Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

Направленою заявою позивач просить визнати за нею як за спадкоємцем за заповітом після померлого чоловіка право власності на земельну ділянку № [NUMBER] загальною площею 0,0471 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, яка розташована на території товариства "Дубовець" Дубовецького масиву Березівської сільської ради Житомирського району Житомирської області. В обґрунтування заяви вказує, що нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на таку спадщину, а відтак - змушена звертатись до суду з даним позовом. У судове засідання сторони не з`явились. Позивач подала заяву про розгляд справи без її участі, заяву підтримала та просила її задовольнити. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, відзиву на позов не подав, свого ставлення до позовної заяви не висловив. Судовий розгляд цієї справи здійснено на підставі наявних у суду матеріалів, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає правилам, встановленим реченням другим ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні її фактичні обставини та відповідно ним правовідносини. [INFO] помер чоловік позивача - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 31.08.2020 року (а.с. 8). Факт рідства останнього з позивачем підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 1.07.2020 року. За життя [PERSON] належав державний акт серії ЖТ-08-11 №001258 на право приватної власності на земельну ділянку № [NUMBER] загальною площею 0,0471 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, яка розташована на території товариства "Дубовець" Дубовецького масиву Березівської сільської ради Житомирського району Житомирської області (а.с. 13). Заповітом від 13.05.2019 року, посвідченим приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л., [PERSON] заповів все своє майно позивачу (а.с. 9). На підставі такого заповіту на ім`я позивача приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я. 10.03.2021 року видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом №2202 (а.с. 10-11). У вказане Свідоцтво про право на спадщину не було включено земельну ділянку, що належала [PERSON] на підставі державного акту серії ЖТ-08-11 №001258 у зв`язку з невнесенням до Державного земельного кадастру, відсутністю кадастрового номера. Позивач зверталася до землевпорядної організації стосовно виготовлення технічної документації зі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі, однак повідомленням від 2.11.2020 року останній було відмовлено у прийнятті заяви у зв`язку з невнесенням до Державного земельного кадастру відомостей про таку земельну ділянку (а.с. 14). Правовідносини, що склались між сторонами в даній справі, врегульовані наступними положеннями норм матеріального та процесуального закону. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 78, ст. 81 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ч. 1 ст. 1216 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ч. 1 ст. 1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ч. 1 ст. 1218 ЦК України). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу) (ч. ч. 1 - 2 ст. 1220 ЦК України). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна (ч. ч. 1, 2 ст. 1221 ЦК України). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1222 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ч. ч. 1 - 3 ст. 1223 ЦК України). Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ч. 1 ст. 1233 ЦК України). Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини (ч. ч. 1, 2 ст. 1236 ЦК України). Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (ч. ч. 1, 2 ст. 1258 ЦК України). Внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1266 ЦК України). Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (ч. 1 ст. 1267 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ст. 1268 ЦК України). Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч. 1 ст. 1272 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Як роз`яснено у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 року №7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Аналіз встановлених судом фактичних обставин справи та норм закону, що їх регулюють, у своїй сукупності дає підстави суду для задоволення позову, адже як з`ясовано, чоловік позивача за життя був власником спірного нерухомого майна, однак у зв`язку з тим, що не встиг здійснити державну реєстрацію прав на земельну ділянку у Державному земельному кадастрі та виготовити кадастровий номер на земельну ділянку, позивач, в даний час, унеможливлена у прийнятті спадщини. Також, судом встановлено, що заявник має законне право на отримання у власність права на нерухоме майно і не може бути позбавлений цього права, оскільки набуття ним права власності, як спадкоємцем за заповітом після смерті чоловіка, чітко передбачено нормами ЦК України. Водночас, розглядаючи питання щодо розподілу судових витрат у справі, суд, відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, вирішує його шляхом стягнення таких витрат, що складаються із судового збору розміром 908, 00 гривень, з відповідача на користь позивача. Окремо, суд звертає увагу сторін на тому, що дана норма процесуального Закону є імперативною, що вимагає від суду безальтернативне та обов`язкове її застосування. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved