Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-10 00:00:00

Звертаючись до суду, позивачі в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначили, що [INFO] померла їх мати - [PERSON], що мешкала за адресою: [ADDRESS]. За життя матір'ю позивачів був складений заповіт, посвідчений нотаріусом Другої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори 07.07.2003 року за реєстровим номером 1797, яким вона усе належне їй майно, усі майнові права заповідала позивачам [PERSON] та [PERSON]. Після смерті матері відкрилась спадщина на належну їй частину житлового будинку [ADDRESS]. Позивачі зазначили, що у встановлений законом термін та порядок, вони звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Постановою Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 05.12.2014 року позивачам відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частину житлового будинку [ADDRESS] у зв'язку із відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно. Зазначений житловий будинок був побудований батьками позивачів за спільні сімейні кошти та належить їх батькам [PERSON] та [PERSON], та зареєстрований за відповідачем - [PERSON] на підставі договору про право забудови посвідченого Другою Дніпродзержинською державною нотаріальною конторою від 11.08.1977 року за реєстром №1772, що підтверджується листом обласного комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» від 05.02.2015 року №114. Оригінали правовстановлюючих документів на будинок знаходяться у відповідача [PERSON], який відмовляється надати їх позивачам для оформлення спадщини. На час відкриття спадщини позивачі [PERSON] та [PERSON] мешкали разом із спадкодавицею за місцем розташування спадкового майна: [ADDRESS], фактично вступили в управління спадковим майном, а отже прийняли спадщину. Інших спадкоємців за заповітом крім позивачів немає. Таким чином вони - [PERSON], [PERSON], прийняли спадщину після смерті їх матері [PERSON] та мають право на спадкування за заповітом по 1/4частині вищевказаного будинку. Відповідно до копії технічного паспорту виданої обласним комунальним підприємством «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» 30.03.2015 року зазначений житловий будинок розташований на земельній ділянці загальною площею 1454 кв. м., та складається із: А-1 - житловий будинок, загальною площею 86,4 кв. м., житловою площею 60,5 кв. м., Б-1 - літня кухня - гараж, В-1 - сарай, Г-1 - Душ - вбиральня, №1-4 - огорожі, №5 - зливна яма. На підставі зазначеного, позивачі в позовній заяві просили суд встановити факт належності гр. [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] Визнати за гр. [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] померлої [INFO] на 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS], що складається з: А-1 - житловий будинок, загальною площею 86,4 кв. м., житловою площею 60,5 кв. м., Б-1 - літня кухня - гараж, В-1 - сарай, Г-1 - Душ - вбиральня, № 1 -4 - огорожі, №5 - зливна яма. Визнати за гр. [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] померлої [INFO] на 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS], що складається з: А-1 - житловий будинок, загальною площею 86,4 кв. м., житловою площею 60,5 кв. м., Б-1 - літня кухня - гараж, В-1 - сарай, Г-1 - Душ - вбиральня, №1-4 - огорожі, №5 - зливна яма. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, обґрунтувавши їх доказами, викладеними в позовній заяві. Додатково пояснив, що він вже прийняв спадщину після смерті своєї матері, яка залишила заповіт на все її майно йому та його рідному брату [PERSON] 02.03.2004року йому було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на страхові виплати в сумі 1000грн. Зараз він не може прийняти спадщину після смерті своєї матері на 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS], оскільки його батько не визнає його права та не надає йому та його рідному брату правовстановлюючих документів на будинок, що був побудований його батьком та матір'ю під час подружнього життя і нотаріус відмовив їм з братом у посвідченні нотаріальної дії у зв'язку із відсутністю у них оригіналу документу про право власності на спадкове майно. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, обґрунтувавши їх доказами, викладеними в позовній заяві. Додатково пояснив, що він вже прийняв спадщину після смерті своєї матері, яка залишила заповіт на все її майно йому та його рідному брату [PERSON], так як на момент смерті матері був прописаний та і зараз прописаний в будинку [ADDRESS]. Позивач зазначив, що він переважно в цьому будинку не ночував, бо у нього була на той час жінка, в якої він ночував, але кожного дня все одно проживав там, так як в цьому ж будинку проживав його син від першого шлюбу, який також був прописаний в цьому будинку аж до 2013 року, доки не поступив на навчання до технікуму. Окрім цього він працював на подвір'ї будинку, так як там побудовані бокси, в яких він ремонтував машини, його речі досі залишились в цих боксах. Також повідомив, що у нього навіть укладено договір на оплату енергопостачання за адресою [ADDRESS] і він особисто оплачує послуги за енергопостачання, а також іноді й інші комунальні послуги. Зараз він не може прийняти спадщину після смерті своєї матері, оскільки його батько не надає їм з братом правовстановлюючих документів на будинок, у зв'язку з чим нотаріус відмовив їм з братом у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а батько перешкоджає їх з братом праву користування житловим будинком. Просять позов задовольнити повністю. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутністю та за участю його представника [PERSON]. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги позивачів не визнала у повному обсязі, посилаючись на надані раніше письмові заперечення (ар.с.66-69), за текстом яких позовні вимоги позивачів не визнаються у повному обсязі з тих підстав, що в обґрунтування позовних вимог позивачами надано відповідь обласного комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації», в якій зазначено, що право власності на об'єкт нерухомого майна - житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано за відповідачем у 1983 році. Провести перевірку в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно немає можливості у зв'язку з тим, що Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та обмежень» та інших законодавчих актів України», встановлено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно в порядку визначеному цим Законом, здійснюється з 1 січня 2013 року органом виконавчої влади з питань державної реєстрації прав - Міністерством юстиції України. Зазначена відповідь не може бути доказом, що відповідач є власником зазначеного нерухомого майна на день звернення до суду, Витяг з Єдиного реєстру прав власності на нерухоме майно відсутній, з попередньої реєстрації пройшло 32 роки; також не може слугувати доказом наявності у Відповідача права власності на нерухоме майно і надана позивачами копія Технічного паспорту, яка виготовлена станом на 14.01.1983 року, яка не відображує дійсний стан нерухомого майна на час смерті [PERSON] та на час розгляду справи. Окрім цього останні 2 роки померла страждала на невиліковну хворобу і як зазначено в свідоцтві про смерть, що видане 27 липня 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Баглійського районного управління юстиції м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, актовий запис № 776 причина смерті - рак поперечно- ободової кишки, стан після ХТ. В останні місяці життя за станом здоров'я не мала можливості пересуватися, бо була прикута до ліжка, постійно вживала знеболювальні медичні препарати, у тому числі такі, які мають наркотичні складові, уколи з наркотичних препаратів робила лікар з 3-ої міської лікарні, де вона і перебувала на обліку як онкологічна хвора. Лікуванням, доглядом її займався саме відповідач, який до останньої миті її життя був поруч. За яких обставин та де саме було складено заповіт на ім'я позивачів та ким підписано невідомо, бо останні півтора -два місяці [PERSON] навіть не могла тримати в руках ложку і відповідачу доводилося її годувати, до того ж підпис в заповіті схожий на підпис [PERSON] але не її, про існування заповіту відповідачу нічого не було відомо. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складалося з страхових виплат в Акціонерному страховому товаристві закритого типу «Дніпроінмед». Позивач [PERSON] звернувся до Другої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори 02.03.2004 року з заявою про спадкування страхових виплат. На підставі його заяви було заведено спадкову справу у Спадковому реєстрі: 3311829, № у нотаріуса: 127, дата заведення: 02.03.2004 та видано свідоцтво про право на спадщину: № 31697619, бланки: ВВВ 904406, № в реєстрі нотаріальних дій: 586 - Витяг зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), дата видачі: 02.03.2004 наділі ВИТЯГ) (додаток № 3). За життя покійна не скористалась своїм правом на поділ майна подружжя, а тому, на неї не було зареєстровано ніякого нерухомого майна. Вважали, що Постановою про відмову у посвідченні нотаріальної дії, виданою [PERSON], завідуючою Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 05.12.2014 року правомірно відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно після смерті [PERSON], так як позивачами не надано документів, що підтверджують право власності померлої на спадкове майно - житловий будинок [ADDRESS], бо померла його у власності не мала. Окрім цього позивачі зазначають в позові, що вони фактично вступили в управління спадковим майном, а отже прийняли спадщину у відповідності до ст.549 ЦК, але позивач- 1 не міг вступити в управління спадковим майном, т.я. проживав на той час з цивільною дружиною -[PERSON] за адресою по [ADDRESS]. Позивач- 2 теж не проживав, бо мешкав у майбутньої дружини (в будинку тещі, яка виїхала до Італії) за адресою по [ADDRESS] і не міг вступити в управління спадковим майном, ці факти підтверджені актами про не проживання. Таким чином, позивачі проживали в інших місцях і потреби в спадкуванні зазначеного домоволодіння у них це було. На підставі зазначеного просила відмовити позивачам у задоволенні їх позовних вимог у повному обсязі. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просив справу розглянути за їх відсутністю (ар.с.42, 86). Також надали суду письмові пояснення (ар.с.80), в яких зазначили, що відповідно до книги обліку і реєстрації спадкових справ Другої Дніпрозержинської державної нотаріальної контори після смерті гр.[PERSON] померлої [INFO] в Другій Дніпродзержинській нотаріальній конторі зареєстровано спадкову справу №127/2004 та видано свідоцтво про право на спадщину 02.03.2004 року за реєстром №586. Перевіривши усі надані гр.[PERSON] та [PERSON] документи підтверджено факт відкриття спадщини після смерті гр.[PERSON], факт прийняття спадщини спадкоємцями - [PERSON] та [PERSON] та факт родинних відносин між спадкодавцем та спадкоємцями. З метою встановлення належності спадкодавцеві спірного майна Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою зроблено відповідні запити до обласного комунального підприємства Дніпродзержиське бюро технічної інвентаризації щодо надання інформації за ким та на підставі якого документу зареєстровано право власності на спірний будинок та запит щодо отримання копії технічної документації нерухомого майна. Відповідно до листа обласного комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» від 05.02.2015 року №114 встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] зареєстрований за відповідачем - [PERSON] на підставі договору про право забудови посвідченим Другою Дніпродзержинською державною нотаріальною конторою 11.08.1977 року за реєстром №1772. Відповідно до ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який діяв на час відкриття спадщини, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. З метою встановлення факту належності спірного нерухомого майна до спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON], визначення частки померлої в спільному майні подружжя та визнання права власності на частину вказаного будинку за позивачами [PERSON] та [PERSON], їм було рекомендовано звернутися до суду. Суд, заслухавши позивачів, представника відповідача, свідків, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, оцінивши кожний доказ окремо, а також докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків: Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом досліджені всі докази надані сторонами, клопотань про витребування та дослідження інших доказів до суду не надходило. У судовому засіданні встановлено наступне. Громадянка [PERSON] померла [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (ар.с.12). Відповідач [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] до самої її смерті. Даний факт підтверджується копією Витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, відповідно до якого шлюб між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано 18.10.1975 року, актовий запис №1372 (ар.с.157), а також копією запису акта про укладення шлюбу від 18.10.1975р. (ар.с.137) та відповіддю начальника Заводського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області від 26.09.2015р. про те, що у актовому записі №1372 від 18.10.1975року про державну реєстрацію шлюбу гр.[PERSON] та [PERSON], відмітка про розірвання шлюбу - відсутня (ар.с.136). Позивачі по справі [PERSON] та [PERSON] є рідними братами, батьком яких є [PERSON], а матір'ю [PERSON], що підтверджується копіями свідоцтв про народження позивачів (ар.с.11). Судом було перевірено наявність спадкової справи стосовно спадкодавця [PERSON], померлої 06.08.2003року. У судовому засіданні були досліджені матеріали спадкової справи №127/2004, в яких міститься заповіт (ар.с.48), посвідчений нотаріусом Другої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори 07.07.2003 року за реєстровим номером 1797, яким [PERSON] усе належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, движиме та недвижиме, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право заповідала [PERSON] та [PERSON]. Даний факт також підтверджується копією витягу з Єдиного реєстру заповітів (ар.с.45) та копією Витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) - ар.с.50. У зв'язку з чим суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на те, що їм невідомо за яких обставин та де саме було складено заповіт на ім'я позивачів і ким підписано. Окрім цього завідуючою Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою у листі №1605 від 16.09.2015р. (ар.с.145), оригінал якого було оглянуто у судовому засіданні, підтверджено те, що нотаріальною конторою перевірено факт наявності заповіту. Даний заповіт відповідачем не був визнаний недійсним, а отже є чинним та таким, що має юридичну силу. Копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.03.2004 року (ар.с.49) підтверджується той факт, що позивач [PERSON] прийняв спадщину після смерті своєї матері [PERSON] на страхові виплати в розмірі 1000грн, що знаходяться в Акціонерному страховому товаристві закритого типу «Дніпроінмед». Даний факт також підтверджується копією Витягу зі Спадкового реєстру (ар.с.51). У судовому засіданні також було встановлено, що відповідачу [PERSON] належить на праві власності житловий будинок [ADDRESS]. Даний факт підтверджується купою зібраних по справі доказів, а саме відповіддю Обласного комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» від 05.02.2015 року №114 (ар.с.15), відповідно до якої зазначено, що право власності на об'єкт нерухомого майна - житловий будинок, розташований за адресою: м.Дніпродзержинськ, вул.Брестська, буд.152 було зареєстровано за [PERSON] на підставі договору про право забудови посвідченого Другою Дніпродзержинською державною нотаріальною конторою від 11.08.1977 року за реєстром №1772 та акту прийому в експлуатацію, затвердженого рішенням виконкому Баглійської районної ради №235 від 24.05.1983р. Така ж інформація міститься у відповіді директора Обласного комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» від 08.10.2015 року №1313 (ар.с.149). Даний факт також підтверджується копією самого договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності за адресою [ADDRESS], посвідченого Другою Дніпродзержинською державною нотаріальною конторою 11.08.1977 року за реєстром №1772 (ар.с.150-152) та копією акту прийому в експлуатацію індивідуального домоволодіння [ADDRESS] (ар.с.153-156), затвердженого рішенням виконкому Баглійської районної ради №235 від 24.05.1983р., відповідно до якого житловий будинок [ADDRESS], має загальну площу - 86,4 кв. м., житлову площу 60,5 кв. м., а також літню кухню - гараж - Б-1 та сарай - В-1. За змістом статті 524 ЦК Української РСР, який був чинним на час смерті [PERSON], спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529 - 535 ЦК Української РСР. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Судом встановлено, що спірний житловий будинок був збудований у 1977 році. У 1977 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. На підставі зазначеного суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на те, що відповідь Обласного комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» від 05.02.2015 року №114 (ар.с.15) не може бути доказом того, що відповідач є власником зазначеного нерухомого майна на день звернення до суду, так як відповіддю наданою директором ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» від 08.10.2015 року №1313 (ар.с.149) підтверджено, що згідно даних інвентаризаційної справи право власності на житловий будинок [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON], а провести перевірку в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно немає можливості у зв'язку з тим, що Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та обмежень» та інших законодавчих актів України», встановлено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно в порядку визначеному цим Законом, здійснюється з 1 січня 2013 року органом виконавчої влади з питань державної реєстрації прав - Міністерством юстиції України. Разом з цим наданою позивачами копією Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна (ар.с.147), оригінал якої було досліджено у судовому засіданні підтверджується той факт, що спірне нерухоме майно за іншими особами не зареєстровано, що дає підстави суду прийти до висновку, що відповідач на час розгляду справи продовжує бути власником будинку [ADDRESS]. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 грудня 2013 року ухвалив постанову у справі № 6-137цс13, предметом якої був спір про встановлення юридичних фактів і визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування та зробив правовий висновок, що право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. Дана постановав силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Слід також зазначити, що згідно з частиною другою статті 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. При цьому Верховним Судом України у листі «Висновки Верховного Суду України, викладені в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за II півріччя 2013 р.» від 01.02.2014р. роз'яснено, що виникнення права власності на будинки, квартири, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Аналогічне зазначено Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 3.1. листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. за № 24-753/0/4-13. До того ж згідно ч. 4 ст. 3 закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Аналогічне зазначено Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 3.1. листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. за № 24-753/0/4-13. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до акту прийому в експлуатацію індивідуального домоволодіння [ADDRESS] (ар.с.153-156), затвердженого рішенням виконкому Баглійської районної ради №235 від 24.05.1983р. комісією було прийнято в експлуатацію житловий будинок [ADDRESS], загальною площею 86,4 кв. м., житловою площею 60,5 кв. м., складається також з Б-1 - літня кухня - гараж, В-1 - сарай. Таким чином суд приходить до висновку, що тільки на вищезазначене майно позивачі мають право претендувати, тобто на те нерухоме майно, на яке набуто право власності та яке офіційно введено в експлуатацію. Відповідно до ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п.3.4 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 зазначено, що у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Отже, резолютивну частину судового рішення в цій категорії справ має бути викладено наступним чином: "Визначити, що частка померлого (П.І.Б.) в праві спільної сумісної власності на квартиру (будинок, садибу) становила - 1/2 ". Таким чином суд приходить до висновку, що у даному випадку суду необхідно встановити, що частка померлої [PERSON] в праві спільної сумісної власності подружжя на будинок [ADDRESS] становила - 1/2 частину. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду №7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах спадкування" відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, що Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Отже, норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. (п.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»). Як було встановлено у судовому засіданні позивач [PERSON] звернувся до нотаріуса з приводу прийняття спадщини 02.03.2004 року. Таким чином ним було прийнято спадщину вже за нормами ЦК України, що підтверджується його заявою до другої Дніпродзержинської нотаріальної контори (ар.с.47), в якій він також посилається на норми статей ЦК України. На підставі зазначеного суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин слід застосовувати положення ЦК України як того вимагає п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Згідно з п.1, 2, 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як було встановлено у судовому засіданні позивач [PERSON] прийняв спадщину після смерті своєї матері [PERSON] на страхові виплати в розмірі 1000грн, що знаходяться в Акціонерному страховому товаристві закритого типу «Дніпроінмед», що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.03.2004 року (ар.с.49). Українська правова система визначає спадкування як універсальне правонаступництво. Тобто, спадщину можна або прийняти повністю, або відмовитися від неї взагалі. Не допускається прийняття або відмова від спадщини з умовою чи з застереженням. Прийняти або не прийняти спадщину - це право, а не обов'язок спадкоємця. Таким чином позивач [PERSON] прийнявши спадщину після смерті своєї матері [PERSON] на страхові виплати, прийняв спадщину і на все інше майно покійної матері у тому числі і на належну їй частку житлового будинку [ADDRESS]. Суд критично оцінює доводи представника відповідача стосовно того, що відповідач фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, а отже прийняв спадщину після смерті своєї дружини на підставі наступного. Відповідно до ст. 1233 Цивільного кодексу України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно з п.1, 2 ст. 1235 Цивільного кодексу України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду №7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах спадкування" зазначено, що за наявності заповіту на все майно правило частини другої статті 1223 ЦК застосовується у разі неприйняття спадщини або відмови від спадщини усіма спадкоємцями за заповітом. У разі неприйняття спадщини чи відмови від неї одним із спадкоємців за заповітом застосовується норма частини першої статті 1275 ЦК, відповідно до якої частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Таким чином, навіть якби один із спадкоємців за заповітом і відмовився від своєї частки, його б частка перейшла до іншого спадкоємця за заповітом, але ніяк не до відповідача. Отже відповідач ніяким чином не міг успадкувати майно після померлої дружини, бо вона заповідала своє майно лише своїм синам [PERSON] та [PERSON]. Окрім цього, як було встановлено у судовому засіданні [PERSON] навіть вже отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом 02.03.2004 року. І якби його брат відмовився від своєї частки спадкового майна, то вона б перейшла до [PERSON], як передбачено ст.1223, а не до відповідача. Окрім цього у судовому засіданні [PERSON] підтримав їх з братом позовні вимоги та вважав, що вони у рівних частках з братом повинні спадкувати після смерті матері. Стосовно [PERSON], то суд зазначає наступне. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем ("присутніх спадкоємців"), встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини ("відсутніх спадкоємців"), єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч. 1 ст. 1269 ЦК). Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1, 6 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до п.3.22 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року зазначено, що у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Як було встановлено у судовому засіданні позивачі[PERSON] та [PERSON] у їх паспортах, оригінали яких були досліджені в ході розгляду справи, мають відмітки про реєстрацію їх місця проживання за адресою [ADDRESS] на час смерті їх матері [PERSON] та до теперішнього часу (ар.с.9, 10). Окрім цього факт їх проживання за вказаною адресою підтверджується довідкою виконавчого комітету Баглійської районної у м.Дніпродзержинськрадою (ар.с.14). Суд критично сприймає свідчення свідків, допитаних у судовому засіданні, так як жоден з них конкретно не міг підтвердити або спростувати факт проживання позивачів у будинку [ADDRESS] на час смерті їх матері через давність подій. Окрім цього письмовими поясненнями представника третьої особи - нотаріальної контори підтверджується той факт, що ними були перевірені усі надані гр.[PERSON] та [PERSON] документи та було підтверджено факт відкриття спадщини після смерті гр.[PERSON], факт прийняття спадщини спадкоємцями - [PERSON] та [PERSON] та факт родинних відносин між спадкодавцем та спадкоємцями. А отже нотаріусом було встановлено факт прийняття спадщини спадкоємцями - [PERSON] та [PERSON]. На підставі зібраних в ході судового розгляду справи доказів, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] прийняв спадщину за заповітом після смерті своєї матері, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживав спільно із спадкодавцем. Також суд зауважує на те, що позивач [PERSON] є таким же сином своєї матері як і його брат [PERSON] і має рівне з ним право спадкувати після смерті своєї матері. Постановою Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 05.12.2014 року позивачам відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину житлового будинку [ADDRESS] у зв'язку із відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно (ар.с.144). Оригінал даної постанови було досліджено судом у судовому засіданні. Оскільки вищезазначеною постановою Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 05.12.2014 року позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та спір про право виник під час дії ЦК України, то позивачі мають право застосувати спосіб захисту свого права, який визначено положеннями ЦК України. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У положеннях п. 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. за № 24-753/0/4-13, роз'яснено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. На підставі вищевикладеного та враховуючи перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку спадкових прав позивачів, суд приходить до висновку про необхідність захистити права позивачів як спадкоємців, шляхом визнання права власності останніх на 1/4 частину кожному стосовно житлового будинку [ADDRESS], що складається з: А-1 - житловий будинок, загальною площею 86,4 кв. м., житловою площею 60,5 кв. м., Б-1 - літня кухня - гараж, В-1 - сарай. Відповідно до ст.84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Виходячи із змісту ст. ст. 56, 84 ЦПК України, ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допускаються до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у розгляді справи. З матеріалів справи не вбачається, що Сазонова М.О. є адвокатом або фахівцем у галузі права, також вона не залучалася до участі у справі як особа, що надає правову допомогу за правилами, передбаченими ст.ст. 12, 56 ЦПК України. Відповідно до ст. 84 ЦПК України, компенсації підлягають виключно витрати на правову допомогу надані адвокатом, або іншим фахівцем в галузі права, а отже законом не передбачена можливість компенсації витрат, на правову допомогу, яка надається особою лише на підставі довіреності без будь-яких інших доказів, підтверджуючих, що вона є адвокатом, або іншим фахівцем в галузі права. Також з наданих позивачами документів неможливо встановити виходячи з якого розрахунку, з урахуванням граничних розмірів компенсації, встановлених Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", розмір такої правової допомоги визначався. За таких обставин, витрати на правову допомогу, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: partial