Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-01 00:00:00

АТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості у сумі 15110.90 грн. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 01.12.2008 року відповідач стала клієнтом АТ КБ «ПриватБанк» та уклала договір, відповідно до умов якого отримала кредит у розмірі 4000.0 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Кредитні кошти [PERSON] отримала, а свої зобов`язання щодо повернення кредиту належним чином не виконує, а тому станом на 04.07.2018 року утворилась заборгованість, яку позивач визначає в розмірі 15110.90 грн., та до якої позивачем внесена наступна заборгованість: 4951.26 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 10557.38 грн. - заборгованість за пенею; 500.00 грн. - фіксована частина штрафу; 695.76 грн. - процентна складова штрафу. Оскільки позичальник добровільно не повертає отримані кошти, тому АТ КБ "ПриватБанк" змушений був подати позовну заяву до суду про стягнення заборгованості за кредитом із відповідача в примусовому порядку. Вказана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін на підставі ухвали Золотоніського міськрайонного суду від 09.11.2018 року. Ухвалою суду, яка направлена відповідачу в установленому порядку, останньому був наданий строк для подання заяви із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, а також строк для подання відзиву на позов. Відповідач також був попереджений, що у разі ненадання ним відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідач відзиву на позов, заяви із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, чи клопотанням про розгляд справи за участю сторін до суду не направив. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами справи. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг складає між ним та Банком Договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. При укладенні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За загальним правилом встановленим ст. 626 та ст. 629 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Згідно із ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Однак суд зважає, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів як фізичних осіб так і прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що відповідач по справі [PERSON] народилась 02.01.1991 року, що стверджується копією паспорту, яка додана до матеріалів справи. Разом з тим, як вбачається із самої анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, підписання якої позивачем пов'язується із укладенням кредитного договору, остання була підписана відповідачем 01.12.2008 року. Таким чином вбачається, що на час укладення вказаного кредитного договору відповідач була неповнолітньою та їй виповнилося 17 років. Відповідно до ч. 2 ст. 30 ЦК України обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із ст.31 ЦК України часткову цивільну дієздатність має фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років. Вона має право: 1) самостійно вчиняти дрібні побутові правочини. Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість; 2) здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом. За приписом ст. 32 ЦК неповну цивільну дієздатність мають фізичної особи у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Частиною першою названої статті встановлено, що крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: 1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; 2) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; 3) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; 4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім'я (грошовими коштами на рахунку). Згідно з ч. 2 ст. 32 ЦК неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Також нормами ч. 4 ст. 32 ЦК визначено, що згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування. Як вбачається із норм чинного законодавства, для здійснення вказаних дій відповідачем у вказаному віці по укладенні кредитного договору необхідна наявність відповідної згоди батьків, або осіб які їх замінюють. Відповідно до норм ст.,ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази щодо надання згоди батьками або піклувальниками відповідача на укладення цього кредитного договору в справі відсутні. Таким чином судом встановлено, що 01.12.2008 року відповідач підписала Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, згідно якої отримала кредитну картку "Універсальна", відповідно чого відповідач отримала кредит у розмірі 200,00 грн., однак на момент укладення даного правочину відповідачу виповнилось лише повних 17 років, тобто кредитний договір було укладено з неповнолітньою фізичною особою в стані неповної цивільної дієздатності, докази щодо надання згоди батьками на укладення цього кредитного договору в справі відсутні. Характер кредитних правовідносин, які є досить складними і передбачають обов'язок позичальника регулярно в обов'язковому порядку вносити кошти на погашення кредиту, сплати відсотків та комісії, матеріальну відповідальність за порушення строків грошових платежів, незважаючи на порівняно незначний розмір кредиту не дає підстав віднести кредитний договір до дрібних побутових правочинів, а тому відповідно до вимог закону у разі, коли позичальником є неповнолітня фізична особа, кредитний договір з нею може бути укладений лише за згодою її батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Незважаючи на вказані вимоги закону працівники АТ КБ "ПриватБанк" достовірно знаючи про неповнолітній вік відповідача уклали з ним кредитний договір. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути: спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Так, відповідно до вимог ч. 2 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Частиною другою ст. 222 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи. Однак суд враховує, що згідно з частиною 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідач до суду із відповідним позовом про визнання правочину не дійсним не звертався, а тому суд не може виходити за межі позовних вимог. Однак ч. 2 ст. 221 ЦК України визначено, що у разі відсутності схвалення правочину він є нікчемним. Оскільки АТ КБ "ПриватБанк" уклав кредитний договір з неповнолітнім на той час відповідачем, який не мав право укладати такі угоди без згоди батьків, а ствердження такої згоди останніми матеріали справи не містять, тому у позові слід відмовити. На підставі зазначеного та

Outcome: dismissed