Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-22 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Данилова К.Ю. звернулась до Березнегуватського районного суду Миколаївської області з позовною заявою до відповідача фермерського господарства «Єнісей» про скасування державної реєстрації про право оренди земельної ділянки, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Свою позицію мотивувала тим, що позивач є власником земельної ділянки площею 9,0694 га, кадастровий номер 4821186000:04:000:0064, на підставі свідоцтва про право на спадщину №756 від 04.12.2020, виданого Березнегуватською державного нотаріального конторою, після смерті його матері, [PERSON] , яка померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 07.10.2015 виконкомом Федорівської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області. При ресстрації права власності позивача на вказану ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно нотаріусом було повідомлено про наявність іншого речового права на цю земельну ділянку, а саме договору оренди землі від 09.02.2016 між [PERSON] та відповідачем строком на 10 років та з правом пролонгації. Оскільки мати позивача, [PERSON] , померла [INFO] , тобто за чотири місяці до укладення вказаного договору оренди землі, то вона не могла його укласти, отже фактично він є неукладеним, а тому його державна реєстрація повинна бути скасована та усунута перешкода у користуванні шляхом її повернення від ФГ "Єнісей". Представники відповідача ФГ "Єнісей" Важеніна С.А. та Шевченко І.В. скористались правом надання відзиву на позовну заяву (а.с.36) та запереченнями (а.с.101), в яких зазначили, що відповідач повністю не визнав позовні вимоги, посилаючись на їх безпідставність. Вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню оскільки вони з [PERSON] уклали договір оренди спірної земельної ділянки перший раз у січні 2004, потів перезаключили новий договір у 2008 році. Стверджують, що наступний договір вони переуклали ще в серпні 2015 року, однак у зв`язку з браком часу зареєстрували його лише 09 лютого 2016 року. Вказують, що при реєстрації цього договору сам реєстратор штемпелем проставив дату - 09 люте 2016 року, та саме ця дата реєстрації договору, а не дата його укладення була зазначена в єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В підтвердження укладення договору з [PERSON] та чинності договору оренди вказують, що остання писала заяву у серпні 2015 року про видачу грошових коштів в якості орендної плати за користування землею 2016 - 2017 році та отримала за це 20000 грн. В подальшому, після її смерті орендну плату отримував її син - позивач [PERSON] , у зв`зку з чим вважають договір дійсним та таким, що продовжив свою дію після смерті [PERSON] та вступу в право спадкування [PERSON] . Вказують, що оскільки строк на подання позову сплину у вересні 2018 року, тому вказана обставина є підставою для відмови у задоволені позовної заяви. Представник позивача [PERSON] надала відповідь на відзив, в якому підтвердила заявлені позовні вимоги та вважала твердження представників позивача безпідставними. Звертає увагу на те, що договір від 2008 року взагалі не набув чинності, оскільки не був зареєстрований. Крім того, оспорюваний договір був укладений 09 лютого 2016 року, а внесено його в державний реєстр вже 12 лютого 2021 року, а тому доводи відповідача в цій частині є необґрунтованими. Стверджує, що [PERSON] з травня 2015 року була фактично незрячою, оскільки хворіла на діабето-гіпертоничну нейроретинопатію обох очей, самостійно не пересувалась і з ліжка не підіймалась, а тому не могла фізично прочитати та підписати договір та будь-які інші документи. Ухвалою Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 01 квітня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Позивач в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, його участь в справі представляє адвокат Данилова К.Ю. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги. Зазначила, що оспорюваний договір було укладено вже після смерті [PERSON] , а тому він вважається неукладеним. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні стверджувала, що договір оренди землі було підписано [PERSON] в серпні 2015 року, однак зареєстровано лише 12 лютого 2016 року за браком часу. Вказує, що дата договору 09 лютого 2015 року є помилкова та проставлена самим реєстратором. Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що право власності на земельну ділянку площею 9,0694 га, кадастровий номер 4821186000:04:000:0064, у межах території Федорівської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належить на праві спадкування [PERSON] , отриманої від спадкодавця [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину №756 від 04.12.2020 року (.а.с.6). В матеріалах справи наявний договір оренди землі від 09 лютого 2016 року укладений між орендодавцем [PERSON] та орендарем ФГ "Єнісей" в особі голови Поповича А.С., про оренду земельної ділянки загальною площею 9,07 га, кадастровий номер 4821186000:04:000:0064, договір укладений строком на 10 років (а.с.46-48). Вказаний договір оренди землі від 09 лютого 2016 року був зареєстрований державним реєстратором, саме 12 лютого 2016 року, про що зроблено запис №13295957, та підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.8-9). При цьому, згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 07.10.2015 року виконкомом Федорівської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області, [PERSON] померла [INFO] (а.с.7). Відповідно до змісту вимог ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Частиною 2 ст. 207 ЦК України, визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). При вирішенні вказаного спору судом враховано висновок Великої Палати Верховного Суду України в справі №145/2047/16-ц від 16 червня 2020 року, де зазначено, що підписи сторін є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Відповідно до ст.204ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявляння вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок, що узгоджується із висновками викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц. Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 року №755/9555/18 наголошує, що спір про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру має розглядатися як спір, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на майно іншою особою. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь державного реєстратора в якості співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушені прав) не змінює цивільно-правового характеру спору (аналогічний висновок Велика Палата Верховного Суду сформулювала, зокрема, у постанові від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16). Таким чином, позивач [PERSON] обґрунтовано звернувся з вимогою про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою шляхом їх повернення із незаконного користування ФГ "Єнісей" посилаюсь на те, що спірний договір його мати не підписувала, його умови не погоджувала, оскільки померла за чотири місяці до укладення та реєстрації договору, тож відповідач безпідставно відмовляє в поверненні використовуваної земельної ділянки позивачу як власнику цієї ділянки, посилаючись на умови договору, підписаного невстановленою особою вже після смерті [PERSON] . Та обставина, що [PERSON] спірний договір не підписувала та, відповідно, істотних умов цього договору не погоджувала, знайшла своє підтвердження під час судового розгляду. Доводи представника відповідача про те, що волевиявлення [PERSON] на укладення оспорюваного договору оренди землі підтверджується її заявою датованою серпнем 2015 року про видачу грошових коштів в якості орендної плати за користування землею 2016 - 2017 році та отримання за це 20000 грн., є неспроможними та вказані обставини не можуть слугувати доказом укладення сторонами письмового договору, так як саме підписи сторін є невід`ємним елементом та реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину. Оскільки на дату укладення договору оренди землі ( [INFO] ) [PERSON] померла ( [INFO] ), тому вона і не могла погоджувати істотні умови договору, визначені ст.15 Закону України "Про оренду землі" та , тобто вказаний правочин не було вчинено. Посилання представників відповідача в обґрунтування своїх заперечень про те, що ФГ "Єнісей" своєчасно сплачує орендну плату і позивач її отримує, на думку суду, є необґрунтованими, оскільки факт нарахування відповідачем орендної плати за землю позивачеві може свідчити лише про здійснення оплати за фактичне користування землею. Крім того, в наданих представником відповідача документах йдеться лише про отримання орендної плати [PERSON] та [PERSON] , однак не вказано чи це за земельну ділянку чи якісь інші об`єкти, та на підставі яких договорів. Суд констатує, що захист права власності гарантується як національним законодавством, так і ст. 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод, що у відповідності до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства. Зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкрито, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 29 листопада 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопментс ЛТД та інші проти Ірландії» (Pine Valley Developments Ltd and Others vs. Ireland, № 12742/87), в якому вказано, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватись своєю власністю. В даному випадку зазначене сподівання, тобто те, на що розраховував позивач, було порушено відповідачем. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном за правилами ст. 391 ЦК України. Таким чином, порушене відповідачем право позивача підлягає захисту шляхом усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом задоволення вимоги позивача про повернення йому земельної ділянки. Вимога про скасування державної реєстрації неукладеного договору оренди є похідною до вимоги про повернення позивачу земельної ділянки, і в цьому випадку обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації буде також ефективним. Задоволення цих позовних вимог забезпечить реальне відновлення порушеного права позивача. Стосовно посилання стороною відповідача про необхідність застосування строку позовної давності до вимог позивача, то суд зазначає, що вимога про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном, визначена ст.391 ЦК України, як негаторний позов. При цьому до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення. Таким чином, поки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Судовий збір, сплачений позивачем, покладається на відповідача, відповідно до ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved