Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-27 00:00:00

Позивач [PERSON] в січні 2015 року звернувся до суду із вимогами до ПАТ "Дельта Банк" і просить стягнути з Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" на його користь суму вкладу в розмірі 45 000 грн. та нараховані проценти в розмірі 943,15грн., за період з 07.12.2014р. по 07.01.2015р. , 3% річних в розмірі 110,96грн. , а також заборгованість за іншими нарахованими відсотками та іншими платежами у розмірі 6 555,33грн., що разом складає 52 609,44грн. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідач в порушення умов укладеного договору не виконує взятих на себе зобов'язань, продовжує користуватись внесеними позивачем коштами , чим порушує права вкладника та завдає збиктів. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав вищезазначені вимоги, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини ним наведені у позові. Відповідач ПАТ «Дельта Банк» подав свої письмові заперечення, згідно яких посилаючись на положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» просив відмовити в задоволенні вимог. Крім цього, відповідач посилався на те, що позивачем не доведено розмір заборгованості, тобто грошових коштів наявних на рахунку позивача на час судового розгляду. Звертав увагу відповідач на те, що після закінчення строку дії договору, грошовий вклад та нараховані проценти були зараховані на поточний рахунок позивача, що свідчить про безпідставність вимог про їх стягнення з відповідача. Заперечував відповідач і щодо вимог позивача про стягнення процентів та 3% річних після закінчення дії договору, посилаючись на їх необгрунтованість та відсутність достатніх підстав для задоволення. Представник третьої особи Національного банку України Фадєєв А.В. при вирішення спору покладався на розсду суду, з урахуванням положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Вислухавши позивача [PERSON] , представника третьої особи Фадєєва А.В. , дослідивши письмові матеріали, суд прийшов до наступного висновку. Встановлено, що 10 червня 2014 року позивачем було укладено договір банківського вкладу (депозиту) з ПАТ «Дельта Банк» із строком повернення вкладу та нарахованх процентів 07.12.2014р. , процентна ставка склала 25,5%. Відповідно до умов договору, позивачем було внесено на рахунок відповідача суму вкладу в розмірі 45 000,00грн. Як зазначає позивач відповідачем обов'язки за договором виконувались до закінчення дії договору, а сааме відповідно до умов договору нараховувались проценти за корситування грошима. 06 грудня 2014 року відповідач здійснив зарахування вкладу на поточний рахунок позивача, проте скористатись можливістю отримати вказані кошти позивач був позбавлений можливості, внаслідок обмеження. Незважаючи на неодноразові звернення позивача, відповідач грошових коштів не повернув. На даний час сума вкладу (Депозиту), до цього часу позивачу банком не повернута. Вказані обставини підтверджуються наданими позивачем доказами внесення грошових коштів , та відсутністю доказів від відповідача на спростування цих обставин. Постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 N 516, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 29.12.2003 за N 1256/8577, затверджено Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, відповідно до пункту 1.1 якого вклад (депозит) - це грошові кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, або банківські метали, які банк прийняв від вкладника або які надійшли для вкладника на договірних засадах на визначений строк зберігання чи без зазначення такого строку (під процент або дохід в іншій формі) і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Частиною першою статті 1058 Цивільного кодексу України визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно частини першої статті 1060 Цивільного кодексу України визначено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу вклад (на першу вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Частиною другою статті 1060 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Разом з тим, згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником зобов'язання не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Як свідчать надані матеріали, строк Банківського вкладу (Депозиту, закінчився 07.12.2014 року. Неповернення банком належних позивачу коштів (депозит), не дає позивачу можливості володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю (грошовими коштами), що з боку Банку є грубим порушенням ст. 41 Конституції України, а також ст. 526, 530, 1058, 1061 Цивільного кодексу України. У відповідності зі статтею 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Отже, обмежуючи право власності позивача не у випадках і в порядку, встановлених Законом, а посилаючись на положення підзаконного нормативно-правового акту, відповідач безпідставно порушує конституційні основоположні права позивача. У справі Zolotas проти Греції (N0 2) Європейський суд з прав людини зазначив наступне: "Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави". Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушує також положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст. 5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. У ст. 1 Протоколу N 1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Під час розгляду цивільної справи N 6-140цс13, Верховний Суд України сформулював правову позицію від 25.12.2013 року, згідно з якою прийшов до висновку, відповідно до якого за змістом ст.ст. 526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися -им на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки). Однак, не надання вкладнику можливості використання цих коштів зобов'язання банку з повернення вкладу не є виконаним і до банку слід застосувати відповідальність за порушення грошового зобов'язання, передбачену ч. 2 ст. 625 ЦК України. З наведеного випливає, що визначальним фактором, який підтверджує виконання банком обов'язку повернути вклад та нараховані проценти є не лише їх перерахунок на поточний рахунок, але й надання вкладнику реальної можливості розпорядитись цими коштами. У випадку, якщо такої можливості надано не буде, обов'язок банку по поверненню коштів вважається не виконаним. Отже позивачем правомірно нараховані проценти за користування банком грошовим вкладом позивача протягом місяця та 3% річних за порушення грошового зобов'язання. Посилання відповідача на Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» суд до уваги не бере, оскільки порушення прав позивача виникло до віднесення банку до неплатоспроможних та введення тимчасової амдіністрації. Судом відхиляються вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за іншими нарахованими відсотками та іншими платежами у розмірі 6 555,33грн. , оскільки позивачем не визначено їх походження, не надано підтвердження їх внесення, або підстави за яких вони були нараховані та/або перераховані на його поточний рахунок. Викдадені обставини свідчать про доведеність вимог позивача у вищезазначеній частині та необхідність здійснення захисту порушенного права. На підставі викладеного та

Outcome: partial