Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-09 00:00:00

У серпні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, просив стягнути на свою користь в рахунок компенсації відшкодування моральної шкоди, завданої йому у зв'язку з професійним захворюванням -250 000,00 грн. без урахування податків та інших обов'язкових платежів з відповідача Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат»(надалі -ПАТ «ЦГЗК»). В обґрунтування вимог [PERSON] посилається на те, що працював на підприємстві в умовах шкідливих факторів - 20 років 7 місяців , а саме : з 14.06.1961р. - до 15.04.1962 р., з 06.05.1966р. - до 09.09.1978 р., з 25.04.1989 - до 01.02.1993 роки - слюсарем з ремонту устаткування збагачувальної фабрики ЦГЗК; з 10.03.1981роки - до 04.04.1989 роки - в дослідному виробництві НДГРІ дільниця № 4 на ЦГЗК слюсарем з ремонту устаткування; з 25.04.1989р. - до 01.02.1993 р. - у комплексній бригаді з ремонту механічного устаткування збагачувальної фабрики слюсарем з ремонту устаткування; з 01.02.1993р. - до 01.05.1994р. - дробильно - збагачувальний комплекс - на дільниці з виробництва концентрату - слюсарем з ремонту устаткування; з 01.06.1994 року - звільнений у зв'язку із виходом на пенсію за ст.38 КЗпП України. В 2015 році первинно було встановлено професійне захворювання: хронічне обструктивне захворювання легень другої стадії (пило токсичний бронхіт другої ст., емфізема легень другої ступеню), група С. ЛН другого - третього ступеня, згодом МСЕК встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 30 %, 3 група інвалідності. За проведеним розслідуванням причин виникнення у позивача професійного захворювання, причиною встановлено тривала робота [PERSON] в умовах впливу шкідливих факторів і тому винним у спричиненні шкоди позивач вважає саме підприємство відповідача,на якому працівникові не булостворено та забезпечено належних умов праці на підприємстві. Позивач [PERSON] у позовній заяві зазначив, що внаслідок професійного захворювання йому було завдано моральних страждань у вигляді погіршення якості життя через постійне відчуття болі в грудях, слабкості, запаморочень та інше. Через хворобливий стан позивач не має можливості спати, переносити фізичні навантаження, які викликають у нього задишку та кашель з видаленням харкотиння. У зв'язку із зазначеним [PERSON] звернувся до суду із цим позовом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі посилаючись на підстави викладені в позовній заяві та просила при ухваленні рішення врахувати той факт, що саме з вини підприємства, позивачу заподіяні моральні та фізичні страждання, в зв'язку з ушкодження здоров'я та безстрокової втрати працездатності. Представник відповідача ПАТ «ЦГЗК» Руденко І.В. позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні. Зазначив, що сума та підстави моральної шкоди є необґрунтованими, оскільки позивачем не зазначено, які саме норми законодавства були порушені відповідачем, не посилається на нормативний акт, що забороняв проводити роботи в небезпечних умовах. Також зазначив, що під час роботи на підприємстві у шкідливих умовах [PERSON] отримував відповідну заробітну плату, йому надавалась збільшена щорічна відпустка у якості компенсації за шкідливі умови праці. Зазначив, що заперечення на позов та доводи до них, також, викладені в письмовому вигляді і долучені до матеріалів справи. Вивчивши матеріали справи, доводи сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено та підтверджено записами у трудовій книжці те, що [PERSON] дійсно перебував у трудових відносинах з відповідачем - ПАТ «ЦГЗК» працюючиз 14.06.1961р.- до 15.04.1962р., з 06.05.1966р. - до 09.09.1978 р., 25.04.1989р. - до 01.02.1993 р. - слюсарем з ремонту устаткування збагачувальної фабрики ЦГЗК; з 10.03.1981р. - до 04.04.1989 р. - в дослідному виробництві НДГРІ дільниці № 4 на ЦГЗК слюсарем з ремонту устаткування; з 25.04.1989р. - до 01.02.1993р. - у комплексній бригаді з ремонту механічного устаткування збагачувальної фабрики слюсарем з ремонту устаткування; з 01.02.1993р. - до 01.05.1994р. - дробильно - збагачувальний комплекс - на дільниці з виробництва концентрату - слюсарем з ремонту устаткування; з 01.06.1994 року - звільнений у зв'язку із виходом на пенсію за ст.38 КЗпП України. 09 червня 2015 року Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини [PERSON] встановлено остаточний діагноз: хронічне обструктивне захворювання легень першої - другої стадії (пило токсичний бронхіт першої - другої стадії , емфізема легень першої - другої стадії), група «В». Легенева недостатність другого ступеня. Комісією у складі лікарів та посадових осіб підприємства ПАТ «ЦГЗК» 23.07.2015 року було проведено розслідування причин виникнення у [PERSON] хронічного професійного захворювання, про що складено відповідний акт за формою П-4. Пунктом № 13 зазначеного акту встановлено наявність на робочому місці позивача шкідливих умов праці - а саме аерозоль переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони в концентраціях, що перевищували гранично допустимі. В пункті 16 вказаного акту зазначено, що професійне захворювання у позивача виникло внаслідок недосконалості технології збагачення руди, мавших місце порушень систем вентиляції та режимів експлуатації технологічного обладнання тощо. Підставою для встановлення професійного характеру захворювання став профмаршрут [PERSON] в умовах впливу підвищених концентрацій шкідливих речовин (марганцю) та аерозолю, переважно фіброгенної дії, у повітрі робочої зони, що відносяться до 3 класу 2 ступня шкідливості про що йдеться в інформаційній довідці про умови праці [PERSON] від 17.03.2015 року № 2/2-11-3/1236. В пункті 17 акту також зазначено, що причиною виникнення у [PERSON] професійного захворювання стало перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих речовин. За висновком МСЕК від 08.09.2015р. [PERSON] первинно та безстроково було встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 20% у зв'язку із хронічним обструктивним захворюванням легень (ХОЗЛ). За висновком МСЕК під час огляду 12.01.2017 року [PERSON] було безстроково встановлено третю групу інвалідності з 12.01.2017 року та 30% втрати професійної працездатності безстроково. У відповідності до ст.4 Закону України "Про охорону праці" державна політика в області охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування щ шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань. Згідно ч.ч.1,3 ст.13 Закону України "Про охорону праці", роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Статтею 153 КЗпП України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Стаття 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що право кожного на життя охороняється законом, а згідно статті 13 Конвенції - кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до статей 21, 22 Конституції України, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Права і свободи людини і громадянина, закріплені Конституцією, не є вичерпними. Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Відповідно до ч.1ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року "Кечко проти України" у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року, абз.9 п.5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Беручи до уваги, що обставини, викладені в позові, знайшли документальне підтвердження, встановлений факт спричинення моральної шкоди позивачу з вини відповідача, а також причинний зв'язок між шкодою та протиправними діяннями відповідача, суд вважає, що відповідач повинен компенсувати позивачеві завдану моральну шкоду. Обговорюючи розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди, суд враховує, характер, об'єм та тривалість фізичних та моральних страждань в зв'язку з незворотніми змінами у організмі позивача що призвело до погіршення стану його здоров'я внаслідок професійного захворювання, відповідно до змін в житті останнього та порушення звичайного способу та якості його життя. Однак суд вважає, що зазначений [PERSON] розмір моральної шкоди у позовній заяві є завищеним і таким, що не відповідає ступеню вини відповідача в заподіянні моральної шкоди позивача, а тому вважає, що компенсацію за заподіяні моральні страждання слід призначити у розмірі 20-ти прожиткових мінімумів на одну особу в розрахунку на місяць у 2018 році, тобто -35 240 гривень, що буде відповідати тим обставинам, які суд дослідив і встановив та стане компенсацією тим переживанням, які зазнає позивач. В задоволенні іншої частини позову слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути судовий збір на користь держави, оскільки позивач при зверненні до суду був звільнений від його сплати.

Outcome: partial