу органів держави, а саме Генеральному прокурору України, Президенту України, Голові Верховної Ради України, Мінінстру внутрішніх справ України було направлено колективне звернення, в яких [PERSON] та інші особи, просили притягнути до відповідальності згідно чинного законодавства керівників - злочинців СВАТ «Сад України» [PERSON], [PERSON], які на їхню думку злочинним шляхом заволоділи їхнім майном за безцінь, без розпаюванння землі, та користуються нею на свій розсуд, невиплачуючи орендну плату, наживаючись на людському горі та біді, та просять надати їм можливість господарювати на їхній землі, щоб допомогти державі та народу. Дане звернення було підписано крім [PERSON] ще 18 акціонерами СВАТ «Сад України». За зверненнями відповідача [PERSON] та інших акціонерів СВАТ «Сади України» різними державними органам було проведені відповідні перевірки. Зокрема, на ім'я відповідача [PERSON] було адресовано лист Управління з питань звернень громадян [PERSON] Президента України № 22/032524-02 К від 22 липня 2014 року (а.с.51), де вказано, що його звернення згідно з вимогами ч. 3 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» надіслано з контролем для розгляду за належністю до прокуратури Вінницької області. Також відповідачу [PERSON] було адресовано Прокуратурою Піщанського району лист від 27 серпня 2014 року № (02-16) 1701 вих-14 26 нп-14, в якому вказано, що його звернення щодо притягнення до кримінальної відповідальності службових осіб СВАТ «Сад України» розглянуті. За результати розгляду звернення [PERSON] встановлено, що прокурором Піщанського району 17 листопада 2009 рок була порушена кримінальна справа за фактом порушення законодавства про акціонерні товариства при купівлі службовими особами «СВАТ «Сад України» акцій у акціонерів зазначеного товариства за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України. Прокуратурою Вінницької області розслідування справи було доручено прокуратурі Томашпільського району. За результатами її розслідування слідчим прокуратури Томашпільського району 19 жовтня 2010 року кримінальна справа була закрита на підставі п. 2 ст. 6 КПК (1960 року). Рішення у вказаній справі вищестоящим прокурором чи судом не скасовувалося. Також [PERSON] було роз'яснено його право, передбачене ст.. 55 Конституції України, на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (а.с.52). Відповідно до ст.297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність і честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Але разом з тим, статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Згідно ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Питання практичної реалізації громадянами цих прав регулюється Законом України "Про звернення громадян", який забезпечує їм можливість брати участь в управлінні державними і громадськими справами, впливати на поліпшення роботи органів влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, відстоювати свої права і законні інтереси та поновлювати їх у разі порушення шляхом викладення в письмовій або усній формі пропозицій (зауважень), заяв, клопотань і скарг. Частиною 1 ст. 9 Закону України "Про звернення громадян" встановлена заборона на переслідування громадян за подання звернень до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, посадових осіб за критику у зверненнях їх діяльності та рішень. В якій зазначено і те, що ніхто не може бути примушений до подання власного чи підписання колективного звернення або участі в акціях на підтримку звернень інших осіб чи організацій. В пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 року за № 1, вказано, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. При цьому під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Разом з тим, в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 року за № 1 роз'яснено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). При цьому Конституційним Судом України в рішенні від 10 квітня 2003 року по справі 3 1-9/2003 (провадження № 8-рп/2003) роз'яснено, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод ( 995_004 ) в рішеннях у справах "Нікула проти Фінляндії" ( 980-042 ), "Яновський проти Польщі" та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Згідно ст. 69 Закону України "Про Конституційний Суд України" від 16.10.1996 року за № 422/96-ВР, рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 12 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року, прокурор розглядає заяви і скарги про порушення прав громадян та юридичних осіб, крім скарг, розгляд яких віднесено до компетенції суду. Прокурор здійснює нагляд за додержанням вимог законодавства щодо порядку розгляду скарг всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами. Згідно із положеннями ч. 2 ст. 19 Закону України «Про прокуратуру», перевірка виконання законів проводиться за заявами та іншими повідомленнями про порушення законності, що вимагають прокурорського реагування, а за наявності приводів - також з власної ініціативи прокурора. Прокуратура не підміняє органи відомчого управління та контролю і не втручається у господарську діяльність, якщо така діяльність не суперечить чинному законодавству. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що направлення відповідачем [PERSON], який є акціонером СВАТ «Сад України» разом з іншими акціонерами СВАТ «Сад України» колективних звернень на конкретні дії позивача та інших керівників СВАТ «Сад України» [PERSON] та [PERSON], як посадових осіб, до органів держави, а саме Генеральному прокурору України, Президенту України, Голові Верховної Ради України, Міністру внутрішніх справ України щодо долі майна колишнього радгоспу, розпаювання земель, сплати орендної плати, саме по собі не може вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача, що завдають шкоду інтересам особи, та бути підставою для притягнення зазначеної особи до цивільно-правової відповідальності. Отже, дослідивши та оцінивши зміст, характер самих колективних звернень в цілому, реакцію адресатів на їх отримання, результати перевірки фактів, викладених відповідачем та іншими акціонерами СВАТ «Сад України» в колективних зверненнях, пояснення сторін у судовому засіданні та надані суду інші письмові докази у справі, суд вважає, що у вказаних колективних зверненнях наведена думка, інформація, а також критична оцінка дій позивача, як посадової особи - одного із керівників СВАТ «Сад України» щодо порушення майнових прав особи - акціонерів, пенсіонерів СВАТ «Сад України» з проханням їх перевірити саме уповноваженими на те органами, в тому числі і органами прокуратури, які наділені на це відповідними повноваженнями, що і мало місце в подальшому. З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку, що в судовому засіданні не було доведено факт поширення відповідачем інформації щодо позивача,яка порочить його честь, гідність та ділову репутацію, з огляду на те, що відповідач [PERSON] скористався своїм конституційниим правом на звернення до органів державної влади, в тому числі до органів прокуратури, із заявою, а саме з колективним зверненням, що містять певну інформацію щодо певної діяльності позивача як посадової особи, яка підлягала розгляду прокуратурою, як органом, який наділений для цього відповідними повноваженнями. І хоча на дане колективне звернення відповідача та інших осіб, йому органом прокуратури було дано відповідь, з якої вбачається, що в ході перевірки інформації відносно [PERSON], яка була викладена в даних колективних зверненнях не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може бути підставою для задоволення позовних вимог, в яких позивач просить суд визнати, що поширені відповідачем [PERSON] відомості, викладені в його заяві від 14 липня 2014 року, яку він направив Генеральному прокурору України та Президенту України, Голові Верховної Ради України, Прем'єр-міністру України, Міністру внутрішніх справ України, про те що він злочинним шляхом заволодів майном колишнього радгоспу, не провів розпаювання земель та користується ними без сплати орендної плати, наживається на людському горі і біді, не відповідають дійсності та принижують його честь, гідність та ділову репутацію, зобов'язати [PERSON] припинити неправомірні дії щодо приниження честі, гідності, ділової репутації відносно нього, так як поширення такої інформації не мало місця. Таким чином, суд вважає, що юридичний склад правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації відсутній. Що стосується позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача моральної шкоди суд виходить з наступного. Згідно ч. 1, п. 4 ч. 2 статті 23 ЦК України, кожна особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної особи. Згідно статті 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової або моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Відповідно до статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Позивач заявивши, що внаслідок неправомірних дій відповідачем, а саме пощиренням неправдивих відомостей, які принижують його честь, гідність та ділову репутацію, йому заподіяно моральну шкоду на суму 20 000 гривень, яка полягає у його душевних стражданнях, в зв'язку з протиправною поведінкою по відношенню до нього у зв'язку з приниженням честі, гідності та його ділової репутації, необгрунтував цю вимогу належними доказами, а тому в її задоволенні слід відмовити. Згідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача в частині визнання, що поширені відповідачем [PERSON] відомості, викладені в його заяві від 14 липня 2014 року, яку він направив Генеральному прокурору України та Президенту України, Голові Верховної Ради України, Прем'єр-міністру України, Міністру внутрішніх справ України, про те що [PERSON] злочинним шляхом заволодів майном колишнього радгоспу, не провів розпаювання земель та користується ними без сплати орендної плати, наживається на людському горі і біді, не відповідають дійсності та принижують його честь, гідність та ділову репутацію, а також позовна вимога - зобов'язати [PERSON] припинити неправомірні дії щодо приниження честі, гідності, ділової репутації відносно нього та стягнення моральної шкоди, завданої поширенням неправдивих відомостей, які принижують честь, гідність та ділову репутацію, є необґрунтованими, так як поширення такої інформації не мало місця та такими, що не підлягають задоволенню, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, які складаються і з судового збору в розмірі 243 гривні 60 копійок та витрат на правову допомогу, які просить стягнути позивач в розмірі 1 100 гривень. При цьому суд керується положеннями ч.1 ст.88 ЦПК України, відповідно до якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Частиною 1 статті 79 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат пов'язаних із розглядом справи. Відповідно до ч. 3 ст. 79 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи належать, в тому числі, і витрати на правову допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. Частиною 2 статті 82 ЦПК України передбачено, якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть оплачені, заява відповідно до статті 207 залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли оплата судових витрат була відстрочена бо розстрочена до ухвалення цього рішення. Суд враховує, також п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати в цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року, в якому вказано, якщо факт недоплати судового збору з'ясовано судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд залежно від конкретних обставин справи може : зобов'язати позивача (заявника) доплатити належну суму судового збору і подати суду відповідні докази у встановлений ним строк та за необхідності оголосити перерву в її розгляді (стаття 191 ЦПК); у разі неподання доказів оплати - стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням положень статті 88 ЦПК України або ж залишити позов (заяву, скаргу) без розгляду на підставі пункту 8 частини першої статті 207 ЦПК. Відповідно до п.п. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви про захист честі та гідності фізичної особи, ділової репутації фізичної або юридичної особи, а саме позовної зави немайнового характеру справляється судовий збір в розмірі 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, а позовної заяви про відшкодування моральної шкоди з ціною позову від 5 до 50 розмірів мінімальної заробітної плати - 1 відсоток ціни позову. Згідно із нормами ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» установлено у 2014 році мінімальну заробітну плату, яка з 1 січня дорівнює 1 218 гривень. Згідно з ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Враховуючи, що позовна заява [PERSON] містить одночасно вимоги майнового і немайнового характеру, а також те, що позивачем не було надано суду документального підтвердження сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди, а також те,що позивач просить стягнути судові витрати по справі з відповідача, а судом відмовлено в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, суд приходить до висновку, що з позивача на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 200 гривень за позовну вимогу про стягнення моральної школи в розмірі від 5 до 50 розмірів мінімальної заробітної плати. На підставі викладеного та

Outcome: approved