Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить зобов`язати Державну казначейську службу України сплачувати йому щомісячно відшкодування втраченого заробітку в розмірі 18892 гривень; стягнути з відповідача на його користь втрачений заробіток за останні три роки в розмірі 400484,85 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 03.05.1986 року він був відряджений до зони відчуження аварії на Чорнобильській АЕС(далі-ЧАЕС). Відповідно до посвідчення про відрядження Лозівського районного виробничого об`єднання Райсільгосптехніка № 141 від 03.05.1986 він був направлений з 03.05.1986 року по 07.05.1986 року до м. Чорнобиль Київської області для забезпечення перевозок будівельників ЧАЕС. Весь час виконання роботи у відрядженні в зоні відчуження цілодобово знаходився в другій-третій зоні небезпеки, внаслідок чого отримав значне переопромінювання, що привело до інвалідності II групи, пов`язаної з виконанням робіт по ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи. Згідно експертного висновку Харківської експертної міжвідомчої комісії № 578 від 14.03.2012 року всі його хвороби, що привели до інвалідності, пов`язані з виконанням робіт по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Харківська обласна МСЕК встановила йому з 14.03.2012 року II групу інвалідності, безстроково, визначила втрату 80% працездатності пов`язаного з виконанням роботи по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. З причин відсутності на підприємстві, з якого він був відряджений до зони відчуження, дозволів на роботу в умовах іонізуючого випромінювання, засекречування нормативів оплати праці в надзвичайних умовах радіаційної аварії, ліквідації її наслідків, підвищена оплата його праці не проводилася. Законом Української РСР № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»(далі Закон № 796-ХІІ) Україна визнала всю відповідальність за завдане йому пошкодження здоров`я, втрату працездатності внаслідок ліквідації ним Чорнобильської катастрофи, та зобов`язалася відшкодувати завдану шкоду. Питання не проведеного перерахунку належної йому підвищеної заробітної плати за роботу в зоні відчуження Чорнобильської катастрофи було врегульовано наданням йому права отримувати пенсію по інвалідності, обчислену з семикратного розміру мінімальної заробітної плати та гарантіями держави, що розміри пенсій для інвалідів, відносно яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, в усіх випадках не можуть бути нижчими: по І групі інвалідності -10 мінімальних пенсій за віком; по II групі інвалідності - 8 мінімальних пенсій за віком; по III групі інвалідності - 6 мінімальних пенсій за віком. В новій редакції Закону №796-ХІІ від 28.12.2014 року відсутні гарантії держави щодо мінімального розміру пенсії потерпілим від Чорнобильської катастрофи, право встановлювати мінімальний розмір пенсії надано Кабінету Міністрів України. З 01.01.2015 року набрала законної сили постанова Кабінету Міністрів України № 1210, якою понижений мінімальний гарантований розмір пенсії по інвалідності для учасників ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в 5 разів (замість 8 мінімальних пенсій, постановою встановлено розмір 1,6). Відповідно розмір його пенсії по інвалідності був значно знижений відповідачем. Обіцянки внести зміни до законодавства станом на теперішній час не виконані. Суму відшкодування втраченого заробітку визначає стаття 1197 ЦК України. З урахуванням імперативу частини 2 цієї статті розмір належного йому відшкодування становить 80 % від 5 мінімальних заробітних плат. Таким чином, належна йому щомісячна компенсація втраченого заробітку становить 80%х5х4723=18892 гривень. Також позивач вважає, що держава не виконала належним чином обов`язку по компенсації завданої радіацією шкоди його здоров`ю, не компенсувала йому в повному розмірі втрачений заробіток за період з 01.01.2015 року по теперішній час, тому з відповідача належить стягнути недоплачені державою суми відшкодування за втрачений заробіток та шкоду завдану його здоров`ю за останні три роки в розмірі 400484,85 грн. Враховуючи викладене, позивач просив зобов`язати Державну казначейську службу України сплачувати йому щомісячно відшкодування втраченого заробітку в розмірі 18892 грн., та стягнути з відповідача на його користь втрачений заробіток за останні три роки в розмірі 400484,85 грн. Позивач у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав відзив на позовну заяву, за змістом якого вважав позовні вимоги необґрунтованими та просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі(а.с. 35-38). В обґрунтування заперечень проти позову зазначив, що правові підстави для відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю регулюються Конституцією України, ст.ст. 1195-1208 ЦК України. Відповідно до заяви позивача пошкодження його здоров`я відбулося при ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та на нього поширюється дія Закону №796-ХІІ. Постанова КМУ від 23.11.2011 № 1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та інші нормативні акти. Відповідно до листа Міністерства праці та соціальної політики України від 11.08.2003 № 03-3/5135-018-15, до затвердження КМУ механізму щодо застосування п.8 ст.21 Закону №796-ХІІ, слід керуватись листом Мінпраці України та Мінчорнобиля України від 04.12.1996 № 09-4082. Таким чином, розмір відшкодування втраченого заробітку особі встановлюється відповідно до листа Міністерства праці України від 04.12.1996 № 09-4082 та Міністерства з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи від 05.12.96 № 02-163/23, відповідно до ступеня втрати професійної працездатності і середньомісячного заробітку, який особа мала до ушкодження здоров`я. Відповідно до положень, визначених ч.1 ст. 67 Закону №796-ХІІ, конкретні розміри всіх доплат, пенсій і компенсацій підвищуються КМУ відповідно до зміни індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати. До виниклих правовідносин слід застосовувати норми п.8 ст. 21 Закону №796-ХІІ як спеціального,без субсидіарного(додаткового) застосування правила, наведеного в ст.1208 ЦК України. Державна казначейська служба України(далі -Казначейство) не може бути єдиним відповідачем по справі, оскільки жодних неправомірних дій відносно позивача не вчиняла. Казначейство, яке залучено до цієї справи в якості єдиного відповідача не взмозі використати права учасника судового процесу, передбачені цивільним процесуальним законодавством, тому що згідно із своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не має жодних фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`заннями. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Оскільки Казначейство жодної шкоди позивачеві не заподіювало, у правовідносини з ним не вступало, то в даному випадку позовні вимоги в частині стягнення шкоди безпосередньо з Казначейства є незаконними та підлягають залишенню без задоволення. З 01.01.2015 були внесені зміни до Закону №796-ХІІ Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №796-VІІІ(далі -Закон №796-VІІІ). Законом №796-VІІІ внесено зміни, зокрема, і до статей 50 та 54 Закону №796-ХІІ. Згідно ст. 50 Закону №796-ХІІ особам, віднесеним до категорії 1, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю, у порядку та розмірах, встановлених КМУ. Відповідно до ст. 54 Закону №796-ХІІ пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно із законодавством. Умови, порядок призначення та мінімальний розмір таких пенсій визначаються актами КМУ з відповідних питань. Постановою КМУ від 23.11.2011 № 1210 затверджений Порядок обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Зміни, які набули чинності з 01.01.2015 не визнані Конституційним Судом України неконституційними, а тому підлягають застосуванню. Представник третьої особи ГУ ПФУ в Харківській області в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутність(а.с. 64). Представники третіх осіб УПтСЗН Лозівської міської ради Харківської області та Лозівської місцевої прокуратури Харківської області в судове засідання не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином, причини неявки не повідомили. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, що підтверджено копією посвідчення серії [NUMBER] (а.с. 13). Згідно копії посвідчення про відрядження виробничого об`єднання Райсільгосптехніка № 141 від 03.05.1986 [PERSON] був відряджений в м. Чорнобиль з 03 по 07.05.1986(а.с. 8). З копії експертного висновку вбачається, що Харківською міжвідомчою експертною комісією на засіданні № 578 від 14.03.2012 року було розглянуто звернення [PERSON] та встановлено, що захворювання, які він має, пов`язані з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС(а.с. 9). Відповідно до копії довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності серія ХАР-05 № 003291 [PERSON] з 14.03.2012 встановлено 80% втрати працездатності, безстроково; підстава акт №198 огляду МСЕК(а.с. 10). Згідно копії довідки до акта огляду МСЕК серія 10 ААА № 622589 [PERSON] , повторно, безстроково, встановлено ІІ групу інвалідності, з 14.03.2012 року, причина інвалідності - захворювання, пов`язане з роботами по ліквідації аварії на ЧАЕС(а.с.10). Відповідно до копії довідки про доходи № 8575205562541253 [PERSON] перебуває на обліку в Лозівському об`єднаному управлінні ПФУ в Харківській області і отримував пенсію по інвалідності за період січень 2017-квітень 2017- 3179,85 грн., за період травень 2017-вересень 2017-3345,60 грн., за період жовтень 2017- листопад 2018- 3702,60 грн., за період грудень 2018-червень 2019- 3817,35 грн., за період липень 2019-листопад 2019-3988,20 грн., грудень 2019-4176,90 грн.(а.с.11). Позивач вважає за необхідне застосувати правила, наведені в статтях 1195, 1197, 1208 ЦК України у зв`язку із завданим йому каліцтвом. Предметом спору у цій справі, який визначив позивач, є стягнення заробітку, втраченого позивачем внаслідок втрати 80 % професійної працездатності у зв`язку із завданим йому каліцтвом, при цьому [PERSON] пред`явив позов, визначивши відповідачем - Державну казначейську службу України. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Так, загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені ст. 1166 ЦК України, за якими майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. За п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки ст. 22 ЦК України); в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. При цьому статті 1195-1208 ЦК України регулюють питання відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, і чинність ст. 1195-1208 ЦК України не поширюється на відносини щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання (зазначені нещасні випадки визначаються відповідно до Переліку обставин, за яких настає страховий випадок державного страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, який є додатком до Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві), оскільки такі відносини регулюються Законом «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Частиною 1 ст. 1195 ЦК України визначено, зокрема, підстави виникнення зобов`язання відшкодування шкоди (такими є наявність шкоди, дії (бездіяльність) осіб, причинний зв`язок між цими діями (бездіяльністю) та шкодою). Як убачається з матеріалів справи, пошкодження здоров`я позивача відбулося при ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, тому позивач відноситься до категорії громадян, що постраждали внаслідок ЧАЕС та на нього поширюється дія Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", Постанова Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 р. № 1210 "Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та інші нормативно-правові акти. Законом України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ визначені основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту населення. Положення Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" є спеціальними нормами щодо відшкодування шкоди потерпілим внаслідок аварії на ЧАЕС. Держава забезпечує соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, у вигляді надання компенсацій та пільг. Правове регулювання захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, за своїм завданням та сферою дії є відмінним від правового регулювання цивільно-правових відносин у цілому. Це підтверджується тим, що згідно частини першої статті 1166 ЦК України, яка визначає загальні засади відшкодування шкоди, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правом фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. В той же час, відповідно до правила, закріпленого в частині першій статті 67 Закону №796-ХІІ, конкретні розміри всіх доплат, пенсій і компенсацій підвищуються Кабінетом Міністрів України відповідно до зміни індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати. Перелік гарантованих державою компенсацій і пільг особам, віднесеним до категорії 1 (пункт 1 статті 14), які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи визначено у ст. 20 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року № 796-ХІІ. Статтею 54 Закону № 796-ХІІ передбачена державна пенсія особам, віднесеним до категорії 1 та у зв`язку з втратою годувальника, а саме: пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно із законодавством. Дружинам (чоловікам), які втратили годувальника із числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, віднесених до категорії 1, пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від причинного зв`язку смерті з Чорнобильською катастрофою. В усіх випадках розмір середньомісячної заробітної плати для обчислення пенсії за роботу у зоні відчуження у 1986-1990 роках не може перевищувати 3,0 тис. карбованців. Умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань. Згідно п.11 Порядку обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою КМУ від 23.11.2011 № 1210, мінімальний розмір пенсії становить для учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї: осіб з інвалідністю II групи - 160 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦК України самостійним учасником цивільних відносин є держава Україна. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 03.10.2001 року № 12-рп/2001 у справі про відшкодування шкоди державою вказав, що в Основному Законі держави розмежовуються такі поняття, як держава, органи державної влади, посадові і службові особи (статті 3, 5, 6, 13, 38, 55, 56, 62 Конституції України та інші). Державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні. У разі їх недостатності відповідальність за її зобов`язаннями несе власник відповідного майна (аналогічні положення містяться в Цивільному кодексі України). Згідно з ч.4. Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов`язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи , затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.09.2005 р. №936, виплата компенсацій та допомоги певних видів, передбачених Законом (у тому числі й відшкодування втраченого заробітку, який вони мали до ушкодження здоров`я), проводиться центрами по нарахуванню і виплаті соціальних допомог, управліннями праці та соціального захисту населення районних (міських) держадміністрацій, виконкомів міських, районних у містах рад за місцем реєстрації громадян працюючим і непрацюючим громадянам та пенсіонерам, зокрема, пенсіонерам та особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби та інших структур, громадянам, що займаються підприємницькою діяльністю без утворення юридичної особи, громадянам, які працюють у громадян, що займаються підприємницькою діяльністю без утворення юридичної особи. Суд звертає увагу на те, що відповідно до ст.13 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» держава бере на себе відповідальність за завдану шкоду громадянам та зобов`язується відшкодувати її за: 1) пошкодження здоров`я або втрату працездатності громадянами та їх дітьми, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; 2)втрату годувальника, якщо його смерть пов`язана з Чорнобильською катастрофою; 3) матеріальні втрати, що їх зазнали громадяни та їх сім`ї у зв`язку з Чорнобильською катастрофою, відповідно до цього Закону та інших актів законодавства України. На державу покладаються також зобов`язання щодо своєчасного медичного обстеження, лікування і визначення доз опромінення учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілих від Чорнобильської катастрофи. Виходячи з наведеного, всю відповідальність за шкоду, завдану громадянам внаслідок Чорнобильської катастрофи, взяла на себе держава шляхом визначення статусу постраждалих осіб та встановлення пільг, компенсацій і гарантій, передбачених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Аналізуючи вищезазначені правові норми, враховуючи, що позивач відноситься до категорії громадян, що постраждали внаслідок ЧАЕС та на нього поширюється дія спеціального Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" суд доходить висновку про відсутність підстав для субсидіарного (додаткового) застосування правил, наведених в статтях 1195, 1197, 1208 ЦК України. Про неможливість субсидіарного застосування норм ЦК України до спеціального законодавства свідчить також постанова Верховного Суду України від 25.11.2014 року у справі №21-503а14. З урахуванням викладеного, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed